Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка
В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання права власності в
порядку поділу спільного майна
подружжя, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 04 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4,
посилаючись на те, що з 1996 року по 2008 рік
проживав з останньою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. У липні 1997
року на ім'я ОСОБА_4 було придбано
земельну ділянку площею 0,0723 га
по АДРЕСА_2, на якій згодом ними
побудовано садовий будинок, який
зданий в експлуатацію у 2004 році. Також у
2004 році на ім'я ОСОБА_4 придбано
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1; гараж
АДРЕСА_3. Оскільки все перелічене майно
придбано під час перебування с ОСОБА_4 у
шлюбних відносинах, позивач просив
визнати його спільним сумісним майном
подружжя та визнати за ним право
власності на Ѕ частину цього майна.
Крім того, ОСОБА_4 на підставі договорів
купівлі-продажу відчужила ОСОБА_5: 16
листопада 2009 року садовий будинок по
АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0723
га; 26 вересня 2008 року - квартиру, а 24
вересня 2009 року - гараж. Відчуження
майна відбулось без його згоди на це.
Посилаючись на те, що зазначене майно є
спільним сумісним майном подружжя,
просив стягнути на свою користь Ѕ
отриманих коштів від продажу квартири
та гаражу та визнати укладені договори
недійсними.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 04
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 30 січня
2014 року, позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу Ѕ частини садового
будинку, що розташований по АДРЕСА_2,
укладений 16 листопада 2009 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано недійсним в Ѕ
частині договір купівлі-продажу
продажу земельної ділянки, площею 0,0723
га, що розташована по АДРЕСА_2,
укладений 16 листопада 2009 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_3 в
порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя право власності на Ѕ
частини садового будинку та земельної
ділянки площею 0,0723 га, що розташовані
по АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 66 166 грн 50 коп.,
що становить Ѕ частину вартості
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та 8 363
грн 50 коп., що становить Ѕ частину
вартості гаражу АДРЕСА_3. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення повністю не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з середини 1997 року до середини
2008 року проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

11 листопада 1997 року на ім'я ОСОБА_4
придбано земельну ділянку площею 0, 0723
га по АДРЕСА_2. 01 листопада 2000 року
ОСОБА_4 отримала державний акт про
право приватної власності на зазначену
земельну ділянку.

У 1998 році сторони розпочали, а у 2004 році
ввели в експлуатацію садовий будинок
на цій земельній ділянці, право
власності на який зареєстровано за
ОСОБА_4

Відповідно до договору про дольову
участь у будівництві від 08 жовтня 2004
року ОСОБА_4 придбала двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 та гараж за цією ж
адресою, право власності на які згодом
оформлене на ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
доведеності обставин щодо проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 1998 року до розриву
таких відносин у 2008 році. Вважав,
що майно, набуте сторонами за час
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу є спільним сумісним
майном подружжя, отже позивач має
право власності на Ѕ його частини. З тих
же підстав суд дійшов висновку про
часткову, в Ѕ частині, недійсність
договорів купівлі-продажу квартири,
гаражу, садового будинку та земельної
ділянки, укладених між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, а також стягнув з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 66 166 грн 50 коп., що
становить Ѕ частину коштів від
проданої нею двохкімнатної квартири,
та 8 363 грн 50 коп., що становить Ѕ частину
вартості гаражу.

Проте повністю погодитися з висновками
судів попередніх інстанцій не можна з
огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суди дійшли висновку
про встановлення факту проживання
однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період
з 1998 року до 2008 року в церковному шлюбі,
при цьому зазначили, що саме від
встановлення факту проживання сторін
однією сім'єю залежить виникнення їх
права спільної власності на спірне
майно.

Разом з тим, у період з 15 квітня 1991 року
по 31 грудня 2003 року згідно з КпШС
України 1969 року фактичне сумісне
проживання не створювало спільності
майна подружжя. Відносини у таких
випадках регулювалися тільки нормами
Глави 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну
власність, а з набранням чинності
Законом України «Про власність» від
07 лютого 1991 року № 697-ХІІ також
нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року № 16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
роз'яснено, що правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС
України не застосовують до спорів про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Такі спори
мають вирішуватися згідно з ч. 1 ст. 17
Закону України «Про власність»,
відповідних норм Цивільного кодексу
України, і з урахуванням роз'яснень,
даних Пленумом Верховного Суду України
в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності».

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону «Про
власність», у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 29 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності» (у редакції, що
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані зі спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, якщо укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17,
ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»), тощо.

Отже, майно набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
внаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині
визнання садового будинку та земельної
ділянки спільним сумісним майном
подружжя, суди не врахували, що нормами
чинного в період до 2004 року КпШС
України не передбачалося виникнення
права спільної сумісної власності
чоловіка та жінки, які проживають
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
не з'ясували обсяг майна, який може бути
визнаний спільним сумісним майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

У зв'язку із цим позивач повинен
довести, що спірне майно придбано ними
внаслідок спільної праці. Сам факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах без установлення ведення
спільного господарства, побуту та
бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, яка,
відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Крім того, Законом України від 11 січня
2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до
статті 61 Сімейного кодексу України
щодо об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя», який набрав
чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК
України доповнено ч. 5, якою визначено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Отже, визнаючи спірну земельну ділянку,
яка одержана ОСОБА_4 у приватну
власність згідно з державним актом про
право приватної власності на земельну
ділянку від 01 листопада 2000 року (а.с. 17 т.
1), спільною сумісною власністю
подружжя, суди безпідставно керувалися
ч. 5 ст. 61 СК України, застосувавши цю
норму до правовідносин, які виникли до
набрання нею чинності.

Таким чином, суди першої та апеляційної
інстанцій всупереч вимог ст. ст. 213,
214 ЦПК України не встановили всіх
фактичних обставин справи та не
визначили правову норму, яка підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
та дійшли передчасного висновку про
задоволення позовних вимог в частині
поділу садового будинку та земельної
ділянки, площею 0,0723 га, що розташовані
по АДРЕСА_2.

Оскільки вимоги в частині визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
садового будинку та земельної ділянки
від 16 листопада 2009 року, укладених між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є похідними від
визнання режиму спільного сумісного
майна судові рішення в цій частині
також підлягають скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанції в частині
задоволення позову про стягнення з
ОСОБА_4 Ѕ частину вартості
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Ѕ
частину вартості гаражу АДРЕСА_3, з
огляду на те, що вказане майно було
придбане сторонами після набрання
чинності ЦК України, відповідно до
положень якого виникнення режиму
спільної сумісної власності подружжя
на все придбане за час шлюбу майно
презюмується.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування у частині поділу
садового будинку , що розташований по
АДРЕСА_2 та земельної ділянки,
площею 0,0723 га, що розташована за тією ж
адресою, та визнання недійсними в Ѕ
договорів купівлі-продажу зазначеного
садового будинку та земельної ділянки
від 16 листопада 2009 року, укладені
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із передачею
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись статтею 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 04
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 30
січня 2014 року скасувати в частині
вирішення вимог ОСОБА_3 про визнання
права власності в порядку поділу
спільного майна подружжя на земельну
ділянку та садовий будинок, визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
цього майна, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 04 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 30 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
В.І. Амелін

С.О.
Карпенко

М.І. Наумчук

І.К. Парінова