Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді Підкурганного
В.В.

при секретарі Подшибякіній
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вишгороді
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

у травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із названим позовом, у якому
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу гаражу від 17 листопада
2009 року, укладений ним із відповідачкою
ОСОБА_2; стягнути із останньої на його
користь безпідставно набуті грошові
кошти у сумі 144000 грн. (що становить 12000
доларів США), отриманих згідно
розписки; стягнути із відповідачки
процесуальні витрати, що складаються
із витрат по сплаті судового збору та
витрат на правову допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що 17 листопада
2009 року позивач придбав у ОСОБА_2 гараж
НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Мрія»
по АДРЕСА_1. Вартість гаражу 21200 грн., що
зазначена у договорі, не відповідає
дійсності, так як фактично
відповідачці було передано кошти в
сумі 12000 доларів США.

Право власності на зазначене нерухоме
майно належало ОСОБА_2 на підставі
рішення третейського суду 2008 року.
Однак, 21 серпня 2012 року зазначене
рішення було визнано недійсним тим же
третейським судом.

Більше того, відповідно до судового
рішення, спірне нерухоме майно було
витребувано із володіння позивача, так
як суд прийшов до висновку про
незаконність такого володіння.

Не дивлячись на звернення до
відповідачки із вимогою про повернення
коштів, вона жодним чином на неї не
відреагувала. Саме тому, ОСОБА_1 був
вимушений звернутись до суду. У зв'язку
із зазначеним, поніс витрати на правову
допомогу та по сплаті судового збору,
які він також вважав за логічне
стягнути із громадянки ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали та
просили про його задоволення із
викладених у ньому підстав, та подали
на адресу суду заяву про збільшення
позовних вимог в частині різниці курсу
валют, а саме долару США по відношенню
до гривні, таким чином збільшивши суму
грошових коштів які поросили стягнути
із відповідачки та суму витрат,
пов'язаних із сплатою судового збору.

Належним чином повідомлена
відповідачка про час, день та місце
розгляду справи до судового засідання
не прибула, причини неявки суду не
відомі.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, дослідивши письмові
матеріали справи, суд дійшов наступних
висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 17
листопада 2009 року ОСОБА_2 продала
ОСОБА_1 гараж НОМЕР_1 у гаражному
кооперативі «Мрія» по АДРЕСА_1 за 21200
грн. (а.с. 5).

Того ж дня, відповідачка ОСОБА_2
написала розписку про те, що отримала
від позивача по справі 12000 доларів США
за той самий гараж (а.с. 6).

12 травня 2014 року позивач звернувся із
вимогою про повернення коштів на
адресу відповідачки по справі (а.с. 9).

Ухвалою постійно діючого третейського
суду від 21 серпня 2012 року було
скасовано ухвалу про відкриття
провадження та визнано нечинним
рішення від 16 квітня 2008 року, яким за
ОСОБА_2 було визнано право власності на
гараж НОМЕР_1 у гаражному кооперативі
«Мрія» по АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

З примірнику виконавчого листа від 11
липня 2013 року (справа №2-247/2013),
вбачається, що із незаконного
володіння ОСОБА_1 витребувано
зазначений гараж з фарбувальним боксом
(а.с. 8)

З огляду на встановлені обставини
судом зазначається наступне.

Відповідно до статті 1 ЦПК України,
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Так, законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Звернувшись до суду, ОСОБА_1 просив
визнати недійсним договір купівлі -
продажу гаража, посилаючись на
положення статей 203, 213 215, 216, 229 , 230 ЦК
України.

Так, відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

В свою чергу, у зазначених частинах
статті 203 ЦК України йдеться про те, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В супереч вимогам статті 60 ЦПК України,
ні позивачем, а ні його представником
не надано суду належних доказів, які б
свідчили про можливість застосування
судом однієї із перерахованих підстав
для визнання оспорюваного ОСОБА_1
договору купівлі - продажу гаражу
недійсним.

Окремо судом зазначається, що всі
істотні вимоги, визначені Законом, при
укладені оспорюваного правочину його
сторонами, було дотримано і виконано.

Так само не може бути взято до уваги
судом посилання на частину 1 статті 230
ЦК України, у якій йдеться про те, що
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Посилання представника позивача на ті
обставини, що відповідачка знала про
те, що не є власником гаражу не може
бути взяте судом до уваги, так як із
матеріалів справи вбачається, що
договір купівлі - продажу було укладено
17 листопада 2009 року.

В той же час, право власності на майно,
що було предметом зазначеного
правочину, у відповідачки виникло ще у
2008 році на підставі рішення
третейського суду. Останнє ж було
скасовано аж у 2012 році.

Тобто, на час укладення продажу гаража,
ОСОБА_2 вважалася його власником.

З урахуванням позиції суду про
відсутність правових підстав для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу гаража між сторонами
по справі, відсутні підстави для
застосування положень статті 216 ЦК
України, що врегульовує правові
наслідки недійсності правочину.

Що стосується позовної вимоги про
стягнення із відповідачки на користь
позивача 144000 грн. за розпискою, то і в
цій частині судом не вбачається
підстав для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 та його представника
на частину 1 статті 216 ЦК України також
не береться судом до уваги у зв'язку із
позицією суду про відмову у
задоволенні позову щодо визнання
недійсним оспорюваного правочину.

Крім того, з тексту того ж договору
купівлі-продажу гаража вбачається, що
сума, за як його було продано становить
21200 грн., а не 12000 доларів США.

В той же час, позивач не позбавлений
права на звернення до суду із позовом з
іншим предметом та з інших підстав, з
урахуванням способів захисту
цивільних прав особи, визначених
статтею 16 ЦК України, щодо вирішення
питання про повернення йому коштів за
розпискою.

З урахуванням викладеного та змісту
статей 84 та 88 ЦПК України, суд не
знаходить підстав й для задоволення
позову в частині стягнення на користь
позивача із ОСОБА_2 судових витрат -
витрат на правову допомогу та на сплату
судового збору.

Керуючись статтями 209-215 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та стягнення коштів -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя