Справа №173/3359/13-ц
Провадження №2/173/1090/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
Верхньодніпровський районні відділ ГУ
в Дніпропетровській області ДМС
України, Служба у справах дітей
Верхньодніпровської районної
державної адміністрації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, зняття з реєстрації. В
обґрунтування позовних вимог
зазначено, що він є наймачем квартири
АДРЕСА_1. Окрім нього в даній квартири
зареєстровані його родичі: ОСОБА_2,
племінники: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_2 вже більше ніж три
роки не проживає в даній квартирі, не
сплачує комунальні платежі, не отримує
кореспонденції за цією адресою, її
особистих речей в квартирі не має.
Перешкод у користуванні квартирою він
не чинить. Позивач також зауважив, що
сплачує комунальні платежі відповідно
до кількості зареєстрованих осіб, і
саме в цьому вважає порушення свого
права, що є підставою для позову. У
зв'язку з чим позивач просив суд
визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зобов'язати Верхньодніпровський
районний відділ Міграційної служби
України зняти ОСОБА_2 з реєстрації за
цією адресою.

Заочним рішенням
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області від 26 лютого
2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку
задоволено частково. Визнано ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині
позову - відмовлено.

Ухвалою Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 18 серпня 2014 року заочне
рішення суду було скасовано та справу
було призначено до розгляду в
загальному порядку.

Після скасування заочного
рішення, до початку розгляду справи по
суті, позивачем було подано уточнену
позовну заяву, в якій ОСОБА_1 просив суд
визнати такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки вони
не проживають по АДРЕСА_1 понад три
роки.

В судове засідання позивач не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
подав заяву про розгляд справи без його
участі.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав та просив
суд задовольнити позовні вимоги.
Підтвердив обставини, викладені в
позовній заяві та зауважив, що раніше
відповідач мешкала в цій квартирі
разом зі своїми дітьми, проте з 2009 року
не проживає в цій квартирі, так само як
і її діти. Позивачу було відомо про те,
що його сестра відбувала покарання у
виді позбавлення волі, проте,
відповідач не проживала в цій квартирі
більше шести місяців до засудження, що
є підставою для визнання її такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням. Також представник
позивача зауважив, що всі витрати по
утриманню квартири позивач несе
особисто, а тому реєстрація в квартирі
його сестри та її неповнолітніх дітей
порушує його права.

Відповідач в судовому засіданні
позов не визнала, проти задоволення
позовних вимог заперечувала. Суду
пояснила, що квартира АДРЕСА_1 належала
її батькам. В цій квартирі вони жили всі
разом, в тому числі і з братом. Після
смерті матері на неї було переведено
особовий рахунок і вона здійснювала
всі витрати по утриманню житла і сплати
комунальних послуг. В 2006 році вона
почала збирати документи для
приватизації квартири. Оскільки брат
був на заробітках в Росії, неможливо
було отримати його згоду на
приватизацію, а тому вона не отримала
документи на право власності на
квартиру. В 2010 році вона перебувала у
декретній відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, а тому тимчасово мешкала у свого
цивільного чоловіка по АДРЕСА_2. В цей
час брат також не жив в цій квартирі і
ніколи не ставив питання про її
виселення. З 14 липня 2010 року до 19 липня
2014 року вона відбування покарання у
виді позбавлення волі. Коли
повернулася до дому, дізналася, що її
виселено з квартири. ОСОБА_1 було
відомо, що вона відбувала покарання.
Зараз він її не пускає до квартири та
чинить перешкоди в користуванні
житлом.

Представник третьої особи, Служби
у справах дітей Верхньодніпровської
районної державної адміністрації, в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечувала, вважала
неприпустимим виселення малолітніх
дітей з квартири, а також вважала, що
відсутні підстави для виселення
ОСОБА_2, оскільки та була відсутня в
житловому приміщенні з поважних
причин. ОСОБА_2 не була позбавлена
батьківських право щодо своїх дітей і
зараз її права як матері відновлено.

Представник третьої особи,
Верхньодніпровського районного
відділу ГУ в Дніпропетровській області
ДМС України, в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
подав заяву про розгляд справи без його
участі.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є наймачем комунальної квартири
АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою
комунального підприємства
«Дніпровець» від 30 жовтня 2013 року (а.с.
4). Також разом з ОСОБА_1 в квартирі
зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_2 була зареєстрована
в даній квартирі з 2 жовтня 1990 року до 10
квітня 2014 року, що підтверджується
довідкою комунального підприємства
«Дніпровець» від 22 вересня 2014 року
(а.с.85).

Вироком Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 19 лютого 2010 року ОСОБА_2
було визнано винною у вчиненні злочину,
передбаченому ч. 2 ст. 307 Кримінального
кодексу України та на підставі ст. 71
Кримінального кодексу України
призначено покарання у виді 5 років 6
місяців позбавлення волі з
конфіскацією майна (а.с.81-84).

З 14 липня 2010 року до 19 липня 2014 року
ОСОБА_2 відбувала покарання у виді
позбавлення волі, що підтверджується
довідкою про звільнення серія ДНП № 28318
(а.с.46).

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ним
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Частиною 3 цієї статті
передбачено, що жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї понад
шість місяців у випадку взяття під
варту або засудження до арешту,
обмеження волі, позбавлення волі на
певний строк чи довічне позбавлення
волі - протягом усього часу перебування
під вартою або відбування покарання,
якщо в цьому будинку, квартирі (їх
частині) залишилися проживати інші
члени сім'ї.

Свідки, допитані в судовому засіданні
дали показання про те, що до відбуття
покарання ОСОБА_2 разом з дітьми
мешкала в квартирі АДРЕСА_1

Так свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є
мешканкою будинку АДРЕСА_1. За місцем
свого проживання ОСОБА_2 не бачила
більше 4 років, приблизно з лютого 2010
року. Раніше вона мешкала там зі своїми
дітьми. Зараз в квартирі мешкає брат
ОСОБА_2 - ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що років
п'ять ОСОБА_2 була відсутня за своїм
місцем проживання. Про те, що вона
відбувала покарання йому не було
відомо.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що був
призначений опікуном малолітніх дітей
ОСОБА_2. До того, як відповідача було
затримано, вона мешкала в своїй
квартирі разом з дітьми, вони разом
робили в квартирі ремонт, а після її
затримання діти залишилися жити разом
з ним. Позивачу було відомо, що ОСОБА_2
відбуває покарання.

Надаючи оцінку показанням свідків суд
приходить до висновку, що ОСОБА_2 та її
малолітні діти були відсутні в
квартирі АДРЕСА_1 з липня 2010 року, тобто
протягом всього часу відбуття
покарання у виді позбавлення волі.
Отже протягом часу відбуття покарання
у виді позбавлення волі, а саме з 14
липня 2010 року до 19 липня 2014 року, за
ОСОБА_2 зберігалося право на житлове
приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Щодо її відсутності в даному житловому
приміщенні без поважних причин
протягом шести місяців до її
затримання, 14 липня 2010 року, суд
приходить до висновку, що в судовому
засіданні не знайшло підтвердження те,
що ОСОБА_2 була відсутня протягом
усього часу до її затримання.

Суд не приймає до уваги показання
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що
ОСОБА_2 не мешкала за вказаною адресою
більше 6 місяців до затримання,
оскільки такі показання протирічать
акту, складеному депутатом
Дніпровської селищної ради від 18
листопада 2013 року, згідно з яким ОСОБА_2
не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з серпня
2010 року (а.с.5). Окрім того свідок ОСОБА_7
не зміг суду пояснити звідки йому
відомо, що ОСОБА_2 не мешкає в квартирі
АДРЕСА_1, оскільки він не є мешканцем
цього будинку, до ОСОБА_1 не приходив та
йому не було відомо чи є особисті речі
ОСОБА_2 в квартирі чи ні.

Суд приймає до уваги, що згідно з
вироком Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 19 лютого 2010 року місцем
проживання ОСОБА_2 визначено АДРЕСА_2.
Також даним вироком суду встановлено,
що злочин було вчинено за місцем
проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_2. Датою
вчинення злочину є 29 вересня 2009 року
(а.с.81-84). Разом з тим вироком суду не
підтверджується чи це було постійне
місце проживання ОСОБА_2 і як довго
вона мешкала не за місцем реєстрації з
дня ухвалення вироку суду, 19 лютого 2010
року, до її затримання 14 липня 2010 року.

Матеріалами справи також
підтверджується, що рішенням
Дніпровської селищної ради ОСОБА_2 було
надано дозвіл на приватизацію квартири
АДРЕСА_1 (а.с.89). Згідно з довідкою про
склад сім'ї наймача ізольованої
квартири ОСОБА_2 зазначена наймачем
квартири АДРЕСА_1 (а.с.92). Лише в
листопаді 2010 року, тобто після
затримання ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернувся до
КП «Дніпровець» із заявою про
переоформлення особового рахунку
(а.с.67).

Статтею 256 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу
України початком перебігу позовної
давності є день, коли особа довідалася
або могла довідатися про порушення
свого права або про особу, яка його
порушила. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що позивачу було
відомо про те, що ОСОБА_2 відсутня за
своїм місцем реєстрації вже 1 листопада
2010 року, коли він звернувся до КП
«Дніпровець» із заявою про
переоформлення особового рахунку, а до
суду він звернувся з позовною заявою
про виселення 28 листопада 2013 року.

Таким чином позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з позовом про визнання ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням і відповідач
просила суд відмовити в позові і з цих
підстав також.

При цьому суд не приймає до уваги, що
позивачу не було відомо місце
знаходження відповідача, а тому він не
звертався до суду, оскільки такі доводи
представника позивача протирічать
вищезазначеним висновкам суду, які
ґрунтуються на заяві позивача, з якою
він звертався до КП «Дніпровець» 1
листопада 2010 року.

Щодо визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 суд
приходить до наступних висновків.

Згідно з розпорядженням голови
районної державної адміністрації №
472-р від 31 жовтня 20-11 року малолітнім
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було встановлено
статус дітей, позбавлених
батьківського піклування у зв'язку з
тим, що мати ОСОБА_2 відбуває покарання
у виді позбавлення волі, а батько дітей,
ОСОБА_9, позбавлений батьківських прав.
ОСОБА_8 було призначено опікуном
малолітніх дітей. Місцем проживання
дітей було встановлено: АДРЕСА_2 (а.с.78).
Також розпорядженням голови районної
державної адміністрації від 7 серпня 2012
року № р-347 малолітньому ОСОБА_4 було
встановлено статус дитини, позбавленої
батьківського піклування та
призначеного йому опікуна ОСОБА_8.
Місцем проживання дитини визначено -
АДРЕСА_2 (а.с.79). Розпорядженням голови
районної державної адміністрації від 5
серпня 2014 року № р-246 вищезазначені
розпорядження були визнані такими, що
втратили чинність у зв'язку із
звільненням ОСОБА_2 (а.с.80).

Отже, судом встановлено, що малолітні
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були відсутні
за своїм місцем реєстрації АДРЕСА_1 з
поважних причин, а саме у зв'язку з
визначенням їх місцем проживання за
місцем проживання їх опікуна на
підставі відповідних розпоряджень
голови районної державної
адміністрації.

Відповідно до частини першої статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Частиною
першою статті 15 Цивільного кодексу
України визначено право кожної особи
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

В той же час позивачем не надано
суду жодних доказів обґрунтування
порушення його права як наймача
квартири ОСОБА_2 Щодо сплати
комунальних послуг ОСОБА_1 слід
зазначити, що згідно з довідкою КП
«Дніпровець» станом на 1 вересня 2014
року рахується заборгованість в сумі
3100 грн. 10 коп. (а.с.65).

На підставі встановлених судом
обставин, суд приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її та її
малолітніх дітей такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, а тому в позові слід
відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, суд приходить до
висновку, що витрати понесені
позивачем не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи вищевикладене,
керуючись ст. 71 Житлового кодексу
України, ст.ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного
процесуального кодексу України, ст.ст.
3, 10, 11, 60, 79, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
його проголошення мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко