У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник АС.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Шахта «Білоріченська» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Луганської області
від 9 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із зазначеним позовом, який
згодом уточнив, і остаточно просив
стягнути з державного відкритого
акціонерного товариства Шахта
«Білоріченська», правонаступником
якого є публічне акціонерне товариство
«Шахта «Білоріченська» 63 718,20 грн
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період
з 9 серпня 2012 року по 18 квітня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що
відповідач нараховував йому заробітну
плату без урахування вимог ст. ст. 96, 97
КЗпП України й Закону України «Про
підвищення престижності шахтарської
праці», і що рішенням Лутугинського
районного суду Луганської області від 9
квітня 2013 року стягнуто з публічного
акціонерного товариства «Шахта
«Білоріченська» на його користь 11 231, 11
грн недоплаченої заробітної плати та з
урахуванням цієї обставини, яка
свідчить про збільшення його
середнього заробітку й неповного
розрахунку при звільненні, а також
кількості днів затримки повного
розрахунку, просив на підставі ст. ст.
116, 117 КЗпП України позов задовольнити.

Рішенням Лутугинського районного
суду Луганської області від 13
серпня 2013 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Луганської області від 9 жовтня 2013 року
рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 13 серпня 2013 року
змінено, зменшено суму середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, стягнуту з публічного
акціонерного товариства «Шахта
«Білоріченська», з 63 718, 20 грн до 39 648
грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 8 листопада 2013 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Луганської області від 9 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Шахта «Білоріченська» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Постановою Верховного суду України
від 22 січня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 8
листопада 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 9 жовтня
2013 року, ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову у сумі 59 472
грн, мотивуючи свою вимогу порушенням
судом апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 18 жовтня 2004
року ОСОБА_3 прийнятий на посаду
гірника підземного ІІ розгляду
державного відкритого акціонерного
товариства Шахта «Білоріченська»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Шахта
«Білоріченська».

Наказом № 107 ок від 9 серпня 2012 року
позивача звільнено з роботи на
підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за
згодою сторін.

Рішенням Лутугинського районного
суду Луганської області від 9 квітня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 29 липня 2013 року, позов задоволено.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства «Шахта «Білоріченська» 11
231,11 грн недоплаченої заробітної плати.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що з вини
відповідача ОСОБА_3 при звільненні не
були виплачені всі належні суми, тому
на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України з
підприємства підлягає стягненню
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені за період з 9
серпня 2012 року по 18 квітня 2013 року у
розмірі 63 718,20 грн.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції в частині визначення суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, апеляційний
суд виходив із того, що період
стягнення слід обмежити 9 квітня 2013
року - днем ухвалення Лутугинським
районним судом Луганської області
судового рішення про стягнення 11 231, 11
грн недоплаченої заробітної плати.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в
рішенні від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення
положень ст. 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47
Кодексу роботодавець зобов'язаний
виплатити працівникові при звільненні
всі суми, що належать йому від
підприємства, установи, організації, у
строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а
саме в день звільнення або не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
проведення розрахунку. Непроведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
зазначені строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012, дає підстави вважати, що
невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог на момент припинення
такого правопорушення, яким є день
фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду
про стягнення на користь звільненого
працівника недоплаченої заробітної
плати є підставою для покладення на
власника або уповноважений ним орган
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, за весь період невиплати
цієї заробітної плати, оскільки вимоги
звільненого працівника щодо її виплати
є трудовим спором і регулюються
нормами трудового права.

Суд апеляційної інстанції вказані
вимоги закону залишив поза увагою,
встановивши, що за рішенням суду з
власника або уповноваженого ним органу
стягнуто на користь звільненого
працівника недонараховану й
невиплачену заробітну плату, тобто
власник або уповноважений ним орган
фактично не провів повного розрахунку
з працівником при його звільненні,
дійшов помилкового висновку про те, що
після ухвалення судом рішення про
стягнення заборгованості із
заробітної плати до спірних
правовідносин не застосовується ст. 117
КЗпП України, що призвело до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин ухвалене судом
апеляційної інстанції судове рішення
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості.
Оскільки зазначені вище порушення
призвели до неправильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухваленого
судового рішення з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 9 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА.С.Олійник

Судді:

В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

І.К.Парінова

________________________________________________________________________
___________________

Справа № 6-6214св14

Головуючий у першій інстанції -
Шпідько В.Г.

Головуючий в апеляційній інстанції -
Пащенко Л.В.

Доповідач Карпенко С.О.