АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/178/13-ц
Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/1624/К/14
Доповідач Митрофанова
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області

в складі : головуючого судді:
Митрофанової Л.В.

суддів:
Савіної Г.О., Чорнобука В.І.

при секретарі:
Шикер К.О.

за участі: позивача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3;
відповідача - ОСОБА_4; представників
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Саксаганського районного суду м.
Кривого Рогу від 16 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Управління благоустрою і житлової
політики виконавчого комітету
Криворізької міської ради, ОСОБА_5,
треті особи: виконком Саксаганської
районної у місті ради, ОСОБА_8 про
встановлення факту проживання в якості
члена сім'ї квартиронаймача, визнання
розпорядження Управління благоустрою
і житлової політики виконавчого
комітету Криворізької міської ради та
виданого на його підставі свідоцтва
про право власності на житло недійсним,
визнання договору купівлі-продажу
квартири не дійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до відповідачів про
встановлення факту проживання в якості
члена сім'ї квартиронаймача, визнання
розпорядження Управління благоустрою
і житлової політики виконавчого
комітету Криворізької міської ради та
виданого на його підставі свідоцтва
про право власності на житло недійсним,
визнання договору купівлі-продажу
квартири не дійсним обґрунтовуючи свої
позовні вимоги тим, що ОСОБА_4 є його
бабусею. Мати позивача - ОСОБА_9 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Батько - ОСОБА_10
рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 травня 2007
року позбавлений батьківських прав по
відношенню до позивача. Мати позивача
ОСОБА_9 разом з позивачем з 1992 (рік
народження позивача) до 2005 року
фактично проживала у трикімнатній
квартирі АДРЕСА_1, проте ОСОБА_4 14.03.2003
року приватизувала спірну квартиру на
себе одну, при цьому вона не вказала ту
обставину, що в спірній квартирі окрім
неї постійно проживає ОСОБА_9 та
позивач.

08 жовтня 2002 року орган приватизації
видав розпорядження №С-582 від 08.10.2002р.,
згідно якого власником спірної
квартири є ОСОБА_4

На підставі вказаного розпорядження
відповідачем УЖКГ виконкому
Криворізької міської ради видане
відповідачу ОСОБА_4 свідоцтво№С-582 від
14.03.2003 року про право власності на
спірну квартиру.

21 березня 2005 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_8
нотаріально посвідчену довіреність на
право розпорядження спірною квартирою,
а 10 жовтня 2005 року ОСОБА_8 на підставі
довіреності продав вказану квартиру
ОСОБА_5 за 16000 грн.

Позивач вважає розпорядження УБЖП
виконавчого комітетету
Криворізької міської ради та виданого
на його підставі свідоцтва про
право власності на житло, та договір
купівлі-продажу - недійсними, у зв'язку
з чим змушений звернутися до суду з
даним позовом та просив задовольнити
позовні вимоги.

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 16 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції із ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Так, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що позивач
не надав належних доказів тому, що
ОСОБА_9 постійно проживала в спірній
квартирі, оскільки такі докази суду
надавались, проте не були досліджені,
та їм не була надана оцінка.

Судом при ухваленні рішення помилково
застосовано ч.3 ст.61 ЦПК України та
помилково до позовних вимог
застосовано строк позовної давності,
оскільки початком перебігу такого
строку необхідно вважати день
досягнення позивачем повноліття, а ні
день укладення правочину.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представники відповідача ОСОБА_5
просять рішення суду залишити без змін,
як законне та обґрунтоване, апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги та заперечень на неї, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так судом першої інстанції
встановлено, що квартира АДРЕСА_2 в
березні 2003 року була приватизована
ОСОБА_4 з отриманням на її ім'я
свідоцтва № С582, виданого 14.03.2003 року
Управлінням житлово-комунального
господарства виконавчого комітету
Криворізької міської ради м. Кривого
Рогу.

21 березня 2005 року ОСОБА_4 надала
довіреність на ім'я ОСОБА_8 на право
користування та розпорядження
належною їй на праві приватної
власності квартири АДРЕСА_2.

10 жовтня 2005 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_8 продав спірну
квартиру своїй матері - відповідачу
ОСОБА_5 за 16000 гривень, яка стала її
власником.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 06.06.2012р.,
яке залишено без змін Ухвалою
Вищого Спеціалізованого суду України
від 12.10.2012 р., встановлено, що на час
подачі ОСОБА_4 заяви про приватизацію
спірної квартири неповнолітній ОСОБА_2
не проживав в спірній квартирі
постійно, не був її користувачем, мав
інше місце проживання, яке визначено за
місцем проживання його батьків, за
адресою: АДРЕСА_3 що його право на
участь у приватизації спірної квартири
не порушено, доказів постійного
проживання ОСОБА_9 разом з ОСОБА_4 та
позивачем на момент приватизації
спірної квартири не надано, позивач
звернувся з позовом із пропуском
строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та убачається із
матеріалів справи квартира АДРЕСА_2 в
березні 2003 року була приватизована
ОСОБА_4 з отриманням на її ім'я
свідоцтва № С582, виданого 14.03.2003 року
Управлінням житлово-комунального
господарства виконавчого комітету
Криворізької міської ради м. Кривого
Рогу.

21 березня 2005 року ОСОБА_4 видано на ім'я
ОСОБА_8 довіреність на право
користування та розпорядження
належною їй на праві приватної
власності квартири АДРЕСА_2.

10 жовтня 2005 року за договором
купівлі-продажу відповідач ОСОБА_8
продав спірну квартиру своїй матері
відповідачу ОСОБА_5 за 16000 гривень, яка
стала її власником.

Підставою для звернення ОСОБА_2 до суду
стало порушення його права, як члена
сім'ї наймача квартири АДРЕСА_2, на її
приватизацію в момент реалізації
ОСОБА_4 цього права, й унеможливлення
у зв'язку з цим реалізувати свої права
співвласника її частки в подальшому.

Як убачається рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від
06.06.2012 року вже були встановлені
обставини, стосовно яких ОСОБА_2 в січні
2013 року подано даний позов.

Зокрема встановлено, що на час подачі
ОСОБА_4 заяви про приватизацію спірної
квартири неповнолітній ОСОБА_2 не
проживав в спірній квартирі постійно,
не був її користувачем, мав інше місце
проживання, яке визначено за місцем
проживання його батьків, за адресою:
АДРЕСА_3 що його право на участь у
приватизації спірної квартири не
порушено, доказів постійного
проживання ОСОБА_9 разом з ОСОБА_4 та
позивачем на момент приватизації
спірної квартири не надано.

Тому суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що позов
задоволенню не підлягає, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Також суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що позовні
вимоги про визнання договору
купівлі-продажу спірної квартири не
підлягають задоволенню, оскільки
відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси
порушені вчиненням правочину.

В даному випадку позивачем не доведено
порушення його права вчиненням
оспорюваного ним правочину, оскільки
судом відмовлено у задоволенні його
позовних вимог про встановлення факту
що його мати ОСОБА_9 та він на момент
приватизації спірної квартири
постійно проживала з ОСОБА_4 та
відмовлено у визнанні недійсним
свідоцтва про приватизацію спірної
квартири. Такими чином укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири його права порушені не були.

Відповідно до ст. 232 ЦК України, на
підставі якої позивач просить визнати
недійсним договір купівлі-продажу,
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним. Довіритель
має право вимагати від свого
представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Із договору купівлі-продажу спірної
квартири убачається, що ОСОБА_8, який
згідно довіреності на право
користування та розпорядження
належної їй на праві власності
квартири, був представником ОСОБА_4 та
продав спірну квартиру ОСОБА_5, тобто в
даному випадку в контексті ст. 232 ЦК
України, ОСОБА_4 має право звернення до
суду за захистом своїх прав, яким вона
скористалася, проте в позові про
визнання спірного договору недійсним
їй було відмовлено за спливом строку
позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те позивач не
надав належних доказів тому, що ОСОБА_9
постійно проживала в спірній квартирі,
оскільки такі докази суду надавались,
проте не були досліджені, та їм не була
надана оцінка не можуть бути підставою
для скасування рішення, оскільки в
матеріалах справи, відповідно до вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відсутні належні
та допустимі докази того, що ОСОБА_9 на
момент приватизації дійсно постійно
проживала в спірній квартирі.

Також не можуть бути підставою для
скасування рішення доводи апеляційної
скарги про те, що судом при ухваленні
рішення помилково застосовано ч.3 ст.61
ЦПК України, оскільки вони
спростовуються рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від
06.06.2012 року.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини по справі, перевірив доводи і
дав їм належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені письмовими матеріалами
справи та поясненнями учасників
процесу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: