Справа № 159/2749/14-ц
Провадження № 2/159/703/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
04 серпня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

в складі: головуючого-судді Миронюка
М.Г.,

з участю секретаря Поляк С.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ковель
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про витребування грошових
коштів за невиконання забов'язання,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_2 про витребування грошових
коштів за невиконання забов'язання.

Свою вимогу позивач ОСОБА_3
обґрунтував тим, що 05.05.2011 р. він
звернувся до відповідача, щоб замовити
зовнішні вхідні металопластикові
двері до квартири.
Відповідач при оформленні заказу
порушив вимоги п.1.2, п.1.5 «Правил
продажу товарів на замовлення поза
торгівельними або офісними
приміщеннями» та видав йому лише акт
від 05.05.2011 року на бланку ТзОВ «Віконда»
про приймання замовлення, де в
загальних рисах зазначив конфігурацію
і комплектацію дверей, а також ціну
замовлення - 4100,00 грн.

Вказану суму він сплатив відповідачу
ОСОБА_4 і отримав від останнього
товарний чек.

14.05.2011 р. працівники відповідача
вивантажили біля входу в квартиру
металопластикові двері, без оформлення
акта про виконання замовлення, чим
порушили ст.. 10 ч.8 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Відповідачем також порушена норма ст.662
ч.2 ЦК України згідно якої продавець
повинен одночасно з товаром передати
покупцеві його приналежності та
документи, що стосуються товару та
підлягають передачі разом із товаром
відповідно до договору або актів
цивільного законодавства.

Позивач також вказує, що відповідач
ввів його в оману щодо ціни дверей, так
як в подальшому відповідач видав йому
акт, де вказана ціна дверей
становить3292,00 грн., а також не повідомив
його, що комплектація дверей не
відповідає замовленню, що є свідченням
обману і нечесної підприємницької
діяльності.

За таких обставин позивач вважає, що
відповідач ОСОБА_4 не виконав
зобов'язання, і тому не має права
володіти грошовими коштами, які він
йому передав в розмірі 4100,00грн.

Позивач вказує, що гроші являються
одним із видів майна, а тому згідно ст.
387 ч.1 ЦК України власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним.

Позивач ОСОБА_3 просить
витребувати від ОСОБА_4 4100,00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав повністю з підстав
викладених в позовній заяві, просить
позов задовольнити

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування
грошових коштів за невиконання
зобов'язання безпідставним, оскільки
він виконав взяте зобов'язання, а тому
просить в позові відмовити.

Суд заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши письмові
докази по справі приходить до висновку,
що в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в порядку
захисту прав споживача про
витребування грошових коштів за
невиконання зобов'язання слід
відмовити.

Як встановлено в судовому засіданні
рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 01.06.2012 року ОСОБА_3 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_4 про
розірвання договору купівлі - продажу,
зобов'язання прийняти назад проданий
товар, стягнення суми в подвійному
розмірі та стягнення моральної шкоди.
Ухвалою колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Волинської області
від 11.07.2012 року зазначене рішення суду
першої інстанції залишене без змін.

Рішенням колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Волинської області
від 23.07.2013 року ОСОБА_3 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_4 про
стягнення грошової суми в розмірі 4100,00
грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 03.03.2014 року ОСОБА_3 відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу та повернення сторін договору
до попереднього стану. Ухвалою колегії
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Волинської області від 07.04.2014 року
зазначене рішення суду першої
інстанції залишене без змін.

Судовими рішеннями встановлено, що між
сторонами був укладений договір
купівлі - продажу металопластикових
дверей, вхідні металопластикові двері
виготовлені промисловим способом за
індивідуальним замовленням від 05.05.2011
року, виробник ТзОВ «Віконда»,
комплектація дверей відповідає
замовленню, якість виготовлених дверей
відповідає вимогам стандартів згідно
сертифікатів відповідності, різниця у
вартості дверей, яка зазначена в акті,
який виданий ОСОБА_3 в сумі 4100,00 грн. та в
акті замовлення, який направлений
виробнику в сумі 3292,00 грн. не є обманом
покупця в зв'язку з тим, що в
обумовленому акті між сторонами у
вартість дверей включені витрати та
націнка продавця.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини
встановлені судовим рішеннями
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді справ, у яких беруть участь ті
самі особи щодо якої встановлено ці
обставини.

Отже, обставини встановлені судовими
рішеннями від 01.06.2012 року, 23.07.2013, 03.03.2014
року відповідно до вимог ст.61 ч.3 ЦПК
України не підлягають доказуванню у
цій справі.

Суд також прийшов до висновку, що
позивач не довів, що відповідач у
справі порушив п.1.2 та п.1.5 «Правил
продажу товарів на замовлення поза
торгівельними або офісними
приміщеннями», оскільки в акті від
05.05.2011 року вказана дата укладення
договору, найменування та
місцезнаходження продавця,
найменування товару, ціну та інші
істотні умови договору.

Суд також вважає, що доводи позивача
про те, що при укладенні договору
купівлі - продажу від 05.05.2011 року він
його не підписував і фактично між
сторонами укладено усний договір, який
виконав лише позивач, а відповідач його
не виконав і виконання його нічим
непідтверджене є надуманими, оскільки
законність укладення договору купівлі
- продажу встановлена судовими
рішеннями від 01.06.2012 року, 23.07.2013, 03.03.2014
року і цими рішеннями було встановлено,
що двері після доставки відповідачем
позивачу, останній повернув їх
продавцю. Дана обставина
підтверджується також самим позивачем
в поданій позовній заяві.

Суд також прийшов до висновку, що
позивач не довів про те, що в порушення
ст.19 Закону України «Про захист прав
споживачів» відповідач ОСОБА_4
займався нечесною підприємницькою
практикою, оскільки той при оформленні
замовлення склав два акта замовлення і
не повідомив про це позивача, так як
дані доводи позивача вже перевірені
судовими рішеннями від 01.06.2012 року,
23.07.2013, 03.03.2014 року і були відхилені, і
тому в силу ст. 61 ЦПК України не
потребують доказування, а в цій справі
позивач не навів будь - яких інших
ознак , які б підтверджували б, що
відповідач під час укладення договору
купівлі - продажу умисно ввів в оману
позивача стосовно обставин, які мають
істотне значення та свідчили про
нечесну підприємницьку діяльність.

Обґрунтовуючи свою вимогу про
витребування з відповідача ОСОБА_4
грошових коштів за невиконання
зобов'язання в сумі 4100 (чотири тисячі
сто) гривень позивач посилається на
вимоги ст.387 ч.1 та ст.400 ч.1 ЦК України.

Згідно ст.387 ч. 1 ЦК України власник має
право витребувати своє майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.400 ч.1 ЦК України не
добросовісний володілець зобов'язаний
негайно повернути майно особі, яка має
на нього право власності. У разі
невиконання недобросовісним
володільцем цього обов'язку
заінтересована особа має право
пред'явити позов про витребування
цього майна.

В судовому засіданні суд прийшов до
висновку, що позивач не надав доказів,
які свідчили б про те, що відповідач
ОСОБА_4 незаконно заволодів його
коштами в сумі 4100,00 грн., і тому в нього
не має підстав для пред'явлення позову
відповідно до ст.. 400 ч.1 ЦК України.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про витребування грошових коштів за
невиконання зобов'язання в сумі 4100
(чотири тисячі сто) гривень слід
відмовити, так як відповідач ОСОБА_2
виконав взяте зобов'язання від 05.05.2011
року при виготовленні і продажі
вхідних металопластикових дверей до
квартири і не допустив порушень умов
цього договору.

У відповідності до ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно із ч.3 ст.22 Закону України «Про
захист прав споживачів», п.7 ч.1 ст.5
Закону України «Про судовий збір» від
сплати судового збору звільняються
споживачі за позовами, що пов'язані з
порушенням їхніх прав.

Оскільки судом встановлено, що права
позивача порушені не були, отже з нього
підлягає стягненню в користь держави
судовий збір в сумі 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 60, 61, 88, 147, 212, 213-215, 218 ЦПК України, на
підставі ст.387 ч. 1, ст.400 ч.1 ЦК України,
Закону України «Про захист прав
споживачів» , п.7 ч.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір», «Правил продажу
товарів на замовлення поза
торгівельними або офісними
приміщеннями», зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 16.10.2007
року № 1181/14448, суд ,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
витребування грошових коштів за
невиконання зобов'язання в сумі 4100
(чотири тисячі сто) гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь
держави судовий збір в сумі 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутніми у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий:М. Г. Миронюк