Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
Ѕ частини нежитлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
Ѕ частини нежитлового приміщення.

Рішенням Надвірнянського районного
суду Івано-Франківської області від 30
червня 2010 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ
частини приміщення закладу
громадського харчування та надання
послуг площею 1 012 кв. м загальною
вартістю 4 734 710 грн, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2
відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
червня 2014 року зазначене
судове рішення скасовано. Ухвалено
нове рішення, яким в задоволенні позову
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Задовольняючи позов та визнаючи за
позивачем право власності на Ѕ частини
приміщення закладу громадського
харчування та надання послуг, суд
першої інстанції виходив із того, що
договір, укладений 15 травня 2007 року між
позивачем та відповідачем про спільну
участь в реалізації проекту із
завершення будівництва зазначеного
приміщення укладений у встановленій
законом формі, згідно з яким ОСОБА_2
зобов'язалась після завершення робіт
передати ОСОБА_1 50 % загальної площі
об'єкта, що ОСОБА_2 не виконано, тому це є
підставою для визнання за позивачем
права власності на 1/2 частини вказаного
приміщення.

Апеляційний суд, скасовуючи зазначене
рішення, посилався на наступне.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого 08
листопада 2007 року Надвірнянською
міською радою, власником спірного
нежитлового приміщення є ОСОБА_2 Вона ж
є власником земельної ділянки площею
0,3388 га, наданої для будівництва та
обслуговування станції технічного
обслуговування з елементами сфери
послуг (кафе-магазин), на якій
розташоване вказане нежитлове
приміщення та яка знаходиться за цією ж
адресою, що підтверджується копією
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого 25 травня 2007
року.

Із витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
вбачається, що 08 листопада 2007 року
Івано-Франківським ОБТІ проведено
державну реєстрацію зазначеного
нежитлового приміщення та земельної
ділянки за ОСОБА_2

Апеляційним судом на підставі
долучених до апеляційної скарги
матеріалів встановлено, що 18 серпня 2008
року між ЗАТ «ОТП Банк»
(іпотекодержателем) та ОСОБА_2
(іпотекодавцем) укладено іпотечний
договір № PM-SMEI00/021/2008, відповідно до
якого ОСОБА_2 передала в іпотеку
належні їй: нежитлове приміщення -
приміщення закладу громадського
харчування та надання послуг, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
земельну ділянку, на якій розташоване
дане приміщення, з метою забезпечення
виконання зобов'язань боржника ОСОБА_3
за кредитними договорами № RM-SMEI00/021/2008
та № СM-SMEI00/021/2008, укладеними 18 серпня 2008
року строком до 18 серпня 2023 року на
загальну суму позики 539 252,6 доларів США.

Із договору про відступлення права
вимоги, укладеного 24 грудня 2010 року між
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) та
ПАТ «ОТП Банк» (клієнт) вбачається, що
клієнт передав та фактор прийняв
сукупність прав, належних клієнту за
договорами забезпечення, в тому числі
за договором іпотеки, укладеним з
ОСОБА_2

Судом першої інстанції встановлено, що
15 травня 2007 року між сторонами був
укладений договір про спільну участь в
реалізації проекту із завершення
будівництва вищевказаного нежитлового
приміщення, що належить ОСОБА_2, згідно
з умовами якого позивач зобов'язався
надати кошти в сумі 2 млн грн для
фінансування проведення
ремонтно-оздоблювальних робіт
спірного нежитлового приміщення та
робіт з благоустрою прилеглої
території, а відповідач, в свою чергу,
після отримання даних коштів і
виконання вказаних робіт зобов'язалась
передати ОСОБА_1 у власність 50 %
вказаних приміщень та здійснити всі
необхідні дії для виготовлення
свідоцтва про право власності з чітким
розподілом часток в майні, але не
пізніше 15 грудня 2008 року.

У період з червня 2007 року до листопада
2007 року ОСОБА_1 було повністю
профінансовано виконання передбачених
договором робіт, про що свідчать
письмові розписки про одержання
грошових коштів, надані ОСОБА_2, тому
суд дійшов висновку, що у ОСОБА_2 були
всі підстави для виконання своїх
зобов'язань про передачу позивачу у
встановлений договором термін до 15
грудня 2008 року у власність половини
побудованого нежитлового приміщення,
при цьому здійснити всі необхідні дії
для виготовлення свідоцтва про право
власності з чітким розподілом часток у
майні. Суд установив, що відповідачем
залишена без реагування письмова
вимога позивача від 10 березня 2009 року
про виконання своїх зобов'язань згідно
з умовами договору, хоча за твердженням
позивача вона обіцяла їх виконати до
грудня 2009 року, однак цього не зробила і
до сьогодні.

Апеляційний суд вважав, що відповідно
до законодавства у суду не було підстав
для визнання за позивачем права
власності на 1/2 частини нежитлових
приміщень.

Так, відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

ОСОБА_2 у передбаченому законом порядку
стала власником спірного житлового
приміщення, яке пізніше передала в
іпотеку.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 як на
підставу позову про визнання права
власності на майно посилався на
невиконання відповідачем умов
договору від 15 травня 2007 року.

У такому випадку має місце порушення
зобов'язань згідно з договором.
Цивільним кодексом України
передбачено вичерпний перелік
наслідків порушення зобов'язань. Так,
ст. 611 ЦК України визначено, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди. Отже,
можливості визнання права власності на
майно у випадку невиконання
зобов'язань за договором
законодавством не передбачено.

Апеляційний суд дійшов висновку про те,
що у разі порушення стороною умов
договору, яким передбачено обов'язок
однієї сторони передати у власність
іншої сторони певне майно, підстави для
визнання права власності на це майно
відсутні, а інша сторона в такому
випадку може вимагати, в тому числі і в
судовому порядку, настання наслідків,
передбачених ст. 611 ЦК України.

Апеляційний суд вважав, що договір від
15 травня 2007 року є нікчемним. Так, хоча
предметом даного договору, як
зазначено в п.1.1, є спільна участь в
реалізації будівництва, однак фактично
сторони домовились про відчуження
нерухомого майна - позивач фінансує
будівництво на суму 2 млн грн, а
відповідач зобов'язується передати
позивачу 1/2 частини нерухомого майна,
що підпадає під ознаки ст. 655 ЦК України,
якою передбачено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Отже, договір від 15 травня 2007 року
містить елементи договору
купівлі-продажу (зобов'язання передати
майно, зобов'язання сплатити кошти),
тому він повинен відповідати вимогам,
встановленим законом до договорів
купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно зі ст. 657 ЦК України (в редакції,
чинній на момент укладення договору)
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору, такий договір є нікчемним.

Ураховуючи наведені норми закону та
укладення договору від 15 травня 2007 року
в простій письмовій формі (без
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації), апеляційний суд
дійшов висновку, що зазначений договір
є нікчемним, тому не створює юридичних
наслідків для сторін договору.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13
червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель