Ухвала

іменем України

06 серпня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка
В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Єланецького
районного суду Миколаївської області
від 25 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, мотивуючи свої
вимоги тим, що 15 лютого 2008 року між
сторонами укладено договір б/н, згідно
з умовами якого відповідач отримала
кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Правила користування
кредитом визначені Умовами надання
банківських послуг та Правилами
користування платіжною карткою.
Відповідач свої зобов'язання за
договором належним чином не виконала, у
зв'язку з чим станом на 14
листопада 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 13 520 грн 12
коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом - 858 грн 04
коп., заборгованості за процентами за
користування кредитом - 3 342 грн 07 коп.,
заборгованості за комісією за
користування кредитом - 8 200 грн, а також
штрафів у загальному розмірі - 1120 грн 01
коп., яку позивач просив стягнути на
свою користь із ОСОБА_3

Рішенням Єланецького районного суду
Миколаївської області від 25
грудня 2013 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 13 520 грн 12
коп. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 26 лютого
2014 року рішення Єланецького
районного суду Миколаївської області
від 25 грудня 2013 року змінено в
частині стягнення кредитної
заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 15 лютого 2008 року, яка станом на
14 листопада 2013 року становить
13 270 грн 13 коп., з яких: 858 грн 04
коп. - заборгованість за кредитом; 3 342
грн 07 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 8
200 грн - заборгованість за комісією за
користування кредитом; 250 грн - штраф
(фіксована частина); 620 грн 01 коп. - штраф
(процентна складова). В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення указаним
вимогам закону не відповідають.

Судом встановлено, що 15 лютого 2008 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
укладено кредитний договір у вигляді
кредитного ліміту на платіжну картку в
сумі 4 000 грн. із сплатою процентів за
користування кредитним лімітом в
розмірі 24 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідно
до п. 9.12 Умов та Правил надання
банківських послуг, договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролонгується на такий же термін.

Пунктом 6.4 Умов передбачено, що у
випадку незгоди із змінами правил та
тарифів банку позичальник зобов'язаний
повідомити банк у письмовому вигляді
про розірвання договору і здійснити
погашення заборгованості, яка виникла
протягом 30 днів з моменту повернення
карт, виданих держателя і його
довіреним особам.

Також встановлено, що остання платіжна
операція по кредитній картці проведена
23 січня 2009 року (а.с. 79-85).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 в
судовому засіданні заявила клопотання
про застосування позовної давності.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого частково погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_3 усупереч умовам п. 6.4 Умов не
повідомляла банк про розірвання
договору, погашення заборгованості не
здійснила, заяву про закриття
карткового рахунку не подавала, отже
розірвання договору не відбулося та
кредитний договір автоматично
пролонгований на новий строк. Оскільки
строк дії картки поновлюється кожного
разу із спливом терміну дії карти, то
доводи відповідача про сплив строку
позовної давності для звернення
кредитором до суду з вимогами є
безпідставними.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг загальної і спеціальної
позовної давності починається з дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Поза увагою судів залишилося те, що за
умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу ІІ Умов
строк дії картки зазначений на
лицьовій стороні картки (місяць і рік).
Карта дійсна до останнього
календарного дня указаного місяця. За
закінченням строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк, якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшло
письмової заяви держателя про закриття
картрахунку, а також за умови наявності
грошових коштів на картрахунку для
оплати послуг із виконання
розрахункових операцій за
картрахунком (в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором.

Крім того, зі змісту п. 5.4 Правил
вбачається, що строк погашення кредиту
у повному обсязі здійснюється не
пізніше останнього дня місяця,
вказаного на платіжній картці у полі
«Month».

Відповідно до п. 9.4 Умов вбачається, що у
разі наявності перевитрати платіжного
ліміту по картці та непогашення його
клієнтом на протязі шести місяців,
картка закривається.

Таким чином висновок суду першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, про те, що позовна
давність не сплинула, оскільки строк
договору не закінчився, а строк дії
картки відповідає строку дії договору,
не ґрунтується на умовах договору та
обставинах справи.

За висновками Верховного Суду України
про застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин, у яких використовуються
платіжні картки як спосіб
надання/отримання кредитних коштів,
викладеними у постанові від 19 березня
2014 року № 6-14цс14, яка, відповідно до
положень ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України, за
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності щодо
місячних платежів починається після
несплати чергового платежу, а щодо
повернення кредиту у повному обсязі -
зі спливом останнього дня місяця дії
картки (ст. 261 ЦК України), а не
закінченням строку дії договору.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернув, доводи та
заперечення сторін належним чином не
перевірили; не встановили строк дії
картки, виданої ОСОБА_3, чи були на
картковому рахунку грошові кошти, за
наявності яких банк вправі був
пролонгувати строк дії картки та, чи
видавалася відповідачу нова картка.

Відповідальність за порушення
клієнтом строків платежів за будь-яким
із грошових зобов'язань, передбачених
договором більше, ніж на 120 днів,
визначена п. 8.6. розділу І Умов та
полягає у обов'язку клієнта сплатити на
користь банку штраф у розмірі 500 грн + 5 %
від суми позову.

Оскільки строк виникнення
прострочення за кредитом не
встановлений, період нарахування
штрафних санкцій також підлягає
перевірці судом відповідно до вимог ст.
ст. 60, 214 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Єланецького районного суду
Миколаївської області від 25
грудня 2013 року та рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 26
лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
В.І. Амелін

С.О.
Карпенко

М.І. Наумчук

І.К. Парінова