РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору,- ОСОБА_5, про
визнання недійсним заповіту за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 6 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 3 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що внаслідок хвороби
його батько - ОСОБА_6 під час складання
заповіту від 5 квітня 2001 року на ім'я
ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними. Враховуючи
викладене, позивач просив визнати
указаний заповіт недійсним.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 6 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 3 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 5 квітня
2001 року, складений ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Уманської міської
державної нотаріальної контори
Черкаської області, зареєстрований в
реєстрі за № 1-1994.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 6 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 3 жовтня 2013 року, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 5 квітня 2001 року
ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповідав
усе майно ОСОБА_4

ОСОБА_6 помер 16 січня 2009 року.

Актом № 202 амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 26
квітня 2011 року встановлено, що на час
складання заповіту від 5 квітня 2001 року
ОСОБА_6 виявляв ознаки тривалого
важкого психічного розладу -
«органічного амнестичного розладу,
обумовленого, на думку комісії,
комплексом наявних у під експертного
соматно-неврологічних, в тому числі
ендокринологічних захворювань, що
позбавляло його на вказаний період
часу здатності розуміти значення своїх
дій та керувати ними».

Актом № 7 посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від 8
січня 2013 року Київського міського
центру судово-психіатричних експертиз
встановлено, що ОСОБА_6 у період
складання заповіту від 5 квітня 2001 року
виявляв ознаки органічного
амнестичного синдрому (F04 згідно МКХ-10)
і за своїм психічним станом у
зазначений період часу не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції з висновками якого погодився
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що у період складання заповіту
від 5 квітня 2001 року за своїм психічним
станом ОСОБА_6 не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними, що
підтверджується актом № 202
амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 26
квітня 2011 року та актом № 7 посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи від 8 січня 2013 року.

Такі обставини судами попередніх
інстанцій встановлені з додержанням
норм процесуального права.

При цьому суди керувалися нормами ЦК
України 2003 року, який набрав чинності з
1 січня 2004 року.

З оспорюваного заповіту вбачається, що
він складений 5 квітня 2001 року,
тобто в період чинності ЦК Української
РСР 1963 року.

Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України 2003 року цей Кодекс
набирає чинності з 1 січня 2004 року і
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, його положення застосовуються
до тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини
виникли 5 квітня 2001 року, до них слід
застосовувати норми ЦК Української РСР
1963 року.

Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР,
чинного на час складення заповіту,
угода, укладена громадянином, хоч і
дієздатним, але який в момент її
укладення перебував у такому стані,
коли він не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними, може бути
визнана судом недійсною.

Для визначення наявності такого стану
в момент складення заповіту суд
призначає судово-психіатричну
експертизу.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
дослідивши докази у справі, дав їм
належну оцінку і, з урахуванням
встановлених обставин справи і вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано
дійшов висновку про наявність правових
підстав для визнання заповіту
недійсним.

Зроблений у судових рішеннях висновок
ґрунтується на поданих сторонами
доказах, відповідає фактичним
обставинам справи, порушень норм
процесуального права при проведенні
оцінки доказів не встановлено.

Разом з цим, судами першої та
апеляційної інстанцій неправильно
застосовано до спірних правовідносин
норми ЦК України від 2003 року, який набув
чинності з 1 січня 2004 року, і спірні
правовідносини, що виникли у 2001році, не
регулює.

Згідно зі ст. 341 ЦПК України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити
нове рішення або змінити рішення, якщо
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не
вимагається збирання або додаткової
перевірки чи оцінки доказів, обставини
справи встановлені судами повно, але
допущено помилку в застосуванні норм
матеріального права, оскаржувані
судові рішення підлягають скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 6 серпня 2013 року і
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 3 жовтня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про
визнання недійсним заповіту
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 5 квітня
2001 року, складений ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Уманської міської
державної нотаріальної контори
Черкаської області, зареєстрований в
реєстрі за № 1-1994.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

В.О.Савченко