У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,Писаної Т.О.,-розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до Холоднобалківської
сільської ради Біляївського району
Одеської області, ОСОБА_7 про визнання
права користування житловим
приміщенням, виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_6, подану
представником ОСОБА_11, на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 22 липня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 18 червня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом про визнання права
користування житловим приміщенням та
виселення, посилаючись на те, що їй на
підставі рішення райкому профспілки
працівників агропромислового
комплексу Одеської області радгоспом
заводу «Хаджибейський» Біляївського
району Одеської області 8 серпня 1995
року було видано ордер № 13 на
проживання в однокімнатній квартирі
АДРЕСА_1. 18 серпня 1995 року за вказаною
адресою також була зареєстрована її
донька ОСОБА_8 та онук ОСОБА_10

Влітку вона зі своєю родиною мешкали за
іншою адресою: АДРЕСА_5, але після їх
останнього повернення до спірної
квартири у 2012 році вони виявили, що в
ній мешкає стороння для них особа -
ОСОБА_7 З цього приводу вона звернулася
до голови Холоднобалківської
сільської ради Біляївського району
Одеської області, який їй повідомив, що
виданий їй ордер № 13 є недійсним,
натомість на спірну квартиру видано
новий ордер № 26 на ім'я ОСОБА_7, який є
дійсним, оскільки виданий пізніше.

Позивач стверджувала, що виданий на
вселення ОСОБА_7 ордер на вселення у
спірну квартиру є недійсним, оскільки
він був виданий на зайняту її родиною
квартиру. До того ж ордер був виданий
зовсім на іншу квартиру № АДРЕСА_1 у
тому ж будинку, у зв'язку з чим
проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі є
незаконним та підлягає виселенню. Крім
того, спірна квартира є службовим
житлом.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила визнати ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 такими, що втратили право
користування спірною квартирою
АДРЕСА_1; встановити, що зазначена в
ордері № 26 від 25 травня

1998 року квартира № АДРЕСА_1 фактично є
квартирою АДРЕСА_1; встановити, що
ОСОБА_7 є користувачем квартири
АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 посилалася на те, що 25 травня 1998
року відповідно до ордеру № 26 їй було
надано у користування квартиру
АДРЕСА_1. Даною квартирою до її вселення
користувалася сім'я ОСОБА_6, а саме її
дочка ОСОБА_8, яка у 1997 році виселилася з
квартири та переїхала проживати до
матері за іншою адресою. Відповідачі з
1998 року по теперішній час в квартирі не
мешкають.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 22 липня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено
частково. Визнано ОСОБА_8 та ОСОБА_10
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1. Встановлено, що
зазначена в ордері № 26 від 25 травня 1998
року, виданому на ім'я ОСОБА_7АДРЕСА_4 є
квартирою АДРЕСА_1. У
задоволенні решти вимог за зустрічним
позовом - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 22 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення про
задоволення первісного позову. Визнано
за ОСОБА_6 право користування
однокімнатною квартирою АДРЕСА_1, за
раніше виданим ордером № 13 від 8
серпня1995 року. Виселено ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення. Вирішено питання
про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 22 жовтня 2013 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 18 червня 2014 року рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 22 липня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, із направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення апеляційного суду
Одеської області від 22 жовтня 2013 року,
ухвалене у даній справі та направляючи
справу на новий апеляційний розгляд,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 29 січня 2014 року в
цілому погодилася з висновком
апеляційного суду щодо задоволення
первісного позову ОСОБА_6 з підстав
того, що вона, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у
встановленому законом порядку не
визнавалися такими, що втратили право
користування спірним житлом. До того ж
ОСОБА_10 не проживав у квартирі з
поважних причин, оскільки до 5 грудня 2012
року був неповнолітнім та мешкав за
місцем проживання своєї баби ОСОБА_6,
яка рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 9 червня 2010
року призначена його опікуном.
Переглядаючи справу в частині
зустрічних вимог ОСОБА_7, суд
касаційної інстанції погодився з
висновком суду апеляційної інстанції
про те, що видача їй ордеру на вселення
у спірне житло є незаконною і такою, що
не відповідає вимогам ч. 2 ст. 58 ЖК
України. Однак, при цьому, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ звертав
увагу апеляційного суду на допущені
порушення норм процесуального права,
зокрема ст.ст. 303, 316 ЦПК України,
оскільки навівши в мотивувальній
частині мотиви вирішення зустрічного
позову, апеляційний суд не зазначив в
резолютивній частині рішення висновку
по суті цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

У порушення зазначеної норми,
апеляційний суд під час нового
розгляду справи в апеляційному порядку
не виконав вищезазначених вказівок
суду касаційної інстанції, викладених
в ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 січня 2014 року
та переглянув справу з постановленням
ухвали, в якій навів протилежні
висновки, ніж зазначені в ухвалі суду
касаційної інстанції, погодившись із
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні первісного
позову ОСОБА_6 та часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_7

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені апеляційним судом, то ухвала
цього суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану
представником ОСОБА_11, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 18 червня

2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.А. Макарчук А.О. Леванчук А.В.
Маляренко В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Головуючий Судді: