Справа № 369/9089/14-ц
Провадження №2/369/3639/14
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

29.09.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь
Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 до
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області,
третя особа Дмитрівська сільська рада
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
та зобов»язання вчинити певні дії,

в с т а н о в
и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом , посилаючись на те, що
22.02.2006 ОСОБА_3 подарував її сину ОСОБА_2 ?
частину жилого будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та ?
частину земельної ділянки, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд, що знаходиться в
АДРЕСА_1

Правовстановлюючі документи на ?
частину жилого будинку з відповідною
частиною надвірних будівель на ім'я її
сина ОСОБА_2 вона отримала, а що
стосується земельної ділянки , то 22.07.2014
державний реєстратор Абрамська
Євгенія Миколаївна винесла рішення про
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень в
зв'язку неподанням усіх необхідних
документів, а 04.08.2014 винесла рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

Вважає, що оскільки технічна
документація відповідно до
законодавства погоджена та
затверджена відповідними органами
державної влади, відсутні підстави для
відмови у реєстрації права власності
на ? частину земельної ділянки на ім'я
її сина ОСОБА_2.

Тому просила визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частину земельної
ділянки, кадастровий номер
:03:002:0067, загальною площею 0,1150 га,
цільове призначення для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд, що знаходиться в
АДРЕСА_1 Зобов'язати Реєстраційну
службу Києво - Святошинського
районного управління юстиції
Київської області здійснити державну
реєстрацію права власності на ?
частину цієї земельної ділянки, на
ОСОБА_2.

В судовому засіданні ОСОБА_1, як
законний представник неповнолітнього
ОСОБА_2 позов підтримала.

Відповідач в судове засідання не
з»явився, про день слухання справи
повідомлявся належним чином, причини
неявки суду не повідомив, своїх
заперечень проти позову не надав. Зі
згоди представника позивача суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Третя особа в судове засідання не
з»явилась, про день слухання справи
повідомлялась, згідно заяви просила
слухати справу у свою відсутність,
проти позову не заперечує.

Суд, вислухавши позивача,яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2
вивчивши матеріали справи, в позові
відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що 22.02.2006 ОСОБА_3
подарував сину позивачки ОСОБА_2 ?
частину жилого будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та ?
частину земельної ділянки, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд. Дане майно
знаходиться в АДРЕСА_1

Правовстановлюючі документи на ?
частину будинку з відповідною частиною
надвірних будівель на ім'я сина
позивача ОСОБА_2 вона отримала. , але
рішенням державного реєстратора
Реєстраційної служби Києво -
Святошинського районного управління
юстиції Київської області від 22.07.2014
зупинено розгляд заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень в
зв'язку неподанням усіх необхідних
документів, а 04.08.2014 рішенням
відмовлено у державній реєстрації прав
та їх обтяжень, оскільки , як вбачається
з рішення про відмову у державній
реєстрації позивачкою не усунено
обставин, що були підставою для
прийняття рішення про зупинення
розгляду заяви..

Відповідно до ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно- правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За правилами ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється, або не визнається
іншою особою.

Згідно п. 12 положення «Про районні,
районні у містах, міські (міст
обласного значення), міськрайонні,
міжрайонні управління юстиції» Наказ
Міністерства юстиції України 23.06.2011 №
1707/5 Реєстраційна служба відповідно до
покладених на неї завдань здійснює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень
відповідно до закону.

Згідно п. 20 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 р. № 868 За результатами
розгляду заяви та документів,
необхідних для проведення державної
реєстрації прав, державний реєстратор
приймає рішення про державну
реєстрацію прав або рішення про
відмову в такій реєстрації. У разі
проведення державної реєстрації прав
на житловий будинок, будівлю або
споруду одночасно з державною
реєстрацією прав на земельну ділянку,
на якій вони розташовані, державний
реєстратор приймає одне рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації щодо
таких об'єктів.

Згідно п. 28 порядку державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав виключно
за наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ст. 24. ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено у разі, якщо: заявлене
право, обтяження не підлягає державній
реєстрації відповідно до цього
Закону;об'єкт нерухомого майна або
більша його частина розміщені на
території іншого органу державної
реєстрації прав; із заявою про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа;
подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують; заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених
щодо цього майна, крім випадків,
встановлених частиною дев'ятою статті
15 цього Закону; заявлене право вже
зареєстровано.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що
загальними засадами цивільного
законодавства є: 1) неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; 2)
неприпустимість позбавлення права
власності, крім випадків, встановлених
Конституцією України та законом; 3)
свобода договору; 4) свобода
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом; 5) судовий захист
цивільного права та інтересу; 6)
справедливість, добросовісність та
розумність.

У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном . Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах , передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У ч.ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України зазначено, що
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Статтею 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинен був довести суду позивач, це
наявність у нього прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, позивач не заперечує, що для
реєстрації земельної ділянки нею були
подані не усі необхідні документи для
цього, також не заперечує, що вона не
виконала рішення реєстратора про
зупинення розгляду її заяви, а тому
суд вважає, що рішення реєстратора про
відмову у реєстрації винесено на
законних підставах а тому є
правомірним.

В судовому засіданні не доведено факту
наявності порушення прав власності
неповнолітнього на земельну ділянку з
боку відповідача , не доведено факту
протиправної поведінки відповідача, та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав його на земельну
ділянку , про що зазначено вище.

Тобто, позивач не довела тих обставин
на які посилалася як на підставу
позовних вимог, не надала докази в
обґрунтування своїх вимог, що є її
обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював позивачці її права та
обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи наведене на підставі ЗУ
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень", ст.. 81,
125, 126 ЗК України, ст..ст. 319, 321, 328, 392 ЦК
України, ст. ст.10, 11, 209, 212-215 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 до
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області,
третя особа Дмитрівська сільська рада
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання праіа власності
та зобов»язання вчинити певні дії,
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача поданою протягом 10
днів з дня отримання його копії.

Суддя: