Справа № 748/1846/14-ц Провадження №
22-ц/795/1786/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Криворученко Д. П. Доповідач - Скрипка А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Шевченка В.М.при
секретарі:Позняк О.М.за
участю:прокурора Шмаровоза В.В.,
представника Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області- Будлянського В.М.,
представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,представника Іванівської
сільської ради - Дерев’янка О.А.

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційними скаргами
Головного управління Держземагенства
у Чернігівській області, ОСОБА_5 на
рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 29 липня 2014
року у справі за позовом заступника
прокурора Чернігівської області до
Головного управління Держземагенства
у Чернігівській області, ОСОБА_5 про
визнання недійсними наказів, свідоцтва
про право власності та скасування
державної реєстрації права власності, -
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
на стороні позивача - Іванівська
сільська рада Чернігівського району
Чернігівської області, на стороні
відповідача - Чернігівське районне
управління юстиції в Чернігівській
області,

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 29.07. 2014
року позов заступника прокурора
Чернігівської області до Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області, ОСОБА_5 про
визнання недійсними наказів, свідоцтва
про право власності та скасування
державної реєстрації права власності -
задоволено. Судом визнано недійсним
наказ Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області від 31.10.2013 року
№ЧН/:04:000/00001067, яким ОСОБА_5 надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність, яка розташована на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, орієнтовною
площею 2 га, для ведення особистого
селянського господарства. Визнано
недійсним наказ Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області від 05.12.2013 року
№ЧН/:04:000/00001584, яким затверджено
проект землеустрою та надано ОСОБА_5 у
власність земельну ділянку площею 2 га
ріллі (кадастровий номер :04:000:5460)
для ведення особистого селянського
господарства із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташовану на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району. Визнано
недійсним свідоцтво про право
власності №16424966, видане 20.01.2014 року
Реєстраційною службою Чернігівського
районного управління юстиції на ім'я
ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 2 га
для ведення особистого селянського
господарства на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району
та скасовано рішення про державну
реєстрацію права власності ОСОБА_5 на
земельну ділянку площею
2га(кадастровий номер :04:000:5460) для
ведення особистого селянського
господарства на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району,
прийняте 14.01.2014 року Реєстраційною
службою Чернігівського районного
управління юстиції. Стягнуто з
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області та ОСОБА_5 в
дохід держави в солідарному порядку 243
грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі Головне
управління Держземагентства у
Чернігівській області просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову. Доводи апеляційної скарги
зазначають, що рішення суду є
необґрунтованим, при його ухваленні
суд не взяв до уваги норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини. Апелянт вказує,
що при розгляді справи та ухваленні
рішення суд першої інстанції не
врахував тієї обставини, що відомості
державного земельного кадастру є
офіційними і на час винесення
оспорюваних наказів відомості
державного земельного кадастру про
земельну ділянку, яку було надано у
власність відповідачу ОСОБА_5, не були
спростовані та не були скасовані, дана
інформація була офіційною і мала
відповідних статус. Вказана земельна
ділянка відноситься до земель
державної власності
сільськогосподарського призначення і
як зазначає апелянт, підстав для
відмови у наданні дозволу на
розроблення проекту землеустрою та для
відмови у винесенні відповідного
наказу щодо відведення земельної
ділянки у власність ОСОБА_5 для ведення
особистого селянського господарства
орієнтовною площею 2,0000 га,
розташованої на території Іванівської
сільської ради, не було. Апелянт
зазначає, що актом приймання-передачі
межових знаків на зберігання відбулось
фіксування та погодження не тільки меж
земельної ділянки, але і всіх її
поворотних точок, що відповідає
вимогам статті 198 Земельного кодексу
України. Апелянт вказує, що винесенні
наказів, які судом визнані недійсними,
дотримані положення Земельного
кодексу України, Закону України ''Про
землеустрій'', Закону України '' Про
топографо - геодезичну і картографічну
діяльність''. Апелянт не погоджується з
висновком суду про необхідність
погодження проектів землеустрою щодо
відведення земельних ділянок за
межами населених пунктів з сільськими
чи селищними радами, оскільки вказані
земельні ділянки обліковуються в
державній статистичній звітності, як
землі державної власності
сільськогосподарського призначення
державної форми і не потребують
погоджень при їх передачі у власність
чи користування з органами місцевого
самоврядування, в даному випадку з
Іванівською сільською радою. Оскільки
органи місцевого самоврядування не є
розпорядниками чи власниками земель
державної власності на відміну від
земель комунальної форми власності.
Вимога погодження документації з
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок державної форми власності
сільськогосподарського призначення за
межами населеного пункту з
сільською/селищною радою суперечить ч.
7 статті 186-1 Земельного кодексу
України. Щодо зміни меж населених
пунктів, апелянт зазначає, що включення
земельних ділянок у межі району, села,
селища, міста, району у місті не тягне
за собою припинення права власності і
права користування вказаними
ділянками. Апелянт також вказує, що суд
першої інстанції в оскаржуваному
рішенні не надав відповідної правової
оцінки акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від
14.05.2014року. Апелянт зазначає, що при
ухваленні оскаржуваного рішення суд
першої інстанції не врахував тієї
обставини, що ненормативні правові
акти органу місцевого самоврядування є
актами одноразового застосування та
вичерпують свою дію фактом їх
виконання.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить
скасувати рішення Чернігівського
районного суду Чернігівської області
від 29.07. 2014 року та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог заступника прокурора
Чернігівської області. Доводи
апеляційної скарги зазначають, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, його висновки є
необґрунтованими. Апелянт вказує, що
земельна ділянка, яку вона мала намір
отримати у власність, не була
зареєстрована за жодною особою та не
мала відповідних кадастрових номерів,
що свідчить про відсутність підстав у
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області для відмови в
наданні дозволу ОСОБА_5 на приватизацію
земельної ділянки. Також судом першої
інстанції, на думку апелянта, не було
достовірно встановлено факт того, що
земельна ділянка, яка надана у
власність ОСОБА_5, межує з с. Количівка.
Апелянт також вказує, що судом при
вирішенні даного спору по суті
безпідставно не застосовані вимоги ч. 3
статті 173 Земельного кодексу України,
не взяті до уваги вимоги п. 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року № 7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ", положення Закону України „Про
землеустрій". Апелянт зазначає, що
ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вони
вичерпують свою дію фактом їх
виконання, тому суд необґрунтовано
визнав недійсними накази Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області.Крім того,
апелянт вважає, що допущені органом
влади порушення самі по собі не можуть
бути безумовною підставою для визнання
рішень вказаного органу недійсними,
якщо вони не допущені внаслідок
винної, протиправної поведінки самої
фізичної особи. Апелянт зазначає, що
вимога погодження документації із
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок державної форми власності
сільськогосподарського призначення
зам межами населеного пункту з
сільською/селищною радою суперечить
ч.7статті 186-1 Земельного кодексу
України. Доводи апеляційної скарги
також зазначають, що ОСОБА_5 є
добросовісним набувачем спірної
земельної ділянки і за приписами
статті 388 ЦК України дана земельна
ділянка не може бути у неї витребувана;
в матеріалах справи відсутні докази
правопорушень, а також докази винної
протиправної поведінки апелянта під
час набуття земельної ділянки у
власність.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_5, третя особа - Чернігівське
районне управління юстиції в
Чернігівській області, належним чином
повідомлені про час і місце судового
розгляду справи, відповідно до
повідомлень про вручення поштових
відправлень (а.с.206,208), не з'явились.
Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК
України, неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі приписів
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції, -
залишенню без змін, оскільки його судом
ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг щодо
невідповідності висновків суду першої
інстанції нормам матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини та
фактичним обставинам справи не знайшли
свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи, що
31.10.2013 року згідно наказу Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області
№ЧН/:04:000/00001067, по заяві ОСОБА_5
було надано дозвіл на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність, яка
розташована на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району,
орієнтовною площею 2 га, для ведення
особистого селянського господарства.
На підстав цього наказу, за замовленням
ОСОБА_5, ТОВ „Молодіжна інвестиційна
компанія" було розроблено проект
землеустрою щодо відведення у
власність для ведення особистого
селянського господарства зазначеної
вище земельної ділянки. Згідно
висновку № 2233 Управління
Держземагенства у Чернігівському
районі Чернігівської області від 28.11.2013
року, ОСОБА_5 погоджено проект із
землеустрою. 05.12.2013 року на підставі
наказу Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області № ЧН/:04:000/00001584 було
затверджено проект землеустрою та
надано ОСОБА_5 у власність земельну
ділянку площею 2 га ріллі, з кадастровим
номером :04:000:5460, для ведення
особистого селянського господарства
із земель сільськогосподарського
призначення державної власності,
розташовану на території Іванівської
сільської ради Чернігівського району.
14.01.2014 року ОСОБА_5 зареєструвала своє
право власності і 20.01.2014 року отримала
свідоцтво про право власності. (а.с.43-65).

Судом першої інстанції на підставі
досліджених в судовому засіданні
відповідних доказів по справі
встановлено, що місце розташування
земельної ділянки, яка перейшла у
власність ОСОБА_5, в порушення приписів
статті 118 Земельного кодексу України,
не відповідає вимогам місця
розташування об'єкта, вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації. Також
судом встановлено, що в порушення вимог
статті 198 Земельного кодексу України,
статті 33 Закону України ''Про місцеве
самоврядування'', статті 50 Закону
України ''Про землеустрій'', проект із
землеустрою ОСОБА_5 взагалі не
погоджувався Іванівською сільською
радою Чернігівського району.

На думку апеляційного суду, висновок
суду першої інстанції про необхідність
задоволення вимог заявленого позову є
вірним по суті та узгоджується з
приписами норм матеріального права,
які регламентують спірні
правовідносини, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З матеріалів справи вбачається, що
30.09.1999 року було прийнято рішення
Чернігівської районної ради "Про
встановлення меж сільських населених
пунктів Чернігівського району
Чернігівської області" (а.с. 23).
Необхідно зазначити, що вказане
рішення органу місцевого
самоврядування було прийнято в межах
повноважень та на підставі статті 65
Земельного кодексу України ( в редакції
від 18.12.1990року, № 561-XII), яка передбачала,
що межі сільських населених пунктів
встановлюються і змінюються районною,
міською, в адміністративному
підпорядкуванні якої є район, Радою
народних депутатів. Згідно з рішенням
Іванівської сільської від 13.04.2009 року
"Про необхідність зміни меж села
Количівка" при здійсненні земельної
реформи на території сільської ради
площа с. Количівка збільшилась,
оскільки були надані площі землі під
індивідуальну житлову забудову та для
ведення особистого підсобного
господарства (а.с. 11).

За даних обставин, сільська рада на
підставі п.34 ч.1 статті 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
відповідно до наказу № 165 від 10.07.2008
року Державного Комітету України із
земельних ресурсів "Про затвердження
методичних рекомендацій розробки
проекту землеустрою щодо встановлення
або зміни меж населеного пункту" та
статті 12 Земельного кодексу України
вирішила:''п.1.Враховуючи фактичний стан
і потребу у земельних площах громадян
територіальної громади, визнати за
необхідне провести зміну межі села
Количівка Чернігівського району
Чернігівської області; п.2.Замовити
землевпорядні роботи по розробці
проекту землеустрою щодо зміни межі
населеного пункту с. Количівка за
рахунок введення в межі населеного
пункту земельних ділянок
господарського двору колишньої
агрофірми "Авангард" орієнтовною
площею 3,00 га і земель запасу, що
знаходяться на території колишнього
аеропорту с. Количівка орієнтовною
площею 60,00 га''.

Відповідно до документації,
представленої Іванівською сільською
радою Чернігівського району
Чернігівської області та акту
перевірки дотримання вимог
законодавства Державної інспекції
сільського господарства в
Чернігівській області (а.с.12-16), який не
оспорювався у встановленому
законодавством порядку і є чинним на
момент ухвалення судом рішення,
земельна ділянка, що передана у
власність відповідачу ОСОБА_5, передана
саме за рахунок земель, які згідно
генерального плану с. Количівка та
детального плану території
перспективного розвитку села,
затверджених рішенням Іванівської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області від 18.11.2013 року
(а.с. 42 зворотній бік), відносяться до
території житлової садибної та
блокованої забудови с. Количівка та
підлягають згідно генерального плану
та проекту землеустрою включенню в
межі вказаного села, загальною площею
118,5290 га. (а.с. 12-42).

Рішенням Чернігівської районної ради
Чернігівської області від 25.04.2014 року
було затверджено проект землеустрою
щодо встановлення (зміни) меж с.
Количівка на території Іванівської
сільради Чернігівського району
Чернігівської області зі збільшенням
площі на 118,5290 га, яку включено в межі
названого села (а.с. 119, 120).

Відповідно до приписів ч.1, ч.2, ч.3
статті116 Земельного кодексу України
громадяни набувають право власності та
право користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами здійснюється шляхом
передачі земельних ділянок у власність
або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
встановлений статтею 118 Земельного
кодексу України в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин.

Згідно з частинами 6-8 статті 118
Земельного кодексу України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення, зокрема, особистого
селянського господарства, у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених статтею122
цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача(у
разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).
Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам законів, прийнятих
відповідно до них нормативно-правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку. Проект землеустрою
щодо відведення земельної ділянки
погоджується в порядку, встановленому
статтею 186-1 цього Кодексу, згідно вимог
якої, проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок усіх
категорій та форм власності підлягає
обов'язковому погодженню з
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що здійснює
реалізацію державної політики у сфері
земельних відносин. Підставою для
відмови у погодженні проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки може бути лише невідповідність
його положень вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів,
документації із землеустрою або
містобудівній документації.

Частиною 2 статті173 Земельного кодексу
України передбачено, що межі району,
села, селища, міста, району у місті
встановлюються і змінюються за
проектами землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць. Проекти землеустрою щодо
зміни меж населених пунктів
розробляються з урахуванням
генеральних планів населених пунктів.

Згідно приписів ч. 3 статті 50 Закону
України "Про землеустрій", проекти
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок включають: завдання на
розроблення проекту землеустрою;
пояснювальну записку; копію клопотання
(заяви) про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (у разі
формування та/або зміни цільового
призначення земельної ділянки за
рахунок земель державної чи
комунальної власності);відповідного
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування про надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (у випадках, передбачених
законом); письмову згоду землевласника
(землекористувача), засвідчену
нотаріально (у разі викупу(вилучення)
земельної ділянки в порядку,
встановленому законодавством), або
рішення суду; довідку з державної
статистичної звітності про наявність
земель та розподіл їх за власниками
земель, землекористувачами, угіддями;
матеріали геодезичних вишукувань та
землевпорядного проектування (у разі
формування земельної ділянки);
відомості про обчислення площі
земельної ділянки (у разі формування
земельної ділянки); копії
правовстановлюючих документів на
об'єкти нерухомого майна, розташовані
на земельній ділянці (за наявності
таких об'єктів); розрахунок розміру
втрат сільськогосподарського та
лісогосподарського виробництва (у
випадках, передбачених законом);
розрахунок розміру збитків власників
землі та землекористувачів (у випадках,
передбачених законом); акт
приймання-передачі межових знаків на
зберігання (у разі формування
земельної ділянки); акт перенесення в
натуру (на місцевість) меж охоронних
зон, зон санітарної охорони,
санітарно-захисних зон і зон
особливого режиму використання земель
за їх наявності (у разі формування
земельної ділянки); перелік обмежень у
використанні земельних ділянок;
викопіювання з кадастрової карти
(плану) або інші графічні матеріали, на
яких зазначено бажане місце
розташування земельної ділянки (у разі
формування земельної ділянки);
кадастровий план земельної ділянки;
матеріали перенесення меж земельної
ділянки в натуру (на місцевість) (у разі
формування земельної ділянки);
матеріали погодження проекту
землеустрою.

Відповідно до п. 9 абз. "а" ч.1 статті 33
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні", до відання
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
організація і здійснення землеустрою,
погодження проектів землеустрою.

Як встановлено в ході судового
розгляду даної справи, 31.10.2013 року
наказу Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області №ЧН/:04:000/00001067( а.с. 49),
ОСОБА_5 було надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність, яка розташована на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району, орієнтовною
площею 2 га, для ведення особистого
селянського господарства. На підстав
даного наказу, за замовленням ОСОБА_5,
ТОВ „Молодіжна інвестиційна компанія"
було розроблено проект землеустрою
щодо відведення у власність для
ведення особистого селянського
господарства зазначеної вище
земельної ділянки ( а.с.43-44).

Згідно з висновком №2233 управління
Держземагенства у Чернігівському
районі Чернігівської області від 28.11.2013
року ОСОБА_5 погоджено проект із
землеустрою (а.с.50). 05.12.2013 року на
підставі наказу Головного управління
Держземагенства у Чернігівській
області № ЧН/:04:000/00001584 було
затверджено проект землеустрою та
надано ОСОБА_5 у власність земельну
ділянку площею 2,0000 га ріллі, з
кадастровим номером :04:000:5460, для
ведення особистого селянського
господарства із земель
сільськогосподарського призначення
державної власності, розташовану на
території Іванівської сільської ради
Чернігівського району (а.с.64). 14.01.2014
року ОСОБА_5 зареєструвала своє право
власності і 20.01.2014 року отримала
свідоцтво про право власності. (а.с.65).

Задовольняючи заявлені позовні вимоги,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що відповідач ОСОБА_5
набула право власності на земельну
ділянку з порушенням приписів статей
118, 198 Земельного кодексу України,
статті 33 Закону України "Про місцеве
самоврядування" та статті 50 Закону
України ''Про землеустрій".

З врахуванням вищенаведеного, доводи
апеляційних скарг Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області та ОСОБА_5
відносно того, що відомості державного
земельного кадастру є офіційними і на
час надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою та винесення
відповідного наказу, щодо відведення
земельної ділянки у власність для
ведення особистого селянського
господарства орієнтовною площею 2,0000
га, розташованої на території
Іванівської сільської ради ОСОБА_5 у
Головного управління Держземагентства
у Чернігівській області не було
підстав для відмови ОСОБА_5 для надання
відповідного дозволу та наказу, не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

Посилання апелянтів на положення
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
розмежування земель державної та
комунальної власності" від 06.09.2012 року
№ 5245-VI, яким передбачено, що станом на
01.01.2013 року землі державної та
комунальної власності слід вважати
розмежованими, є необґрунтованими. Як
встановлено в ході судового розгляду
даної справи, земельна ділянка з часу
прийняття рішення Чернігівської
районної ради від 30.09.1999 року "Про
встановлення меж сільських населених
пунктів Чернігівського району,
Чернігівської області" (а.с. 23), за
чинними на той час нормами Земельного
кодексу УРСР від 18.12.1990 року, який
втратив чинність з 01.01.2002 року, фактично
змінила своє цільове призначення з
категорії земель запасу на категорію
земель житлової та громадської
забудови. Виходячи з положень статті 20
Земельного кодексу України, надання
(передача) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам
відбувається згідно з їх цільовим
призначенням. У разі передачі
громадянам у приватну власність
земельної ділянки із земель державної
чи комунальної власності, межі якої не
встановлені в натурі або цільове
призначення якої змінюється,
обов'язковим є розроблення проекту
землеустрою про відведення земельної
ділянки. Проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
погоджується в порядку, встановленому
статтею 186-1 Земельного кодексу України.
Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання недійсними
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування про
надання (передачу) земельних ділянок
громадянам та юридичним особам,
відмови у реєстрації земельної ділянки
або визнання реєстрації недійсною, як
регламентовано статтею 21 Земельного
кодексу України.

Актом перевірки дотримання вимог
земельного законодавства від 14.05.2014
року № 106, який у встановленому законом
порядку не оспорювався і, відповідно, є
чинним на момент ухвалення судом
рішення, встановлено, що земельна
ділянка, зареєстрована на праві
власності за ОСОБА_5, передана за
рахунок земель, які згідно
генерального плану с. Количівка та
детального плану території
перспективного розвитку даного села,
затверджених рішенням Іванівської
сільської ради Чернігівського району
Чернігівської області від 18.11.2013 року,
відносяться до території житлової
садибної та блокованої забудови с.
Количівка та підлягають згідно
вказаного генерального плану та
розробленого ПП ''Аксіома'' проекту
землеустрою ''щодо встановлення (зміни)
межі села Количівка на території
Іванівської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області зі збільшенням площі на 118,5290
га'' включенню в межі зазначеного
населеного пункту (а.с. 12-16).

Приписи статей 1,13 Закону України "Про
планування і забудову територій"
визначають, що детальний план
території - це містобудівна
документація, яка розробляється для
окремих районів, мікрорайонів,
кварталів та районів реконструкції
існуючої забудови населених пунктів.
Детальний план території
розробляється згідно з генеральним
планом населеного пункту та визначає:
розташування червоних ліній, ліній
регулювання забудови; розташування
окремих земельних ділянок та об'єктів
містобудування, вулиць, проїздів,
пішохідних зон, щільність,
поверховість, інші параметри забудови;
розташування інженерно-транспортної
інфраструктури; принципи формування
архітектурно-просторової композиції
забудови; інші вимоги, визначені
державними будівельними нормами.

При цьому необхідно зазначити, що
використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням державних стандартів і
норм, регіональних та місцевих правил
забудови.

Посилання апелянтів норми статей 81, 118,
121, 122, 181-186-1, 198 Земельного кодексу
України, статті 50 Закону України "Про
землеустрій", статтю 33 Закону України
"Про місцеве самоврядування", на
положення Закону України ''Про
топографічно-геодезичну і
картографічну діяльність", постанову
Кабінету Міністрів України від 04.03.2004
року № 266 "Про затвердження Типового
договору про розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки", а також на ті обставини, що
накази Головного управління
Держземагентства у Чернігівській
області є ненормативними актами, які
були прийняті стосовно конкретного
громадянина, підлягали одноразовому
застосуванню та були виконані в момент
виникнення права власності на землю,
тобто вичерпали свою дію, у зв'язку з
чим не можуть бути скасовані, не
спростовують вірних по суті висновків
суду першої інстанції щодо
необхідності задоволення заявлених
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, щодо
безпідставності рішення суду першої
інстанції в частині не застосування
судом ч. 3 статті 173 Земельного кодексу
України, тобто відсутності підстав для
припинення права власності і права
користування за умови включення
земельних ділянок у межі району, села,
селища, міста та посилання, що допущені
самі по собі органом влади порушення не
можуть бути безумовною підставою для
визнання їх рішень недійсними, якщо
вони не допущені внаслідок винної,
протиправної поведінки самої фізичної
особи, не можуть бути прийняті до уваги
апеляційним судом, оскільки набуття
права власності на земельну ділянку
відбулося зі зміною її цільового
призначення, тому зазначена норма не
може бути застосована. Крім того, суд
першої інстанції прийшов до вірного по
суті висновку відносно недійсності
оспорюваних позивачем наказів
відповідно до п.''г'' ч.3 статті 152
Земельного кодексу України, оскільки
одним із способів захисту прав на
земельні ділянки є визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Оскільки судом першої інстанції
визнано недійсним рішення про передачу
у власність ОСОБА_5 земельної ділянки,
то суд обґрунтовано визнав недійсним і
свідоцтво про право власності ОСОБА_5
на вказану земельну ділянку, зі
скасуванням відповідного рішення про
державну реєстрацію права, оскільки
відповідно до статті 26 Закону України
''Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень'', у
разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційних скарг не містять в собі
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду першої інстанції,
ухваленого на основі з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307,308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Головного
управління Держземагенства у
Чернігівській області та ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 29 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: