Провадження №2/761/4805/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

05 серпня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарі Беширові
О.О.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договору дарування
квартири недійсним (фіктивним),

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про визнання договору
дарування квартири недійсним
(фіктивним), мотивуючи тим, що 23.04.2014
року рішенням Апеляційного суду м.
Києва було задоволено апеляційну
скаргу, подану ним на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11.09.2013 року та стягнуто на
його користь з ОСОБА_2 кошти в сумі 200 000
доларів США. В порядку забезпечення
вказаного рішення, Апеляційним судом м.
Києва було накладено арешт на квартиру
АДРЕСА_1, яка на момент винесення
рішення належала ОСОБА_2 на праві
власності.

05.05.2014 року позивачем з метою
проведення державної реєстрації
обтяження (арешту квартири) до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві було
подано заяву про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень. 08.05.2014 року позивач
отримав рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень у зв'язку з тим, що дану заяву
було подано після державної реєстрації
права власності за новим набувачем.
Тобто, з 25.04.2014 року право власності на
вищевказану квартиру було
зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі
договору дарування.

Позивач вважає, що з метою умисного
ухилення від виконання рішення
Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2014
року та з метою уникнення накладення
арешту на належне йому майно,
відповідач ОСОБА_2 домовився із своєю
донькою ОСОБА_3 про передачу їй спірної
квартири шляхом укладання договору
дарування.

Оскільки відповідачі уклали між собою
фіктивний правочин, позивач просить
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, який укладений 25.04.2014
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, просив їх
задовольнити.

Відповідачі та третя особа в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
слухання справи повідомлялися
належним чином, а тому суд вважає за
можливе розглядати справу без їх
участі, ухваливши за згодою позивача,
відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України,
заочне рішення.

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши докази, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 23.04.2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11.09.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
коштів скасовано та ухвалено нове
рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 безпідставно набуті
кошти в сумі 200 000 доларів США, що на час
ухвалення рішення за офіційним курсом
НБУ становить 2 249 440 грн.

Крім того, рішенням Апеляційного суду
м. Києва від 23.04.2014 року в порядку
забезпечення позову було накладено
арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить
на праві власності ОСОБА_2

05.05.2014 року позивач звернувся до
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві із заявою
для проведення державної реєстрації
обтяження - арешту вищевказаної
квартири на підставі рішення
Апеляційного суду м. Києва від 23.04.2014
року.

Рішенням Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
від 08.05.2014 року було відмовлено у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, оскільки заяву про державну
реєстрацію обтяжень речових прав на
нерухоме майно подано після державної
реєстрації права власності на таке
майно за новим правонабувачем, а саме:
25.04.2014 року зареєстровано право
власності за ОСОБА_3 за договором
дарування.

Таким чином, судом було встановлено,
що відповідачу ОСОБА_2, представник
якого був присутній в судовому
засіданні 23.04.2014 року під час
апеляційного розгляду справи, було
відомо про накладення арешту на
квартиру АДРЕСА_1, однак, не зважаючи на
вказані обставини, 25.04.2014 року уклав з
ОСОБА_5 договір дарування вказаної
квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Отже, виходячи з положення ст.. 234 ЦК
України, фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

В п. 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначено, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору
недійсним у зв'язку з його фіктивністю
має свої особливості, а саме: у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивачем на підтвердження позовних
вимог надано належні та допустимі
докази, які судом при вирішені даного
спору прийняті до уваги.

Виходячи з наведеного вище, суд
прийшов до висновку, що під час
укладання оспорюваного договору
дарування, відповідачу ОСОБА_2 було
відомо про накладення арешту на
квартиру АДРЕСА_1, а отже, ОСОБА_2 , діючи
умисно, уклав фіктивний правочин з
ОСОБА_3 Даний факт свідчить про те, що
договір дарування квартири укладений з
метою приховання майна від звернення
на його стягнення за зобов'язаннями, а
отже є фіктивний, що є підставою для
визнання його недійсним.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 234, 717 ЦК України,
ст.ст. 10, 60, 88, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, який укладений 25
квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили
на загальних підставах, визначених ЦПК
України.

Суддя