КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/7666/13-ц
Провадження № 2/520/2239/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Сушко М.О., Харитоновій І.С.,

Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4,

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору -

ОСОБА_5

про усунення порушень права власності

та зобов'язання додержання правил
добросусідства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, в
якому просив зобов'язати відповідачку
відновити становище, яке існувало до
протиправного демонтажу нею належної
ОСОБА_3 вбиральні (літ. «Б») та
самочинного будівництва шляхом
побудови вбиральні; зобов'язати ОСОБА_4
відновити становище, яке існувало до
протиправного закриття нею віконного
прорізу у приміщенні кухні, належної
ОСОБА_3, шляхом демонтажу прибитою нею
дошки; зобов'язати ОСОБА_4 припинити
виливати рідкі відходи під стену
квартири ОСОБА_3 та дотримуватися
правил добросусідства; стягнути
судовий збір.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
посилається на те, що 03 травня 1957 року
ОСОБА_6, який знаходився в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7,
рішенням Виконкому Кагановічської
райради м. Одеси було виділено на праві
безстрокового користування земельну
ділянку площею 525 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_2, під будівництво житлового
будинку. На даній земельній ділянці був
побудований будинок.

Позивач також вказує, що на підставі
судового рішення про вилучення
спірного будинку як самочинного
будівництва Київський райвиконком м.
Одеси рішенням № 661 від 21 серпня 1987 року
прийняв домоволодіння АДРЕСА_1, яке на
той час було двоквартирним житловим
будинком, на баланс ЖЕО Київського
району м.Одеси.

07 вересня 1987 року ОСОБА_5 на склад сім'ї
дві особи: вона та її син - позивач
ОСОБА_3 був виданий ордер на квартиру
АДРЕСА_1, яка складалася із житлової
кімнати площею 18,5 кв.м., кухні - 10,9 кв.м.,
коридору - 4,5 кв.м.; а ОСОБА_7 на склад
сім'ї три особи: вона, її донька ОСОБА_5
та її син ОСОБА_9 був виданий ордер на
квартиру АДРЕСА_4.

ОСОБА_3 зазначає, що рішенням
Київського райвиконкому м. Одеси № 291
від 08 червня 1991 року рішення Київського
райвиконкому м. Одеси № 661 від 21 серпня
1987 року в частині укладення договору
найму жилих приміщень в будинку
АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 скасовано, вилучена у
ОСОБА_7 частина домоволодіння була
передана їй як власнику з визнанням за
нею 07 вересня 1994 року права власності
на 11/20 частини житлового будинку
АДРЕСА_1.

Рішення Київського райвиконкому м.
Одеси № 661 від 21 серпня 1987 року в
частині укладення договору найму
квартири № І в будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_5
скасовано не було. На підставі
розпорядження органу приватизації №
194641 від 02.03.2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
стали власниками по 1/2 частини квартири
під АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що згідно договору
дарування від 21 травня 2005 року ОСОБА_7
подарувала, а відповідачка ОСОБА_4
прийняла в дар 11/20 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Крім того, згідно договору дарування
від 10 серпня 2009 року ОСОБА_5 подарувала,
а ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частини
квартири під АДРЕСА_1.

Рішенням Київського райвиконкому м.
Одеси № 711 від 15 липня 1994 року «Про
затвердження розрахунку часток,
визначення правового статусу та
прийняття в експлуатацію житлового
будинку АДРЕСА_1» було затверджено
розрахунок часток по вказаному
житловому будинку: 11/20 частини будинку
корисною площею 57,1 кв.м., в т.ч. дві
житлові кімнати площею 32.3 кв.м. з
надвірними спорудами: сарай «З», «И»,
«Е», вбиральня «Д», навіс «Ж», веранда
«К», які належать ОСОБА_7; 9/20 частини
будинку корисною площею 33,9 кв.м., в т.ч.
житловою 18,5 кв.м., надвірними спорудами:
сарай «В», «Г», вбиральня «Б», які
належать Київській районній раді
народних депутатів, на земельній
ділянці площею 527 кв.м. по вул. 6 Лінія.

Відповідно до акту прийняття в
експлуатацію від 12 липня 1994 року
прийнято в експлуатацію 9/20 частини
будинку АДРЕСА_1 6 ст. Люстдорфської
дороги в м.Одесі, побудовано ОСОБА_5.

Позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_1
фактично являється 9/20 частинами
житлового будинку, а позивач ОСОБА_3 та
відповідачка ОСОБА_4 є співвласниками
житлового будинку, що розташований на
земельній ділянці площею 527 кв.м по вул.6
Лінія в м.Одесі, яку було надано під
будівництво житлового будинку та
суміжними землекористувачами
зазначеної земельної ділянки.

ОСОБА_3 вказує, що протягом декількох
років відповідачка ОСОБА_4 порушує
правила добросусідства, завдає
незручності позивачу та членам його
сім'ї.

Так, ОСОБА_4 закрила прохід до вбиральні
(літ.«Б»), яка відповідно до акту
прийняття в експлуатацію, увійшла як
надвірна споруда в 9/20 частини
житлового будинку, побудованого
ОСОБА_5, а потім демонтувала вбиральню
та на зазначеній земельній ділянці
самочинно побудувала будинок (літ. «Л»).

Крім того, за твердженням позивача,
ОСОБА_4 забила дошками віконний проріз
у приміщенні кухні, закривши доступ
сонячного проміння та позбавивши тим
самим приміщення кухні позивача
природного освітлення, а також ОСОБА_4
виливає під стену будинку позивача
рідкі відходи, а можливо зробила
сховану вигрібну яму. Через нестерпний
запах позивач не має можливості
приймати у себе друзів, він та члени
його сім'ї змушені дихати цим
неприємним запахом.

Викладені обставини вимусили ОСОБА_3
звернутися до суду із відповідним
позовом.

У судовому засіданні представник
позивача наполягала на задоволенні
позовних вимог.

Представники відповідачки у судове
засідання з'явилися, позов не визнали
повністю, вказували на його
необґрунтованість та недоведеність.
Письмових заперечень не надали.

Третя особа ОСОБА_5 у судовому
засіданні просила суд задовольнити
позов.

Вислухавши пояснення представників
сторін, третьої особи, показання
свідків, дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про необхідність часткового
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні 03
травня 1957 року ОСОБА_6 рішенням
Виконкому Кагановічської райради м.
Одеси та на підставі відповідного
договору від 23.12.1957 року (а.с. 8-9) було
виділено на праві безстрокового
користування земельну ділянку площею
525 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, під
будівництво житлового будинку. На
даній земельній ділянці був
побудований будинок.

На підставі судового рішення про
безоплатне вилучення спірного будинку
як самочинного будівництва Київський
райвиконком м. Одеси рішенням № 661 від 21
серпня 1987 року прийняв домоволодіння
АДРЕСА_1, яке на той час було
двоквартирним житловим будинком, на
баланс ЖЕО Київського району м. Одеси
(а.с. 10).

На виконання п.п. 2-3 вищевказаного
рішення Київського райвиконкому м.
Одеси № 661 від 21 серпня 1987 року 07
вересня 1987 року ОСОБА_5 на склад сім'ї:
вона та її син ОСОБА_3 був виданий ордер
на квартиру АДРЕСА_1, яка складалася із
житлової кімнати площею 18,5 кв.м., кухні -
10,9 кв.м., коридора - 4,5 кв.м.; а ОСОБА_7 на
склад сім'ї: вона, її донька ОСОБА_5 та її
син ОСОБА_9 був виданий ордер на
квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням Київського райвиконкому м.
Одеси № 291 від 08 червня 1991 року рішення
Київського райвиконкому м. Одеси № 661
від 21 серпня 1987 року в частині
укладення договору найму жилих
приміщень в будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_7
скасовано, вилучена у ОСОБА_7 частина
домоволодіння була передана їй як
власнику з оформленням на неї права
власності на 11/20 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Свідоцтво про право власності на 11/20
частини житлового будинку АДРЕСА_1 було
видано ОСОБА_7 07.09.1994 року (а.с. 15 на
звороті).

При цьому рішення Київського
райвиконкому м. Одеси № 661 від 21 серпня
1987 року в частині укладення договору
найму квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_5
скасовано не було.

Судом також встановлено, що рішенням
Київського райвиконкому м. Одеси № 711
від 15 липня 1994 року «Про затвердження
розрахунку часток, визначення
правового статусу та прийняття в
експлуатацію житлового будинку
АДРЕСА_1» затверджено розрахунок
часток по вказаному житловому будинку:

11/20 частин будинку корисною площею 57,1
кв.м., в т.ч. дві житлові кімнати площею
32,3 кв.м. з надвірними спорудами: сарай
«З», «И», «Е», вбиральня «Д», навіс «Ж»,
веранда «К», які належить ОСОБА_7;

9/20 частин будинку корисною площею 33,9
кв.м., в т.ч. житловою 18,5 кв.м.,надвірними
спорудами: сарай «В», «Г», вбиральня
«Б», які належать Київській районній
раді народних депутатів, на земельній
ділянці площею 527 кв.м. по вул. 6 Лінія.

Цим же рішенням Київського
райвиконкому м. Одеси № 711 від 15 липня
1994 року прийнято в експлуатацію
приналежні Київському райвиконкому м.
Одеси 9/20 частини будинку АДРЕСА_1,
корисною площею 33,9 кв.м., в т.ч. житловою
18,5 кв.м.,надвірними спорудами: сарай
«В», «Г», вбиральня «Б». (а.с. 15).

На підставі розпорядження органу
приватизації № 194641 від 02.03.2006 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в порядку
приватизації набули у власність по 1/2
частини квартири під АДРЕСА_1 (а.с. 21).

2 березня 2006 року УЖКГ та ПЕК Одеської
міської ради видало ОСОБА_5 та ОСОБА_3
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,9
кв.м. У свідоцтві зазначено, що
характеристика квартири наведена у
технічному паспорті, який є складовою
частиною цього свідоцтва.

З технічного паспорту від 28.02.2006 року
вбачається, що квартира має загальну
площу 33,9 кв.м та складається з 1-1 - ванна
кімната площею 4,5 кв.м, 1-2 кухня площею
10,9 кв.м, 1-3 житлова кімната площею 18,5
кв.м. (а.с. 22-23).

Суд приймає до уваги, ні у
розпорядженні органу приватизації від
02.03.2006 року (а.с. 160), ні у свідоцтві про
право власності, ні у технічному
паспорті на квартиру АДРЕСА_1 не
зазначено, що у власність ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 перейшли надвірні споруди:
сарай «В», «Г», вбиральня «Б», які
належали Київській районній раді
народних депутатів, а зараз належать
місцевій раді.

Згідно договору дарування від 21 травня
2005 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4
прийняла в дар 11/20 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 19-20).

Відповідно до договору дарування від 10
серпня 2009 року ОСОБА_5 подарувала, а
ОСОБА_3 прийняв у дар 1/2 частини
квартири під АДРЕСА_1 (а.с. 24-25). В даному
договорі (п.1) міститься опис квартири -
вона складається в цілому з однієї
кімнати, має загальну площу 33,9 кв.м, в
тому числі житлову - 18,5 кв.м.

Отже, і в даному договорі також не
йдеться про наявність у складі
квартири під АДРЕСА_1 будь-яких
надвірних споруд, в тому числі і
спірної вбиральні літ. «Б», які й досі
належать місцевій раді.

Під час розгляду судом даної цивільної
справи Київською районною
адміністрацією Одеської міської ради
23.12.2013 року було прийнято розпорядження
«Про затвердження технічного висновку
про можливість зміни функціонального
призначення квартири АДРЕСА_1 в
домоволодіння» (а.с. 161) та позивачем
було оформлено свідоцтво про право
власності на домоволодіння АДРЕСА_3
(а.с. 193), технічні характеристики якого
відображені у технічному паспорті від
20.01.2014 року (а.с. 176-180).

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

В порушення вимог вказаної вище
ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду
належних доказів на підтвердження
того, що, по-перше, саме відповідачкою
було здійснено демонтаж вбиральні літ.
«Б» (факт того, що на сьогодні цієї
споруди не існує сторонами не
заперечувався), а, по-друге, позивачем
не доведено, що ця вбиральня дійсно
йому належала.

Належним чином не доведено перед
судом і факту вилиття відповідачкою
під стену будинку позивача рідких
відходів, або улаштування нею
прихованої вигрібної ями та порушення
нею правил добросусідства.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд не може достовірно встановити
взаємозв'язок між наявністю
неприємного запаху у квартирі, про який
йдеться у акті обстеження житлових
умов від 06.11.2013 року (а.с. 67), та
посиланнями позивача на вилиття ОСОБА_4
рідких відходів, адже причини
виникнення такого запаху можуть бути
зовсім інші, в тому числі і відсутність
(забиття дошкою) віконного пройому у
приміщенні кухні позивача тощо.

Свідок ОСОБА_10, про допит якого
було заявлено представником позивача,
повідомив суду, що не бачив ніяких
рідких відходів.

При викладених обставинах, суд вважає
необґрунтованими, недоведеним та
таким, що не підлягають задоволенню
позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідачки відновити становище, яке
існувало до протиправного демонтажу
нею належної ОСОБА_3 вбиральні (літ. «Б»)
та самочинного будівництва шляхом
побудови вбиральні та зобов'язання
ОСОБА_4 припинити виливати рідкі
відходи під стену квартири ОСОБА_3 та
дотримуватися правил добросусідства.

Судом також встановлено, що
віконний проріз у приміщенні кухні
позивача забитий дошками, які
закривають доступ повітря та сонячного
проміння, позбавляючи тим самим
приміщення кухні природного
освітлення. Зазначені обставини
підтверджені актом обстеження
житлових умов ОСОБА_3, складеним 15
листопада 2011 року комісією КП ЖКС
«Вузівський», показаннями свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_7, фото таблицею (а.с. 54, 72)
та даний факт по суті сторонами не
заперечувався.

Відомості технічних паспортів з
цього приводу є суперечливим. Так у
технічних паспортах від 04.04.2005 року, від
25.05.2006 року, від 26.03.2008 року у приміщенні
кухні 1-2 площею 10,9 кв.м відсутнє вікно
(а.с. 17, 48, 111), однак у технічних
паспортах від 11.04.1986 року, від 28.02.2006
року, від 16.07.2009 року зазначене
приміщення має вікно (а.с. 22 на звороті,
91, 115).

У судовому засіданні
відповідачка ОСОБА_4 була допитана в
якості свідка та пояснила, що вона
набула у власність частину будинку у 2005
році та вікно вже було закрито.

Свідок ОСОБА_10 вказував, що вікно було
відкрито з 1997 року по 2003 рік, а свідок
ОСОБА_7 повідомила суду, що це вона
закрила вікно ще у 1985 році, оскільки в
неї була хвора донька.

Відповідно до положень п.п. 2.22, 3.4, 3.6 ДБН
З 2 2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові
будинки. Основні положення» у
квартирах повинні бути передбачені
такі приміщення: житлові кімнати і
підсобні приміщення - кухня,
передпокій, санвузли, внутрішньо
квартирні коридори, вбудовані камори,
антресолі, літні приміщення тощо.

Природне освітлення повинні мати
житлові кімнати, кухні, не каналізовані
вбиральні, вхідні тамбури до будинків,
сходові клітки і загальні коридори у
житлових будинках. Відношення площі
світлових прорізів житлових кімнат і
кухонь до площі підлоги цих приміщень
повинно бути в межах від 1:5,5 до 1:8.

Приміщення, що мають природне
освітлення, повинні бути забезпечені
провітрюванням через ступки вікон,
кватирки або інші пристрої відповідно
до п. 5:23.

Суд вважає, що позбавлення природного
освітлення та провітрювання кухні
порушує права позивача на нормальні
умови проживання в житловому
приміщенні, а тому відповідачка ОСОБА_4,
як правонаступник попереднього
власника 11/20 частин будинку ОСОБА_7,
повинна демонтувати дошку з віконного
прорізу у приміщенні кухні (№ 1-2 за
даними технічного паспорту від 20 січня
2014 року) у садибному житловому будинку
АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог та з
урахуванням мінімальної ставки
судового збору покладаються на
відповідачку.

Керуючись ст.ст. 88, 212 - 215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1)
демонтувати дошку з віконного прорізу
у приміщенні кухні (№ 1-2 за даними
технічного паспорту від 20 січня 2014
року) у садибному житловому будинку
АДРЕСА_3.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1)
на користь ОСОБА_3 114 (сто чотирнадцять)
грн. 70 коп. витрат по сплаті судового
збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення його вступної та
резолютивної частини.

Суддя
Петренко В. С.