Провадження №22-ц/784/1531/14
Головуючий у І інстанції Кокорєв В.В.
Доповідач в апеляційної інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28 липня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.,

із секретарем судового засідання -
Бакутою Т.В.

з участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Стаднійчук
Т.А.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 квітня 2014 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» про визнання
недійсним змін до кредитного договору
та зобов'язання здійснити перерахунок,
-

у с т а н о в и л а :

11 грудня 2013 року ОСОБА_4, діючи через
свого представника ОСОБА_2, пред'явила
до Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» (надалі Банк)
зазначений позов, який обґрунтувала
наступним.

19 січня 2007 року вона в простій
письмовій формі на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та платності уклала з
названим банком кредитний договір №
08/01/2007/840-К 022.

За ним, Банк зобов'язався надати їй
кредит у розмірі 40 900 доларів США на
придбання автомобіля NISSAN MURANO, а вона, у
свою чергу - використати його за
цільовим призначенням й повернути
частинами до 18 січня 2013 року, а також,
вносити щомісячно плату за
користування ним, розраховану за
відсотковою ставкою у 10 % річних, але
не менше суми щомісячного мінімально
необхідного платежу у розмірі 777,78
доларів США.

Крім того, сторони обумовили право
Банку змінювати відсоткову ставку за
користування кредитом, для чого він за
10 робочих днів до проведення зміни
повинен був обов'язково попередити
позичальника про зміну ставки і
укласти з позичальником додаткову
угоду з приводу зміну відсоткової
ставки. Інших умов зміни відсоткової
ставки текст договору не містив.

На забезпечення виконання
позичальником указаного кредитного
зобов'язання, вона уклала з Банком
договір застави за яким зобов'язалася
передати у заставу придбаний за взяті у
кредит грошові кошти автомобіль.

Отримавши від Банку грошові кошти, вона
придбала автомобіль NISSAN MURANO,
реєстраційний номер НОМЕР_1, і передала
його в заставу, після чого стала
добросовісно вносити плату за
користування кредитом.

Проте, 31 січня 2007 року позивач,
пославшись на її звільнення з роботи в
Публічному акціонерному товаристві
комерційний банк «Надра», самочинно
змінив відсоткову ставку за
користування кредитом і замість 10%
річних, став розраховувати платежі,
спочатку, виходячи зі ставки 10,80%
річних, а з 10 грудня 2007 року і до
закінчення терміну дії договору,
взагалі, зі ставки 13,99% річних.

За правовою позицією Банку, кредит з
такою відсотковою ставкою було видано
їй як співробітнику ПАТ комерційний
банк «Надра» за спеціальними умовами
кредитування і лише на період її роботи
в установі. У разі ж її звільнення з
роботи, Банк мав право в
односторонньому порядку збільшити
ставку плати за кредит до розміру, який
встановлювався для інших
позичальників, не працівників Банку.

Між тим, таких умов з кредитного
договору не вбачалося.

При цьому, ні в першому, ні в другому
випадках він не дотримався
взаємоузгодженої сторонами процедури
зміни відсоткової ставки. Не
надсилаючи їй повідомлення щодо
підвищення процентної ставки
нарахування плати за кредит і, не
пропонуючи підписати додаткові угоди
щодо цього, він в односторонньому
порядку вніс зміни до договору, що як на
її думку є незаконним.

Посилаючись на виписані
обставини ОСОБА_4 просила позов
задовольнити.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 10 квітня 2014 року в
задоволені позову відмовлено за його
недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2
подав на це рішення апеляційну скаргу,
в якій просив його скасувати та
ухвалити нове рішення - про задоволення
позову.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід
задовольнити, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати і ухвалити у
справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4
задовольнити.

Так, відмовляючи позивачу у
позові, районний суд виходив з того, що
у справі достатньо доказів тому, що
вона отримала кредит від Банку як його
працівник за спеціальними умовами
кредитування. Порушивши їх, вона дала
відповідачу право в односторонньому
порядку перевести її на загальні умови
кредитування, збільшивши відсоткову
ставку до 13,99 % річних.

Колегія суддів судової палати не
погоджується з установленими судом 1
інстанції фактами та
правовідносинами, вважає їх
помилковими, а його висновок щодо
результату вирішення справи
необґрунтованим і незаконним.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Разом з тим, апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Зазначене є базовим при вирішенні усіх
цивільних справ, у тому числі і справ,
що стосуються договірних зобов'язань.

Так, в силу ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із договорів та
інших правочинів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в
прямо визначених законом випадках
робить договір (правочин) нікчемним, а у
разі відсутності такого зазначення -
може тягнути його недійсність за
судовим рішенням.

Таке може бути у разі, коли:

· зміст договору (правочину)
суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства;

· він вчинений особою, яка не має
необхідного обсягу цивільної
дієздатності або волевиявлення якої не
є вільним і не відповідає його
внутрішній волі;

· сторонами недотримано
встановленої законом форми договору
(правочину);

· договір (правочин) не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність договору прямо
не встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, йому
притаманна така риса, як свобода
договору.

Вона знайшла своє втілення в загальних
засадах цивільного законодавства і
вважається визначальним фактором при
укладенні та виконанні договору.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до глави 71 Цивільного
кодексу України та аналізу судової
практики, для договору кредиту
істотними є наступні умови: зазначення
мети, суми і строку кредиту; умови і
порядок його видачі та погашення; види
забезпечення зобов'язань позичальника;
відсоткові ставки; порядок плати за
кредит; обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту, а належною формою
укладення - проста письмова форма.

Крім того, договір є елементом
зобов'язального правовідношення
(зобов'язання), а саме, підставою його
виникнення.

За ст.ст. 509, 526 ЦК України, зобов'язанням
є правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним
чином, тобто, досягти того корисного
результату, за для якого сторони
вступали у це зобов'язання.

З буквального тлумачення указаного
словосполучення, розуміється наступне:

· зобов'язання має бути виконано
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а якщо
таких умов та вимог немає - відповідно
до звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що зазвичай висувають;

· воно має бути виконано належним
суб'єктом, тобто боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту;

· воно має бути виконано у
належному місці, тобто тому місці, що
чітко передбачено договором чи
законом, у якому повинно бути проведено
виконання зобов'язання;

· воно має бути виконано в
належний строк, тобто той строк
(відрізок в часі) чи термін (точка в
часі), який визначається для виконання
цього зобов'язання;

· воно має бути виконано в
належний спосіб, тобто у відповідному,
передбаченому в договорі чи чинному
законодавстві порядку.

Відповідно до статей 651, 652 ЦК
України, зміна договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

У разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором або не
випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
частиною четвертою цієї статті, -
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони за наявності
одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною
зміною обставин допускається за
рішенням суду у виняткових випадках,
коли розірвання договору суперечить
суспільним інтересам або потягне для
сторін шкоду, яка значно перевищує
затрати, необхідні для виконання
договору на умовах, змінених судом.

Виконання зобов'язання належним чином,
припиняє його.

Порушення зобов'язання тягне за собою
певні правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Оскільки договір є однією з
підстав виникнення зобов'язання, то
зазначені вище положення
зобов'язального права розповсюджують
свою дію й на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, 19
січня 2007 року сторони у простій
письмовій формі на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та платності уклали
кредитний договір № 08/01/2007/840-К 022, за
яким Банк зобов'язався надати і надав
позичальнику кредит у розмірі 40 900
доларів США на придбання автомобіля
NISSAN MURANO, а та, у свою чергу - взяла і
використала його за цільовим
призначенням, зобов'язавшись повернути
частинами до 18 січня 2013 року, а також,
вносити щомісячно плату за
користування ним, розраховану за
відсотковою ставкою у 10 % річних, але не
менше суми щомісячного мінімально
необхідного платежу у розмірі 777,78
доларів США.

Крім того, сторонни, дійсно, обумовили
право Банку змінювати відсоткову
ставку за користування кредитом, але
таке можливо було здійснити лише за
наявності згоди позичальника на таке
та з обов'язковим укладенням
додаткового договору.

Іншого з тексту договору не вбачається,
як не вбачається з нього і того, що
кредитування здійснювалося за
спеціальною програмою для працівників
Банку.

Усупереч наведеному, Банк двічі змінив
процентну ставку самостійно, не тільки
без укладення додаткового договору,
але й без отримання згоди позичальника
на це, чим грубо порушивши закон та
умови договору, що є неприпустимим.

За такого, і відсутності допустимих та
належних доказів запереченням Банку,
суд повинен був позов задовольнити у
повному обсязі.

Оскільки він цього не вчинив, то вимоги
ОСОБА_4 підлягають задоволенню за
рішенням апеляційної інстанції, яким
проведені Банком зміни процентної
ставки слід визнати недійсними, у
зв'язку з чим покласти на Банк обов'язок
перерахувати заборгованість
відповідно до умов, що містилися в
договорі кредиту до їх змін.

При цьому, посилання відповідача на те,
що свідченням правильності
застосованих ним умов кредитування є
заява позивача про надання кредиту за
спеціальною програмою кредитування
співробітників (а.с. - 26) та кредитне
рішення № 25076 від 18 січня 2007 року (а.с. -
19) не спростовують викладеного,
оскільки за чинним законодавством
заява не скасовує умови договору, а
кредитне рішення не містить тих
відомостей, про які стверджувала
сторона. Названі документи могли бути
використані як доказ при вирішенні
позовів про визнання договору кредиту
частково недійсним чи про тлумачення
договору, які Банком не заявлялися.

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити
повністю.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 квітня 2014 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» про визнання
недійсним змін до кредитного договору
№ 08/01/2007/840-К 022 від 19 січня 2007 року, щодо
збільшення відсоткової ставки з якої
нараховується плата за користування
кредитом, та покладення обов'язку
здійснити перерахунок заборгованості
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення - про задоволення позову.

Визнати недійсними з моменту їх
вчинення зміни до кредитного договору
№ 08/01/2007/840-К 022 від 19 січня 2007 року, щодо
збільшення відсоткової ставки, з якої
нараховується плата за користування
кредитом з 10 % річних до - 10, 8 річних і до
13,99% річних, у зв'язку з чим зобов'язати
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Надра» зробити
відповідний, за первісною кредитною
ставкою перерахунок заборгованості
ОСОБА_4 перед публічним акціонерним
товариством комерційний банк «Надра»
за указаним договором.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: