Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3776/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року та
на додаткове рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 01
вересня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,
поділ майна подружжя з відступленням
від начала рівності часток, визнання
права власності на 47/50 часток житлового
будинку,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, поділ майна подружжя
з відступленням від начала рівності
часток, визнання права власності на 47/50
часток житлового будинку, який в
процесі розгляду справи неодноразово
уточнювала.

В позові зазначала, що 06.10.2007 р.
вона уклала шлюб з відповідачем, який
був зареєстрований Хортицьким
відділом РАЦС Запорізького міського
управління юстиції, актовий запис № 660.
Дітей від шлюбу вони не мають. В період
шлюбу ними був придбаний за
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 24.10.2008р. житловий
будинок АДРЕСА_3. Згідно договору,
покупцем зазначений відповідач. 09.01.2009
р. договір був зареєстрований в ОП
ЗМБТІ. Ціна придбаного будинку
становила 300 716грн. Спільних коштів в
них з відповідачем не було, тому вони
змушені були взяти кредити для купівлі
будинку.

Позивач зазначала, що цей будинок був
придбаний за кредитні кошти:

- 26.09.2008 р. був укладений кредитний
договір № 2920 між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та позивачем на
суму 172 000грн. Поручителем за даним
договором був відповідач - відповідно
до договору поруки № 1722 від 26.09.2008р.

- 24.10.2008 р. був укладений Договір про
надання споживчого кредиту № 0
між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем
на суму 137 000грн. Поручителем за
договором про надання споживчого
кредиту була позивач - відповідно до
договору поруки № 235129 від 24.10.2008р.
Також договір про надання споживчого
кредиту був забезпечений іпотекою, а
предметом Договору іпотеки № 0/3
від 24.10.2008р. був житловий будинок
АДРЕСА_3.

Загальна сума кредитів становила 309 000
грн., з них 300 716 грн. було сплачено за
будинок, а 8 284 грн. було витрачено для
сплати комісійних банкам, оформлення
договору купівлі-продажу.

Також позивач вказала, що згодом вони з
відповідачем зрозуміли, що сплачувати
щомісячні внески по двом кредитам вони
не зможуть, тому вона змушена була
продати квартиру АДРЕСА_1, яка належала
їй особисто до шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу від 23.10.1992 р.
Продаж зазначеної квартири був
здійснений 25.12.2008р. на підставі
договору купівлі-продажу, який був
посвідчений нотаріально приватним
нотаріусом ОСОБА_4 Згідно п. З
зазначеного Договору продаж
здійснюється за 175 000 грн. Після
отримання грошових коштів за договором
в той же день 25.12.2008р. нею був повністю
погашений кредит у ВАТ «Ощадбанк».
25.12.2008 р., нею було сплачено 168 661, 62грн.
Кошти, що залишились в сумі 6 338,38 грн.
вона використала для погашення кредиту
в АКІБ «УкрСиббанк» та на потреби
родини.

В 2010 р. відносини між ними погіршились,
відповідач відмовлявся сплачувати
щомісячні платежі за кредитним
договором, а також відмовлявся
фінансово утримувати родину. Оскільки
вона була поручителем за договором, а
також враховуючи той факт, що спірний
будинок, в якому вони проживали, був
предметом іпотеки, вона змушена була
сплачувати кредит самостійно.

01.12.2010р. вони з відповідачем уклали
шлюбний договір, в якому відповідач
письмово відмовився сплачувати по
кредиту № 0, отриманого в АКІБ
«УкрСиббанк» на придбання житлового
будинку АДРЕСА_3. Відповідно до
шлюбного договору зобов'язання за
кредитним договором вона виконує за
рахунок особистих коштів та на
вищезазначений житловий будинок не
розповсюджуються положення ст. 60 СК
України, тобто він не відноситься до
спільного сумісного майна подружжя, а є
особистою її власністю.

Крім того, позивач вказувала, що 12.05.2011
р. вона була змушена укласти договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, в
якій їй належало 46/225 часток.
Співвласниками квартири були її
донька ОСОБА_5 (3/25) та її брат ОСОБА_6
(152/225). Вона отримала за свою частку 59 775
грн., після чого сплатила всі зазначені
кошти до АКІБ «УкрСиббанк» в якості
погашення кредиту. Погашення
відбувалось декількома частками по 10 000
або 20 000 (внесення одноразово всієї суми
суперечило правилам банку), а саме:
6.05.2011р. - внесено 20000 грн.; 17.05.2011р. -
20000грн.; 23.05.2011р. - 10 000грн.; 3.06.2011р. - 10 000
грн. на загальну суму 60 000грн.

Також 01.06.2011 р. вона взяла в борг у
доньки ОСОБА_5 30 225 грн., які остання
отримала за договором купівлі-продажу
від 12.05.2011р.) і цю суму також сплатила в
банк. Факт отримання боргу
підтверджується розпискою. Зазначені
кошти вона внесла в АКІБ «УкрСиббанк»,
а саме: 09.06.2011р. - ще 10 000 грн. та 20.06.2011р.- 20
000грн. Борг доньці до теперішнього часу
вона не повернула.

На теперішній час нею виконані
кредитні зобов'язання перед АКІБ
«УкрСиббанк» в повному обсязі. Однак
виконати свої зобов'язання за шлюбним
договором від 01.12.2010р. та переоформити
права власності на житловий будинок на
її ім'я відповідач відмовляється.

На час укладання шлюбного договору нею
не було враховано положення ч. 5 ст. 93 СК
України, відповідно до якого, за
шлюбним договором не може передаватися
у власність одному з подружжя нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації, та той
факт, що право власності на будинок
оформлено на відповідача та для
визнання його її особистою власністю
необхідно передання будинку у її
власність. Також зазначає, що спірний
житловий будинок лише умовно (а точніше
частково) можна віднести до спільного
майна подружжя в розумінні ст. 60 СК
України. Тому в даному випадку
неможливо застосовувати принцип
рівності часток подружжя.

Посилаючись на ч. 2 ст. 70 , п. З ч. 1 ст. 57 СК
України, п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», просила
розірвати шлюб з відповідачем,
залишити шлюбне прізвище «ОСОБА_2»,
поділити майно з відступленням від
начала рівності часток; визнати за нею
право власності на 47/50 частин житлового
будинку АДРЕСА_3; визнати за
відповідачем право власності на 3/50
частин житлового будинку АДРЕСА_3.
Боргові зобов'язання перед ОСОБА_5 на
суму 30 225 грн. за розпискою від 01.06.2011р.
просила залишити за нею.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року
позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, зареєстрований 06.10.2007 року
Хортицьким відділом РАЦС Запорізького
міського управління юстиції, актовий
запис № 660.

Залишено позивачці шлюбне прізвище
ОСОБА_2

Поділено майно подружжя ОСОБА_4 з
відступленням від рівності часток.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на
765/1000 часток будинку , розташованого за
адресою АДРЕСА_3

Визнано право власності за ОСОБА_3 на
235/1000 часток зазначеного будинку.

Додатковим рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 01
вересня 2014 року в задоволенні вимог
ОСОБА_2 про залишення за ОСОБА_2
боргових зобов'язань перед ОСОБА_5 на
суму 30225 грн. за розпискою від 01.06.2011
року відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду в частині поділу
майна подружжя скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог в
повному обсязі,. Також просить
скасувати додаткове рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог відносно її боргових
зобов'язань перед ОСОБА_5 на суму 30 225
грн. за розпискою від 01.06.2011р.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційних скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 23 липня
2014 року та на додаткове рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 01 вересня 2014 року не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статті 57 СК України, якою визначено
яке саме майно є особистою власністю
подружжя та статті 70 СК України, за
змістом якої у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Також суд посилався на приписи статті
93 СК України, якою врегульовані питання
щодо змісту шлюбного договору та на
статті 105, 110, 112 СК України якими
передбачені порядок і підстави
припинення шлюбу внаслідок його
розірвання; право на пред'явлення
позову про розірвання шлюбу; підстави
для розірвання шлюбу за позовом одного
з подружжя.

Вирішуючи спір суд врахував
роз'яснення пункту 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», в якому
вказано, що під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти в тому числі, коли один із
подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї. Крім того,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Задовольнивши частково позовні вимоги
ОСОБА_2 стосовно поділу житлового
будинку АДРЕСА_3 між подружжям, суд
дійшов висновку, що з наданих
сторонами доказів вбачається, що цей
будинок куплений сторонами за
кредитні кошти в розмірі 300716, 00 грн. За
отримані кредити сплачено в рахунок
погашення заборгованості ВАТ
«Державний ощадний банк України» 180770, 41
грн., АКБ «УкрСибанк» 223884, 00 грн., а
всього погашено разом - 404654, 41 грн.

Як зазначено позивачем та
документально підтверджено, витрати
на оформлення кредитів складають 8284, 00
грн.

Загальна сума грошових коштів,
які були витрачені подружжям на
купівлю спірного будинку (з
урахуванням розміру погашених
заборгованостей перед кредитними
установами) складає: 404654, 41 грн. + 8284,00
грн. = 412938,41 грн.

Позивачем ОСОБА_2 погашено
заборгованість в кредитних установах в
розмірі:

- ВАТ «Державний ощадний банк
України» 168661, 62 грн.,

- АКБ «УкрСибанк» 50000, 00 грн.

Документально підтверджено, що
ОСОБА_2 внесла до кредитних установ
особисті грошові кошти в розмірі 168661, 61
грн. + 50000 грн. = 218661, 62 грн.

Таким чином, спільні кошти
подружжя ОСОБА_4 у житловому будинку
складають: 412938,41 грн. - 218661, 62 грн. = 194276, 79
грн.

На 1/2 частину спільного майна
(тобто, на частку майна ОСОБА_3.)
приходиться: 194276, 79 грн. : 2 = 97138, 39 грн.

Судом першої інстанції
правильно зроблено даний розрахунок,
оскільки суд виходив з тих письмових
доказів, які є належними та
допустимими, та дійшов вірного
висновку щодо визначення часток
кожного з подружжя в спільному
сумісному майні.

ОСОБА_3 належить: (97138, 39 грн. : 412938,
41 грн.) х 100 % = 23,5% (тобто, 235/1000 часток
житлового будинку), а ОСОБА_2 належить
різниця: 1000 - 235 = 765/1000 часток житлового
будинку).

Основний довід апеляційної скарги
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 23 липня
2014 року стосується незгоди з судовим
рішенням щодо визначення часток
кожного з подружжя у спірному жилому
будинку.

ОСОБА_2 вказувала, що суд не врахував в
повному обсязі всі кошти, внесені нею
на рахунки банків на погашення
кредитів. Так, за її особисті кошти в
розмірі 175000 грн., отримані 25.12.2008р. від
продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала
їй особисто до шлюбу, було повністю
погашено кредит у ВАТ «Ощадбанк».
Залишок з цих коштів в сумі 6338,38 грн.
вона використала для погашення кредиту
в АКІБ «УкрСиббанк» та на потреби
родини. За рахунок коштів (в розмірі
59775 гон.) від продажу 12.05.2011 р. її частки
в квартирі АДРЕСА_2, вона здійснила
часткове погашення кредиту в АКІБ
«УкрСиббанк», та остаточно погасила
заборгованість в цьому банку, коли
внесла на рахунок банку 30000 грн. - взяті
нею в борг у дочки ОСОБА_5.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

З матеріалів справи та мотивувальної
частини оскаржуваного рішення видно,
що суд в силу вимог статті 212 ЦПК
України оцінив надані сторонами
належні та допустимі докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів;
оцінив належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності та результати
оцінки доказів відобразив в
мотивувальній частині судового
рішення.

З мотивувальної частини судового
рішення видно, що суд першої інстанції,
виходячи з критеріїв оцінки доказів та
приписів статей 58, 59 ЦПК України - щодо
належності та допустимості доказів -
правомірно не взяв до уваги такий
доказ, як боргова розписка - за якою
ОСОБА_2 взяла в борг у своєї доньки
ОСОБА_5 грошову суму 30225 грн.

Також апелянт посилається на те, що
судом першої інстанції не враховано
шлюбний договір, укладений сторонами,
згідно якого зобов'язання за кредитним
договором вона виконує за рахунок
особистих коштів та на вищезазначений
житловий будинок не розповсюджуються
положення ст. 60 СК України, тобто він не
відноситься до спільного сумісного
майна подружжя, а є особистою її
власністю.

Цей довід апеляційної скарги є
неспроможним, оскільки суд першої
інстанції в мотивувальній частині
судового рішення зазначав, що
посилання позивача на шлюбний договір
слід оцінювати критично, оскільки
згідно частини 5 статті 93 СК України за
шлюбним договором не може передаватися
у власність одному з подружжя нерухоме
майно та інше майно, право на яке
підлягає державній реєстрації.

Згідно статті 94 СК України шлюбний
договір укладається у письмовій формі
і нотаріально посвідчується, а за
змістом частини 2 статті 95 СК України
якщо шлюбний договір укладено
подружжям, він набирає чинності у день
його нотаріального посвідчення.

Відтак судова колегія звертає увагу,
що шлюбний договір, який додано
позивачем до позовної заяви, не є
шлюбним договором, оскільки він не
посвідчений нотаріально, тобто, не
відповідає вимогам статей 94-95 СК
України (а. с. 10).

Інші доводи апеляційної скарги на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

При ухваленні додаткового рішення,
яким було відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 про залишення за нею
боргових зобов'язань перед ОСОБА_5 на
суму 30 225 грн. за розпискою від 01.06.2011р. ,
суд виходив з того, що позов було
пред'явлено не до тої особи, оскільки в
даній справі відповідачем є ОСОБА_3, а
ОСОБА_5 взагалі не є стороною у справі
або третьою особою.

В апеляційній скарзі на додаткове
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2014 року
апелянт вказує, що додаткове рішення
не узгоджується з рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 23 липня 2014 року, оскільки
суд поділив частину майна, яке було
придбано за боргові кошти в сумі 30225
грн. в рівних частках між подружжям, а
розподіл боргових зобов'язань не
провів.

Такі доводи апеляційної скарги не
можуть бути підставою для скасування
додаткового рішення, оскільки в
цілому стосуються незгоди з рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 23 липня 2014 року - в
частині щодо поділу майна подружжя
ОСОБА_4. .

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2. не
дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, а тому відсутні підстави для
скасування рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 23 липня
2014 року та додаткового рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 01 вересня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року та
додаткове рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 01
вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: