У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів
Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Вищого
адміністративного суду України до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

за касаційною
скаргою Вищого адміністративного суду
України, поданою представниками -
Демченком Вадимом Костянтиновичем та
Гордіченком Олексієм Вікторовичем, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 22 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду

м. Києва від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Вищий
адміністративний суд України (далі -
ВАСУ) звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Після уточнень позовних вимог
посилався на те, що в результаті
проведення інвентаризації
матеріальних цінностей
інвентаризаційною комісією, що діяла
на підставі наказу ВАСУ від 17 лютого 2012
року № 17/о «Про проведення
інвентаризації матеріальних цінностей
у зв'язку зі змінами
матеріально-відповідальних осіб»,
виявлено нестачу за
матеріально-відповідальною особою
ОСОБА_4 у кількості 30 одиниць
найменувань, балансовою вартістю 37 393
грн та за матеріально-відповідальною
особою ОСОБА_3 у кількості 506 одиниць
найменувань балансовою вартістю 270 427
грн. Зазначав, що нестача утворилась в
результаті незабезпечення
матеріально-відповідальними особами
збереження цінностей через
невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
покладених на них договорами про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність обов'язків, що стало
наслідком нанесення ВАСУ значних
збитків, які підлягають відшкодуванню
з вказаних працівників. Тому просив
стягнути з ОСОБА_4 33 313 грн та з ОСОБА_3 270
427 грн в рахунок відшкодування шкоди,
заподіяної працівником при виконанні
трудових обов'язків.

Рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2013 року позовні вимоги ВАСУ до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ВАСУ матеріальну шкоду,
завдану працівником при виконанні
трудових обовʼ?язків, в розмірі 20 763 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ВАСУ
судовий збір в розмірі 228 грн

16 коп. Стягнуто з ВАСУ на користь ОСОБА_4
витрати за проведення почеркознавчої
експертизи в розмірі 2 428 грн 80 коп. У
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 березня 2014 року рішення Печерського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2013 року в частині задоволення позовних
вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ВАСУ матеріальної шкоди завданої
працівником при виконанні трудових
обовʼ?язків в розмірі 20 763 грн
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким відмовлено в
задоволені позовних вимог. В іншій
частині рішення залишено без змін.

У касаційній
скарзі представники ВАСУ - Демченко В.К.
та

Гордіченко О.В. просять скасувати
рішення Печерського районного суду

м. Києва від 22 листопада 2013 року в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення з ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої працівником при виконанні
трудових обовʼ?язків в розмірі 270 427 грн
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити, в
решті частині рішення Печерського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2013 року залишити без змін та скасувати
рішення апеляційного суду м. Києва від
18 березня 2014 року, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.
337 ЦПК України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає,
що рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1
ст. 134 КЗпП України працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від

29 грудня 1992 року № 14 «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» (із змінами) підстави для
стягнення матеріальної шкоди, завданої
працівником при виконанні трудових
обов'язків, можуть мати місце лише при
встановленні судом наявності
обов'язкових складових для настання
матеріальної відповідальності, а саме:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями
працівника її заподіяно і чи входили до
функцій працівника обов'язки,
неналежне виконання яких призвело до
шкоди; в чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними.

Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди,
завданої працівником при виконанні
трудових обовʼ?язків, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції дійшов
правильного висновку, виходячи з того,
що позивачем не надано належних та
допустимих доказів того, що ОСОБА_3 було
порушено його посадові обовʼ?язки, що
потягло за собою заподіяння позивачу
матеріальної шкоди, оскільки саме
позивачем допущені порушення КЗпП
України при укладенні договору про
повну матеріальну відповідальність з
відповідачем та не дотримані вимоги
закону щодо перевірки переданих ОСОБА_3
матеріальних цінностей.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди, завданої працівником при
виконанні трудових обовʼ?язків, та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог в цій частині, суд апеляційної
інстанції дійшов вірного висновку
виходячи з того, що факт існування
договору про повну матеріальну
відповідальність, та акта
прийому-передачі матеріальних
цінностей, підписаних ОСОБА_4, не
створює для останнього юридичного
обовʼ?язку нести відповідальність за
завдану шкоду, оскільки передання
ОСОБА_4 матеріальних цінностей було
проведено з порушенням встановленої
процедури, без інвентаризації
матеріальних цінностей, проведення
якої є обовʼ?язковою умовою, і без чого
неможливо достовірно встановити
кількість і номенклатуру переданого та
наявного майна.

Доводи касаційної
скарги та зміст оскаржуваних судових
рішень не дають підстав для висновку,
що судами при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, таким чином,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційні скарги відхилити.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження судового рішення є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335
ЦПК України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Таким чином, під
час розгляду справи судом не були
порушені норми матеріального та
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи висновок суду не
спростовують, тому суд касаційної
інстанції згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України
не знаходить підстав для задоволення
касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Вищого
адміністративного суду України, подану
представниками - Демченком Вадимом
Костянтиновичем та Гордіченком
Олексієм Вікторовичем, відхилити.

Рішення Печерського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2013 року, у частині залишеним без змін
рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 березня 2014 року, та рішення
апеляційного суду м. Києва від 18
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
О.М.
Ситнік

Судді:

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко