У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року
м. Рівне

колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
представників сторін і Служби у
справах дітей Рівненської районної
державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського районного суду від 22
травня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" до
ОСОБА_1, яка діє особисто та як законний
представник ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів: ОСОБА_2 та
Служба у справах дітей Рівненської
районної державної адміністрації; про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 22 травня 2014 року зазначений позов
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" (далі -
ПАТ "Приватбанк" або Банк) задоволено:
виселено ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_5,
що зареєстровані у житловому будинку
(предмет іпотеки) в АДРЕСА_1, зі зняттям
їх із реєстраційного обліку.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
"Приватбанк" 243, 60 гривень судового
збору.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликалася на його
незаконність і необґрунтованість
через порушення норм процесуального
права, недодержання норм матеріального
права та неповноту з'ясування обставин,
що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначала про
неправильність висновків суду щодо
неодноразового направлення
відповідачам вимог про добровільне
звільнення іпотечного жилого
приміщення. Однак вона особисто таких
вимог не отримувала.

Вважала, що в ході здійснення
примусового виконання рішення суду від
01.11.2013 року може бути змінено спосіб або
порядок його виконання. При реалізації
нерухомого майна, право на яке мають і
неповнолітні діти, необхідний
попередній дозвіл органу опіки і
піклування. Оскільки орган опіки і
піклування свого дозволу на виселення
3-х неповнолітніх дітей не дав, тому
позов Банку задоволено з порушенням
Закону України "Про виконавче
провадження", Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей" та
Інструкції з організації примусового
виконання рішень, що затверджена
Наказом Міністерства юстиції України
02.04.2012 року №5125.

Крім того, судом не враховано, що
предметом іпотеки виступає жилий
будинок, загальна площа якого
становить 25, 6 кв.м., тоді як фактично
житло має площу 87, 5 кв.м.. Різниця у
площі під забезпеченням не
знаходиться, а суд першої інстанції
чомусь не дав цьому факту відповідної
правової оцінки.

З наведених міркувань просить
скасувати рішення Рівненського
районного суду від 22 травня 2014 року,
ухваливши нове - про відмову ПАТ
"Приватбанк" у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності і обґрунтованості позову.
Зокрема, враховано те, що приміщення, з
якого відповідачі підлягають
виселенню, є предметом іпотеки, яким
забезпечено вимоги кредитора на
випадок невиконання основного
зобов'язання боржником і на який вже
звернуто стягнення на підставі рішення
суду, що набрало законної сили, а також
факт досудового повідомлення
відповідачів з вимогою про виселення у
тридцятиденний строк з дня отримання
письмової вимоги.

Матеріалами справи встановлено, що
рішенням Рівненського районного суду
від 26.08.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ПАТ "Приватбанк" 218 756, 46 гривень
заборгованості за кредитним договором
№ROHPGA00000212 від 13.06.2007 року та 1 730 гривень
судових витрат (а.с. 40-40, зв.).

Рішенням цього ж суду від 01.11.2013 року в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №ROHPGA00000212 від
13.06.2007 року звернуто стягнення на
предмет іпотеки за іпотечним договором
від 14.06.2007 року - житловий будинок
загальною площею 25, 6 кв.м. в АДРЕСА_1, та
виселено ОСОБА_2 з будинку, на який
звернуто стягнення (а.с. 10-11, зв.).

Обидва рішення суду набрали законної
сили.

Листом Квасилівської селищної ради від
15.05.2013 року №450 стверджено, що в будинку
АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, - основний власник; ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, - дружина; ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, - син; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4,
- дочка та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, - син.
Склад сім'ї, яка проживає за цією
адресою, той самий (а.с. 49). Ті ж самі дані
містяться і в довідці органу місцевого
самоврядування від 13.05.2014 року №1307 (а.с.
57).

Вважаючи, що позивач як
іпотекодержатель набув права виселити
відповідачів у примусовому порядку, у
лютому 2014 року ПАТ "Приватбанк"
звернувся до суду із відповідним
позовом до ОСОБА_1, яка діє особисто та
як законний представник трьох
малолітніх дітей.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Частина 3 ст. 109 цього Кодексу
передбачає, що для звернення стягнення
на передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають у
ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться і в ч. 2
ст. 40 Закону України "Про іпотеку".

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в абз. третьому п. 43 своєї
постанови від 30.03.2012 року №5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
вбачається, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Матеріали справи містять переконливі
докази про направлення позивачем
письмової вимоги про виселення ОСОБА_1
та трьох малолітніх дітей, що було
вручено їм під розписку 18 лютого 2014
року - рекомендовані повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с. 52,
50-51).

Крім того, в засіданні апеляційного
суду представником позивача надано
оригінали рекомендованих повідомлень
про вручення письмової вимоги про
виселення відповідачів разом з
примірником повідомлення про вимогу у
тридцятиденний строк звільнити в
добровільному порядку будинок АДРЕСА_1.
Як убачається, крім вручення 18 лютого
2014 року таку вимогу вручено раніше ще
двічі - 5 червня 2013 року і 16 листопада 2013
року.

Доводи апеляційної скарги невиконання
судом вимог Закону України "Про
виконавче провадження", Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних громадян та безпритульних
дітей" та Інструкції з організації
примусового виконання рішень, що
затверджена Наказом Міністерства
юстиції України 02.04.2012 року №5125, не
заслуговують на увагу, оскільки
стосуються примусового виконання
рішень суду і належать до компетенції
органів державної виконавчої служби, а
не суду.

Щодо покликань ОСОБА_1 про відсутність
правової оцінки тому факту, що
предметом іпотеки виступає жилий
будинок, загальна площа якого
становить 25, 6 кв.м., тоді як фактично
житло має площу 87, 5 кв.м., то різниця у
площах - 61, 9 кв.м. є об'єктом самочинного
будівництва, що вбачається із примітки
у Технічному паспорті на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 42).

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦК України
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Тому за таких обставин наявність
самочинного будівництва не створює
зобов'язань для відповідачів по
виселенню із 61, 9 кв.м., що знаходяться за
межами забезпеченого іпотекою будинку
площею 25, 6 кв.м..

Додержання норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
рішення судом першої інстанції є
згідно із ч. 1 ст. 308 ЦПК України
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського районного суду
від 22 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення у
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: