У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О., Парінової
І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті
особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, виселення та
вселення та за позовом ОСОБА_11 до
Печерської районної у м. Києві
державної адміністрації, Департаменту
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Державної реєстраційної служби
м. Києва, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_10,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про
визнання приватизації та свідоцтва про
право власності на житло недійсними, за
касаційною скаргою ОСОБА_11, ОСОБА_9,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
16 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи його
тим, що вона, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло. У серпні 2009 року відповідачі,
які зареєстровані за іншою адресою,
самовільно, без згоди співвласників
вселилися до зазначеної квартири.
Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 4 лютого 2011 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 18 травня 2011 року,
відповідачів виселено із спірної
квартири, виконавче провадження
закрито у зв'язку з фактичним
виконанням рішення, проте відповідачі
знову вселилися до спірної квартири.
Посилаючись на зазначені обставини та
те, що відповідачі створюють їй
перешкоди у користуванні власністю,
просила суд вселити її до спірної
квартири; виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення;
зобов'язати відповідачів не чинити
перешкод ОСОБА_4 у користуванні
зазначеною квартирою.

У серпні 2013 року ОСОБА_11 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила визнати недійсною
приватизацію квартири АДРЕСА_1 та
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на зазначену квартиру,
видане на ім'я ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_4,
ОСОБА_10 Свої вимоги мотивувала тим, що
на момент приватизації квартири орган,
який нібито виніс рішення та видав
свідоцтво про право власності, не
існував.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року дані позови
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 16 січня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 19 березня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_11 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_11, ОСОБА_9,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять
скасувати зазначені судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_4, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що
відповідачі не є співвласниками
спірної квартири, не зареєстровані у
ній та не узгодили своє проживання з
позивачем як зі співвласником цієї
квартири, а отже підстави для
проживання їх у зазначеній квартирі
відсутні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_11, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, дійшов правильного
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилаються
заявники в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судів та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судами
були дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваних
судових рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_11, ОСОБА_9,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 16 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова