АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8315/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л. Г. Доповідач - Кочкова
Н.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Григорченка Е.І., Максюти Ж.І.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхове
товариство «Домінанта» та філії
Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхове товариство
«Домінанта» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 12 серпня
2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданих внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди. В
обґрунтування позовних вимог, які 11
липня 2014 року були уточнені, посилався
на те, що 26 червня 2013 року по вул.
Березинській у м. Дніпропетровську
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю водія ОСОБА_2, який керував
автомобілем «Lexus IS 250», державний номер
НОМЕР_1, та водія ОСОБА_3, що керував
автомобілем «Renault», державний номер
НОМЕР_2, з напівпричепом «Ламберт»,
державний номер НОМЕР_3. Постановою
Костянтинівського міськрайонного
Донецької області від 31 липня 2013 року
ОСОБА_3 було визнано винним у ДТП та
накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.
Згідно проведеного автотоварознавчого
дослідження вартість матеріального
збитку складає 19 841 грн. 56 коп. Згідно
полісу №0500093 від 20.10.2012 року
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 була застрахована ТДВ «Страхове
товариство «Домінанта». 02 липня 2013 року
позивач звернувся до ТДВ СТ
«Домінанта» із заявою про виплату
страхового відшкодування, у зв'язку з
чим йому було виплачено страхову суму 15
520,48 грн.

Після проведення повного ремонту
автомобіля позивача 26.11.2013 року було
визначено реальну вартість ремонту,
яка згідно калькуляції, накладних та
квитанцій становить 31 633,00 грн. З
урахуванням викладеного позивач
стягнути солідарно з відповідачів ТДВ
СТ «Домінанта» та ОСОБА_3 різницю між
повною вартістю ремонту автомобіля та
виплаченим страховим відшкодуванням,
що становить 16 762,62 грн., а також
стягнути на його користь з ОСОБА_3 10 000
грн. моральної шкоди (а.с. 2-8, 86-90).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 серпня 2014 року позов задоволено
частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 2000 гривень моральної шкоди. В
іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання судових витрат
(а.с.165-166).

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
ставить питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову в
повному обсязі (а.с.206-213).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
26 червня 2013 року по вул. Березинській у
м. Дніпропетровську сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
водія ОСОБА_2, який керував автомобілем
«Lexus IS 250», д/н НОМЕР_1, та водія ОСОБА_3, що
керував автомобілем «Renault Magnum»,
державний номер НОМЕР_2, з
напівпричепом «Ламберт», державний
номер НОМЕР_3.

Відповідно до постанови
Костянтинівського міськрайонного
Донецької області від 31 липня 2013 року
ОСОБА_3 було визнано винним у ДТП та
накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 340 гривень
(а.с.10).

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 була застрахована Товариством з
додатковою відповідальністю «Страхове
товариство «Домінанта» згідно з
Договором добровільного страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів №0500093 від 20 жовтня 2012 року,
про що був виданий Поліс №АЕ/0500093,
страховий ліміт за шкоду, завдану
майну, встановлено у 50 000гр. (а.с.133).

Згідно звіту ТОВ «Експертум-АВЕ» № 3738
від 16 липня 2013 року вартість
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля «Lexus IS250»,
державний номер НОМЕР_1, складає
16250,50грн (а.с.141-155).

За замовленням позивача було проведено
повторне експертне автотоварознавче
дослідження, відповідно до висновку
спеціаліста №2484, складеного 26 липня 2013
року судовим експертом Чернецьким М.В.,
вартість матеріального збитку,
завданого володільцю транспортного
засобу «Lexus IS 250», д.н. НОМЕР_1, складає 19
841 грн. 56 коп. (а.с 92-97).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з
відповідачів матеріальної шкоди в
розмірі 16762,62 грн., що є різницею між
повною вартістю ремонту та виплаченим
страховим відшкодуванням, суд 1
інстанції правильно виходив з того, що
суду не надано доказів на
підтвердження проведених ремонтних
робіт саме у зв'язку із завданими
ушкодженнями в результаті ДТП 26.06.2013.
Оскільки із висновку спеціаліста №2484
про оцінку вартості матеріального
збитку, завданого володільцю
транспортного засобу «Lexus IS 250», д.н.
НОМЕР_1, складеного 26 липня 2013 року
судовим експертом Чернецьким М.В.,
вбачається, що автомобіль позивача уже
перебував у ДТП.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.. 988 ЦК України
страховик зобов'язаний у разі настання
страхового випадку здійснити страхову
виплату у строк, встановлений
договором. Страхова виплата за
договором майнового страхування і
страхування відповідальності
(страхове відшкодування) не може
перевищувати розміру реальних збитків.
Страхова виплата за договором
майнового страхування здійснюється
страховиком у межах страхової суми, яка
встановлюється у межах вартості майна
на момент укладення договору. Пунктом
22.2 ст.22 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачено, що
при настанні страхового випадку
страховик відшкодовує у встановленому
цим Законом порядку оцінену шкоду, яка
заподіяно третій особі. Згідно із ст. 29
цього ж Закону у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу.

Із матеріалів справи вбачається,
що вартість страхового відшкодування з
урахуванням коефіцієнту фізичного
зносу - 0,421 та франшизи, встановлена у
сумі 15 505,00 грн. на підставі заяви ОСОБА_2
№ 1173 від 02 липня 2013 року про настання
страхового випадку, протоколу огляду
транспортного засобу від 02 липня 2013
року, погодженого та підписаного
позивачем (а.с. 150-151). 07 жовтня 2013 року та
29 жовтня 2013 року на підставі Страхових
актів № 312 ЦВ від 01 жовтня 2013 року та №312
ЦВ Доплата від 25 жовтня 2013 року
позивачу було здійснено виплату
страхового відшкодування в загальній
сумі 15 250,50 грн., оскільки франшиза за
Полісом №АЕ/0500093 становить 1000 грн.
Після скоєння дорожньо-транспортної
пригоди, відповідач ОСОБА_3 добровільно
виплатив позивачу франшизу в сумі 1000
грн.

Посилання позивача на те, що фактично
вартість відновлювального ремонту
складає 31633 грн., - не можна прийняти до
уваги, оскільки, по-перше, вказана сума
нарахована без врахування коефіцієнта
фізичного зносу, а по-друге, вартість
заднього скла та робіт по його заміні, -
не підлягають відшкодуванню, оскільки
у протоколі огляду транспортного
засобу від 2 липня 2013 року (а.с.190-191)
пошкодження заднього стекла не
зазначено.

Доводи апелянта про те, що страхові
акти № 312 від 1 жовтня 2013 року та № 3738
від 16 липня 2013 року протирічать один
одному - не являється підставою для
скасування рішення суду, оскільки
страхові виплати, зроблені страховиком
згідно із вказаними актами (із
врахуванням доплати), отримані
позивачем без застережень.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки», непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі. Оскільки
відповідно до статті 3 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

Таким чином, особа, яка застрахувала
свою цивільну відповідальність,
повинна відшкодувати завдану нею шкоду
лише у разі недостатності страхової
виплати (страхового відшкодування),
тому висновки суду про відмову у
задоволенні позову до ОСОБА_3 є
правильними, а посилання позивача в
апеляційній скарзі на ст. 1166, 1187 ЦК
України - не являються підставою для
скасування рішення суду, оскільки не
спростовують вищезазначених обставин.

Посилання апелянта на те, що у разі,
якщо на час виконання рішення суду про
відшкодування шкоди зросли ціна на
майно або роботи, потерпілий з цих
підстав може заявити додаткові вимоги
до сооби, відповідальної за шкоду, - не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
позовні вимги з цих підстав позивачем
не заявлялись і судом не розглядались.

Висновки суду у частині стягнення
моральної шкоди у сумі 2000гр.
відповідають вимогам ст. 23, 1167 ЦК
України і підтверджені матеріалами
справи, оскільки суд визначив суму
нематеріальних втрат, зазнаних
позивачем, зокрема, душевних страждань
внаслідок пошкодження автомобіля,
неможливість ним користуватись, та
зміну звичного способу життя, -
виходячи із засад розумності та
справедливості.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті. Згідно із ч.1, 2 ст.. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров*я; душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна, приниження
честі і гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Доводи апеляційної скарги щодо
замалого розміру моральної шкоди, не
можуть бути прийняті апеляційним судом
до уваги, оскільки зводяться до
переоцінки доказів, а згідно із ст. 212
ЦПК України виключне право оцінки
доказів належить суду першої
інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, тому апеляційний суд
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст. 307-308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
12 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:
Кочкова Н.О.

Судді:

Максюта Ж.І.

Григорченко Е.І.