Справа № 362/3995/13-ц Головуючий у І
інстанції Ковбель М.М.Провадження №
22-ц/780/3179/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Білоконь О.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
на рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: відділ
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції Київської області,
ОСОБА_4 про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що з 06 серпня 1994 року вона
перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано 22 квітня 2003
року згідно з рішенням суду, однак вони
продовжували проживати разом та
остаточно розійшлися у 2005 році.
Зазначала, що 17 травня 2005
року згідно з договором
купівлі-продажу вона придбала за
особисті кошти квартиру АДРЕСА_1, де
разом з нею проживають її мати ОСОБА_5
та дочка ОСОБА_6

Вказувала, що 21 червня 2013 року
державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
(далі - ВДВС Васильківського МРУЮ) було
складено акт опису й арешту 1/2 частини
належної їй квартири АДРЕСА_1. При цьому
позивачка дізналася, що у ВДВС
Васильківського МРУЮ на примусовому
виконанні знаходиться виконавчий лист
№2-1909 від 24 жовтня 2011 року про стягнення
боргу з її колишнього чоловіка ОСОБА_3
на користь ОСОБА_4 у сумі 67 790 грн.

Посилаючись на те, що до заборгованості
ОСОБА_3 вона відношення не має, позивач
з урахуванням уточнень позовних вимог,
просила визнати за нею право власності
на квартиру АДРЕСА_1 та зняти арешт з
1/2 частини цієї квартири.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 та знято
арешт з 1/2 частини вказаної квартири.

Ухвалою Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 23 червня 2014 року виправлено описку
у другому абзаці резолютивної частини
рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року та зазначено -
визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відділ державної
виконавчої служби Васильківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в позові
ОСОБА_2, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
06 серпня 1994 року зареєстрували шлюб у
відділі РАЦС Васильківського
міськвиконкому Київської області,
актовий запис №203.

Рішенням Васильківського міського
суду Київської області від 22 квітня 2003
року шлюб між сторонами розірвано
(а.с.78).

Встановлено та не заперечується
позивачем, що 11 листопада 2011 року
ОСОБА_2 одержала свідоцтво про
розірвання шлюбу.

17 травня 2005 року ОСОБА_2 згідно з
договором купівлі - продажу придбала
квартиру АДРЕСА_2 за 32347 грн. Даний
договір посвідчений державним
нотаріусом Васильківської міської
державної нотаріальної контори
ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за
№2-69 (а.с.9).

Згідно з п.6 договору купівлі-продажу
квартири ОСОБА_8 засвідчила, що її
чоловік згоден з укладенням цього
договору, про що є відповідна заява,
справжність підпису на якій засвідчено
Васильківською міською державною
нотаріальною конторою.

Як вбачається з витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
ОСОБА_2 13 червня 2005 року зареєструвала
право власності на квартиру по АДРЕСА_1
у Васильківському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації (а.с.12).

Також по справі встановлено, що 11
листопада 2011 року постановою
державного виконавця ВДВС
Васильківського МРУЮ відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа №2-1909, виданого 24
жовтня 2011 року Васильківським
міськрайонним судом Київської області
про стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 боргу у сумі 67 790 грн. (а.с.46).

Згідно з постановою ВДВС
Васильківського МРУЮ від 31 травня 2013
року накладено арешт на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_2, що належить боржнику
ОСОБА_3 (а.с.47).

Також з матеріалів справи вбачається,
що 28 листопада 2013 року ухвалою
Васильківського міськрайонного суду
Київської області у задоволенні
подання ВДВС Васильківського МРУЮ про
виділення 1/2 частини майна із спільного
сумісного майна подружжя відмовлено,
посилаючись на те, що заявником не
надано попереднього дозволу органу
опіки та піклування.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 22 січня 2014 року вказану
ухвалу Васильківського міськрайонного
суду Київської області від 28 листопада
2013 року скасовано і постановлено нову
ухвалу, якою відмовлено у задоволенні
подання ВДВС Васильківського МРУЮ про
виділення 1/2 частини майна із спільного
сумісного майна подружжя. При цьому
апеляційний суд виходив із того, що
питання щодо належності боржнику
ОСОБА_3 частини у спільному майні
подружжя є спірним, а тому визначення
його частки може бути вирішене тільки в
порядку позовного провадження (а.с.76-77).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що сторони розлучилися у 2003 році,
спірна квартира була придбана у 2005
році, а також згідно з ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 22 січня 2014 року у задоволенні
подання державного виконавця про
виділення 1/2 частини спірної квартири
відмовлено, а тому суд дійшов висновку,
що спірна квартира належить позивачу
ОСОБА_2, а не боржникові ОСОБА_3 Крім
того, судом враховано, що відповідач
позовні вимоги визнав. За таких
обставин суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
позову.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з огляду
на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України
«Про виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Отже, саме позивач має доказати
належними і допустимими доказами, що
арештоване майно належить саме йому, а
не боржнику. При цьому відсутність
доказів щодо належності арештованого
майна боржнику не може бути
самостійною підставою для задоволення
цього позову на користь позивача.

Обгрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_2
посилалась на те, що 17 травня 2005 року
вона придбала спірну квартиру за
особисті кошти, які вона виручила від
продажу належної їй земельної ділянки
площею 0,1500 га у с.Крушинка
Васильківського району Київської
області, а також за кошти, які їй
передала її мати ОСОБА_5 від продажу
земельної ділянки площею 0,364 га та
будинку, що розташовані у с.Крушинка
Васильківського району Київської
області.

Проте, суд першої інстанції в порушення
вимог ст.ст.213,214 ЦПК України не звернув
уваги на те, що в матеріалах справи
відсутні будь-які належні та допустимі
докази продажу вказаних земельних
ділянок, їх вартості, а також те, що
спірна квартира була придбана за кошти
від їх продажу і доказів цього
відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України
позивач не надала.

Посилання ж ОСОБА_2 на копії
нотаріально посвідчених довіреностей
від 28 липня 2004 року (а.с.7-8),
згідно з якими вона та ОСОБА_5
уповноважили ОСОБА_9 продати за ціну та
на умовах на свій розсуд належні їм
земельні ділянки, а саме, ОСОБА_2 -
земельну ділянку площею 0, 1500 га по
АДРЕСА_3, а ОСОБА_5 - земельну ділянку
площею 0,364 га по АДРЕСА_3, то, колегія
суддів вважає, що вони не є належними
та допустимими доказами на
підтвердження вказаних обставин.

Також суд першої інстанції не врахував,
що з 01 січня 2004 року набрав чинності
Сімейний Кодекс України, до цього часу
діяв Кодекс про шлюб та сім`ю 1966 року
(далі - КпШС України).

Згідно з положеннями ст.44 КпШС України
шлюб вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів громадянського стану.

Разом з тим, ч.2 ст.114 СК України
передбачено, що у разі розірвання шлюбу
судом шлюб припиняється у день
набрання чинності рішенням суду про
розірвання шлюбу.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз`яснено,
що хоча розірвання шлюбу, здійснене на
підставі рішення суду, потребує
подальшої реєстрації у державному
органі РАЦС, моментом припинення шлюбу
є день набрання чинності рішенням суду
про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це
правило не поширюється на випадки, коли
шлюб було розірвано у судовому порядку
до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання
чинності СК.

Отже , враховуючи, що рішенням
Васильківського міського суду
Київської області від 22 квітня
2003 року шлюб між сторонами розірвано, а
11 листопада 2011 року органом РАЦС
зареєстровано розірвання шлюбу, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу від 11 листопада 2011
року, колегія суддів вважає, що
моментом припинення шлюбу між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 є 11 листопада 2011 року.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружину та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що набута під
час шлюбу спірна квартира є спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Також при апеляційному розгляді справи
встановлено та не заперечується
позивачем, що відповідач ОСОБА_3 був
зареєстрований у спірній квартирі та
знятий з реєстрації лише у 2012 році.

Відповідно до положень ст.65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Однак суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що згідно з п.6 договору
купівлі-продажу спірної квартири від 17
травня 2005 року ОСОБА_8 засвідчила, що її
чоловік згоден з укладенням цього
договору, про що є відповідна заява,
справжність підпису на якій засвідчено
Васильківською міською державною
нотаріальною конторою.

При цьому договір купівлі-продажу не
містить даних про те, що ОСОБА_8
придбала спірну квартиру за власні
кошти.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ОСОБА_2 не надала
належних і допустимих доказів того, що
спірна квартира, на 1/2 частини якої
накладено арешт, не є об`єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до положень
пункту 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 серпня 1976 року №6
(зі змінами) «Про судову практику в
справах при виключення майна з опису»
судам роз`яснено, що за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що грунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним. Відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізоване.

Однак суд першої інстанції на вказані
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України уваги не
звернув та не вирішив питання про
притягнення ОСОБА_4, в інтересах якої
накладено арешт на 1/2 частини спірної
квартири, в якості співвідповідача.

Отже, оскільки позивач у суді не довела
обставин, на які посилалась як на
обґрунтування позовних вимог, то у суду
першої інстанції не було законних
підстав для їх задоволення.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про відмову в позові ОСОБА_2 з
наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

ВДВС Васильківського МРУЮ при подачі
апеляційної скарги сплачено судовий
збір у розмірі 121 грн. 80 коп. Оскільки
судова колегія ухвалює нове рішення і в
позові відмовляє, то понесені ВДВС
Васильківського МРУЮ витрати
підлягають стягненню з позивача на
його користь.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відділу державної
виконавчої служби Васильківського
міськрайонного управління юстиції
Київської області задовольнити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:
відділ державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції Київської області,
ОСОБА_4 про визнання права власності та
звільнення майна з-під арешту -
відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь відділу
державної виконавчої служби
Васильківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді