Ухвала

іменем україни

6 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Ступак О.В.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
суми заборгованості та звернення
стягнення на предмет іпотеки; за
зустрічним позовом ОСОБА_3 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк», третя особа - служба
в справах дітей Департаменту праці
соціальної політики Харківської
міської ради, про зняття заборони на
відчуження переданого майна в іпотеку
та виключення з державного реєстру
іпотек відомостей про предмет іпотеки
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» на рішення апеляційного суду
Харківської області від 25 березня 2014
року,

встановила:

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство «ПроКредит Банк» (далі - ПАТ
«ПроКредит Банк») звернулося до суду з
позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми
заборгованості та звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 1 листопада 2007
року між закритим акціонерним
товариством «ПроКредит Банк»
(правонаступником якого є ПАТ
«ПроКредит Банк») та ОСОБА_3 було
укладено рамкову угоду, за умовами якої
позивач зобов'язався здійснювати
кредитування відповідача у межах
наступних лімітів кредитування: ліміт
суми - 50 000 доларів США, строк ліміту - 120
місяців. На виконання умов угоди
відповідачу було надано кредит на суму
40 000 доларів США зі сплатою 16 % річних
строком на

72 місяці.

Виконання умов указаної угоди
забезпечено договором іпотеки від

1 листопада 2007 року, укладеним між
закритим акціонерним товариством
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4,
предметом якого є належна останнім на
праві власності квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконання ОСОБА_3
умов рамкової угоди утворилась
заборгованість у розмірі 1 602 926 16 грн,
яка в добровільному порядку сплачена
не була.

Ураховуючи наявність непогашеної
заборгованості позивач просив суд
звернути стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулися з зустрічною позовною
заявою посилаючись на те, що договір
іпотеки є нікчемним, оскільки
укладений без дозволу органу опіки і
піклування. Просила застосувати
наслідки нікчемного правочину, шляхом
зобов'язання ПАТ «ПроКредит Банк»
зняти заборону на відчуження переданої
в іпотеку квартири та виключити з
Державного реєстру іпотек відомості
про предмет іпотеки.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 29 січня

2014 року позов ПАТ «ПроКредит Банк»
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«ПроКредит Банк» заборгованість за
договором про надання траншу від 1
листопада 2007 року, укладеного на
підставі рамкової угоди від 1 листопада
2007 року, гривневий еквівалент якої за
курсом НБУ на дату розрахунку
заборгованості становить 1 485 946,24 грн.

У рахунок часткового погашення
вказаної заборгованості, а також
судового збору в розмірі 1 700 грн
звернуто стягнення на нерухоме майно,
що перебуває в іпотеці ПАТ «ПроКредит
Банк» відповідно до договору іпотеки
від 1 листопада 2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за №3912, а
саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом
надання ПАТ «ПроКредит Банк» права
продажу предмету іпотеки від власного
імені будь-якій особі - покупцю за
ціною, що буде визначена на підставі
оцінки майна суб'єктом оціночної
діяльності, який буде залучений
позивачем на договірній основі.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших
осіб, що користуються предметом
іпотеки, передати ПАТ «ПроКредит Банк»
ключі від квартири , прилади та
інформацію, необхідні для забезпечення
вільного доступу та експлуатації,
також забезпечити вільний вхід та
доступ представникам ПАТ «ПроКредит
Банк» до предмета іпотеки.

Зустрічний позов ОСОБА_3, діючої в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6
залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 березня

2014 року рішення суду першої інстанції в
частині звернення стягнення на
нерухоме майно та в частині відмови у
позові ОСОБА_3 про зняття заборони на
відчуження переданого майна в іпотеку
та виключення з державного реєстру
іпотек відомостей про предмет іпотеки
скасовано, у цій частині ухвалено нове
рішення.

Відмовлено ПАТ «ПроКредит Банк» у
задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Зустрічний позов ОСОБА_3, діючої в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6
задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 1
листопада 2007 року, знято заборону на
відчуження переданої в іпотеку
квартири АДРЕСА_1 та виключити з
державного реєстру іпотек відомості
про предмет іпотеки. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ПроКредит
Банк» просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні

Відмовляючи ПАТ «ПроКредит Банк» у
задоволенні позову та задовольняючи
зустрічний позов, апеляційний суд
виходив із того, що договір іпотеки є
нікчемним, оскільки ОСОБА_3 не мала
права на укладення договору іпотеки,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, без дозволу органу опіки
та піклування, оскільки спірна
квартира є єдиним місцем проживання її
двох малолітніх дітей: дочки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 317, частин 1 та 2 ст. 319
ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно договору купівлі-продажу від 18
вересня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 є
власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних
частках (а.с. 47).

1 листопада 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вказану квартиру передали в іпотеку
ПАТ «ПроКредит Банк» (а.с. 12-13).

Отже, наведене свідчить про те, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як власники спірної
квартири мали право на власний розсуд
розпорядитися нею.

Згідно заяви ОСОБА_3 від 1 листопада 2007
року її неповнолітні дочки: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
проживають та зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

Стаття 17 Закону України «Про охорону
дитинства», на яку посилався
апеляційний суд, містить заборону
відмовлятися від належних дитині
майнових прав (зокрема, відчужувати
належне дітям майно) без згоди органу
опіки та піклування, недотримання цієї
вимоги є підставою для визнання
договорів щодо відчуження майна
недійсними.

У п. 44 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК
України, ст. 177 СК України та ст. 17
Закону України «Про охорону дитинства»
батьки не мають права без дозволу
органу опіки та піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки), не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Вирішуючи спір апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув; не встановив дійсних
прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
договору іпотеки та не перевірив, які
документи були надані при укладенні
договору іпотеки на підтвердження
факту реєстрації та проживання в
спірному житловому будинку
неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 Суд не дав
належної оцінки повідомленню
комунального підприємства
«Жилкомсервіс» від 14 серпня 2012 року,
згідно якого ОСОБА_5, ОСОБА_6
зареєстровані в спірній квартирі лише
з

14 серпня 2009 року.

Крім того, судом не встановлено
будь-яку частку дітей в праві власності
на вказану квартиру.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з зустрічним позовом,
ОСОБА_3 просила застосувати наслідки
нікчемного правочину (а.с. 64-67).

При цьому у порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України апеляційний суд неповно
з'ясував фактичні обставини справи,
вийшов за межі заявлених позовних
вимог та задовольняючи позов, визнав
недійсним договір іпотеки від 1
листопада 2007 року, однак не врахував, що
такі вимоги позивачем не заявлялись.

Вище викладене свідчить про те, що суд
не дав належної оцінки всім доказам у
справі, допустив неправильне
застосування норм матеріального
закону, припустився порушень норм
процесуального права та, які згідно з ч.
2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого апеляційним
судом рішення з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 березня

2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. С. Висоцька

Судді:
О.В. Ступак

О.В.
Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська