Номер провадження: 22-ц/785/4560/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш
А.А.,

з участю секретаря
Счастлівцевої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, яка є правонаступником ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним та визнання права
власності на 1/3 частину квартири за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка є
правонаступником ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
14 березня 2014 року,-

встановила:

26.06.2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з
зазначеним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що їй та її
покійному чоловіку на праві приватної
сумісної часткової власності належала
квартира АДРЕСА_1, при цьому їй належали
2/3 частини, а чоловіку 1/3.

Згодом, 17.12.2007 року позивач та
уповноважений ОСОБА_5, що діяв від імені
її чоловіка ОСОБА_6, підписали договір
дарування 1/3 частини квартири, та того
дня позивач уклала з ОСОБА_5 договір
довічного утримання та передала
останньому у власність 2/3 частини
квартири АДРЕСА_2.

Після смерті чоловіка ОСОБА_5
запропонував їй передати йому у
власність за договором довічного
утримання ще 1/3 частину квартиру, на що
позивач погодилась, так як на протязі
двох з половиною місяців після смерті
чоловіка останній виконував свої
обов'язки по договору довічного
утримання.

Позивач вказує те, що, довіряючи як
нотаріусу, так і ОСОБА_5, вона зробила
помилку щодо обставин, що мають істотне
значення. Договір, який вона
підписувала є удаваним, він не є
договором дарування, у дійсності вона
та ОСОБА_5 уклали договір довічного
утримання відносно неї.

Більш того, стверджує, що після
підписання договору дарування від
13.03.2008 року ОСОБА_5 поступово перестав
виконувати умови договору довічного
утримання від 17.12.2007 року та
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, спадоємцем
останнього є ОСОБА_4, яка отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 20.02.2014 року у зв»язку зі
смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивача
ОСОБА_3, залучено до участі у справі
ОСОБА_2 в якості правонаступника.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позову.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 14 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_2, як правонаступник ОСОБА_3,
звернулася до суду з апеляційною
скаргою про скасування оскаржуваного
рішення з постановленням нового
рішення про задоволення її позовних
вимог.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість
рішення суду першої iнстанцiї та
доводiв апеляційної скарги, колегія
суддів вважає за необхідне її
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 01
липня 1988 року у відділу ЗАГСу
Київського РВК у м. Одесі зареєстровано
шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3./а.с.12/.

Розпорядженням органу приватизації
від 14 червня 1993 року за № 13840 ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 передано в приватну
спільну власність в рівних частках
квартиру АДРЕСА_3 /а.с.13/.

15 серпня 2006 року державним нотаріусом
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори Підгірняк О.А.
посвідчено свідоцтво про право на
спадщину за законом, згідно якого
ОСОБА_3 успадкувала 1/3 частини
трикімнатної квартири, що знаходиться
у місті Одесі, АДРЕСА_4, після смерті
матері ОСОБА_7./а.с.14/.

10 грудня 2007 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 посвідчено довіреність,
згідно якої ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_5
подарувати ОСОБА_3 на умовах за власним
розсудом, належну йому частину
квартири АДРЕСА_1

17 грудня 2007 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 було посвідчено договір
дарування, згідно умов якого ОСОБА_10,
діючий від імені ОСОБА_6 на підставі
вищевказаної довіреності подарував, а
ОСОБА_3 прийняла в дар 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1

Того ж дня, 17 грудня 2007 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9
посвідчено договір довічного
утримання, згідно п.1.1 якого ОСОБА_3
передала у власність ОСОБА_5 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1, в м. Одесі, взамін
чого ОСОБА_5 зобов'язався забезпечувати
ОСОБА_3 утриманням та доглядом довічно
/а.с.18-19/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер /а.с.20/.

30 березня 2008 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 посвідчено договір
дарування, згідно умов якого ОСОБА_3
подарувала, а гр. ОСОБА_5 прийняв в дар
належну позивачу 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 в м. Одесі /а.с.23-24/, після чого
останній став власником всієї квартири
АДРЕСА_1 в м. Одесі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 помер /а.с.26/.

Після його смерті відкрилась спадщина
у вигляді зазначеної квартири,
спадкоємцем першої черги є дружина
померлого - відповідач по справі
ОСОБА_4, яка 15 лютого 2014 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом, посвідчене державним
нотаріусом Третьої Одеської державної
нотаріальної контори Сальніковою З.В.,
в результаті чого стала власником 1/3
частини спірної квартири /а.с.80/.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 11 жовтня 2011 року визнано
договір довічного утримання, укладений
17 грудня 2007 року між ОСОБА_3 з однієї
сторони, та ОСОБА_5 з іншої сторони, за
яким ОСОБА_3 передала у власність
ОСОБА_5 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 в м.
Одесі, взамін чого, ОСОБА_5 зобов'язався
забезпечувати ОСОБА_3 утриманням та
доглядом довічно та засвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_9
припиненим - (розірваним) /а.с.28-29/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивач ОСОБА_3
померла /а.с.66/.

За життя, а саме 09 липня 2013 року, ОСОБА_3
склала заповіт, яким усе своє майно, де
б воно не було та з чого воно не
складалося, і взагалі все те, що на день
смерті буде належати їй і на що вона за
законом матиме право заповіла ОСОБА_2
/а.с.67/.

Звернувшись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 мотивувала свої вимоги тим, що
довіряючи як нотаріусу так і ОСОБА_5
вона зробила помилку щодо обставин, що
мають істотне значення. Договір, який
вона підписувала, є удаваним, він не є
договором дарування, у дійсності вона
та ОСОБА_5 уклали договір довічного
утримання відносно неї.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що
оскаржений договір дарування від 30
березня 2008 року, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9
зареєстрований у реєстрі за № 1431
укладений за вільним волевиявленням
ОСОБА_3, договір було підписано та
виконано всі його умови.

Колегія суддів погоджується з думкою
суду першої інстанції та вважає її
такою, що заслуговує на увагу.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, приватним нотаріусом
роз'яснювався сторонам зміст договору
та правові наслідки, які настануть
після його укладення. А також
перевірено дієздатність сторін, що
уклали оспорюваний договір. В момент
його укладення сторони договору мали
на меті реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ними, а саме -
перехід права власності на 1/3 частину
квартири; сторонами договору додержано
усіх вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
який посвідчується нотаріально (ст.203
ЦК України).

Також заслуговує на увагу думка суду
першої інстанції, що за 3 місяці до
укладання оскаржуваного договору
дарування, ОСОБА_3 вже укладався
договір довічного утримання, що
свідчить про те, що остання знала про
існування такого виду договорів, під
час підготовки якого вона оговорювала
з ОСОБА_5 умови свого утримання,
визначаючи суму, що їй необхідна для
прожиття на місяць, право свого
проживання в квартирі, право
розірвання договору тощо.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно вимог ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

На підставі ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього кодексу.
Доказування не можу грунтуватися на
припущеннях.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне судове рішення,
підстав для скасування якого не
вбачається.

Доводи скарги та матеріали справи не
дають підстав вважати, що судом при
розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
статтями 309 ЦПК України, як
підстави для скасування рішення.

Скаржник не надав жодних доказів, які б
обгрунтовували та підтверджували ті
обставини, на які він посилається в
апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній
скарзі доводи не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення скаржником норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1
ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка є
правонаступником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 14 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді

В.Д.Коротков

А.А.Калараш