Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарях - Гуменюк А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "Здорово"
про стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ПрАТ "СК "Здорово"
про стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що 09
серпня 2010 року вона була прийнята на
посаду заступника директора Центру
продажів № 7 у м. Києві ПрАТ "СК
"Здорово", а 22 червня 2013 року була
звільнена з займаної посади за власним
бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Однак, у день її звільнення
відповідачем не було проведено виплату
заробітної плати за період з 01.05.2013 року
по 17.05.2013 року, а також не оплачено
щорічну відпустку за період з 18.05.2013
року по 21.06.2013 року.

Посилаючись на те, що відповідач
здійснив з нею повний розрахунок дише 06
вересня 2013 року, чим порушив норми
трудового законодавства, просила
стягнути на свою користь з ПрАТ "СК
"Здорово" середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
сумі 7020 грн. 18 коп.

У судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити. Пояснила, що в день
звільнення з нею не було проведено
розрахунку, а остаточний розрахунок
відбувся лише 06 вересня 2013 року.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, направили до суду заяву, в якій
просили розглядати справу у
відсутність їх представника та
відмовити у задоволенні позову. Крім
того, просили врахувати, що позивачем
було пропущено строк позовної давності
при зверненні до суду ( ас.с. 21-22).

Суд, заслухавши пояснення позивачки,
вивчивши матеріали справи оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні,
приходить до висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
позивачка 09 серпня 2010 року була
прийнята на посаду заступника
директора Центру продажів № 7 у м. Києві
ПрАТ "СК "Здорово" (а.с. 11).

Відповідно до наказу № 44-004/13-К від 22
червня 2013 року ОСОБА_1 звільнена з
посади заступника директора ЦОК № 7 в м.
Києві ПрАТ "СК "Здорово" з 22 червня 2013
року за власним бажанням згідно ст. 38
КЗпП України (а.с. 13).

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або
уповноважений ним орган зобов"язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Крім того, як вбається зі ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред"явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки
зазначені в ст.116 цього Кодексу,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Згідно з
вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами
доказування в цивільній справі є
пояснення сторін і третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
речові докази і висновки експертів. Суд
приймає до розгляду лише ті докази, які
мають значення для справи. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивачка пояснила, що повний
розрахунок відповідач з нею провів
лише 06 вересня 2013 року.

Однак, ОСОБА_1 не надано суду доказів на
підтвердження того, що вона зверталася
до відповідача з вимогами про виплату
їй сум, що належать при звільненні та не
надано доказів виплати розрахунку саме
06 вересня 2013 року.

Позивач до суду звернулася лише 27
листопада 2013 року, тобто майже через
п'ять місяців після звільнення та
моменту, коли вона дізналася, що їй не
виплачені суми. Доказів звернення до
відповідача суду не надала.

Суд приходить до висновку, що відсутні
підстави для задоволення позовної
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні. Відмовляючи в позові
суд також враховує строк звернення до
суду після звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

З заявою про поновлення строку
позовної давності позивачка не
звернулася до суду.

З рішення конституційного суду України
від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, вбачається, що
в аспекті конституційного звернення
положення частини першої ст. 233 КЗпП
України взаємозв'язку з положенням
ст.ст. 116 , 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Позивачка дізналася про порушення
відповідача 22 червня 2013 року (на день
звільнення), а з позовною заявою до суду
звернулася лише 27 листопада 2013 року,
тому суд вважає, що ОСОБА_1
пропущено строк звернення до суду щодо
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 47 , 116, 117, 233, 234 КЗпП України, ст. ст.
3, 10, 57, 58, 59, 60, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Здорово» про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання через Подільський районний суд
міста Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. О. Шаховніна