Номер провадження: 22-ц/785/6320/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Колмакові В.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 19 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Відкритого акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія «Оранта» про відшкодування
майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Вироком Приморського районного суду
м.Одеси від 08.10.2012 року задоволений
цивільний позов ОСОБА_2 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди, яка сталася з
вини водія ОСОБА_3, ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
25.12.2012 року вирок залишений без змін.

Ухвалою Колегії суддів судової палати
у кримінальних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 06.06.2013 року вирок Приморського
районного суду м.Одеси від 08.10.2012 року
та ухвала суду в частині вирішення
цивільного позову ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди були скасовані і
справу в цій частині направлено на
новий судовий розгляд у порядку
цивільного судочинства.

ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги,
просила стягнути з ОСОБА_3 на
відшкодування моральної шкоди 20000 грн.,
а з ВАТ НАСК «Оранта» - 6864 гривні на
відшкодування майнової шкоди, яку вона
зазнала через дорожньо - транспортну
пригоду.

У позовній заяві посилалася на те, що
24.07.2010 року за участю автомобілів „Ssang
Yong Rexton», д/н НОМЕР_1 під керуванням
ОСОБА_3 та «Chevrolet Aveo», д/н НОМЕР_2 під
керуванням ОСОБА_4 24.07.2010 року в місті
Одесі трапилась дорожньо-транспортна
пригода, внаслідок якої їй як пасажиру
автомобілю «Chevrolet Aveo» були завдані
легкі тілесні ушкодження. Вона
проходила курс лікування та зазнала
витрат на суму 3602 гривні, також під час
пригоди вона пошкодила окуляри, була
вимушена купити нові вартістю 3262
гривні. Оскільки пригода трапилася з
вини ОСОБА_3 і його відповідальність
застрахована, то такі події просила
визнати страховим випадком і стягнути
майнову шкоду в зазначеному розмірі з
ВАТ НАСК «ОРАНТА». Моральну шкоду
обґрунтовувала фізичним стражданнями
та болем, хвилюванням за життя
чоловіка, малолітню дитину, яка не
повинна була дізнатися про дорожньо -
транспортну пригоду, а також
хвилюванням за своїх батьків похилого
віку, вимушеними змінами в житті.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19.05.2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

В судовому засідання апеляційного суду
ОСОБА_2, її представник доводи скарги
підтримали.

Представник ВАТ НАСК «Оранта» вважав
рішення суду першої інстанції
законним, але після ухвалення рішення і
до його перегляду апеляційним судом
ВАТ НАСК «Оранта» здійснило виплату
страхового відшкодування майнової
шкоди в розмірі суму 2964,05 грн.

Відповідач ОСОБА_3, його представник
проти задоволення апеляційної скарги
заперечували, та особливо звертали
увагу на добросовісну поведінку
відповідача, який одразу після ДТП
добровільно надав кошти на лікування
позивачки та її чоловіка, що
підтверджено розпискою, оплатив
витрати на лікування під час їх
перебування лікарні, та вирішення
питання про відшкодування шкоди,
завданої чоловіку ОСОБА_2 в судовому
порядку, про що надали рішення суду.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та дослідивши матеріали справи,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 24.07.2010 року в
місті Одесі на регульованому
перехресті вулиць Балківська та
Розкидайлівська трапилась
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобілів „Ssang Yong Rexton», д/н НОМЕР_1 під
керуванням ОСОБА_3 з автомобілями „МАЗ
53366”, д/н НОМЕР_3 та «Chevrolet Aveo», д/н НОМЕР_2
під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого
пасажир ОСОБА_2 зазнала легких тілесних
ушкоджень.

Вироком Приморського районного суду м.
Одеси від 08.10.2012 року ОСОБА_3 було
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди, яка мала місце 24.07.2010 року.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_3 була застрахована у ВАТ НАСК
«ОРАНТА», поліс № ВЕ/1459152, строком на
один рік, з 05.03.2010 року до 04.03.2010 року.

Також, 05.03.2010 року ОСОБА_3 уклав з AT «HACK
«ОРАНТА» договір добровільного
страхування цивільної
відповідальності власників наземних
транспортних засобів серія ДЦВ № 0007600,
строком на один рік, з 05.03.2010 року до
04.03.2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позову про
відшкодування майнової шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачка своєчасно не звернулася із
відповідною заявою до страховика, а у
задоволенні вимог про відшкодування
моральної шкоди відмовлено через
ненадання допустимих та належних
доказів її завдання.

Проте повністю погодитися із таким
висновком суду не можна, виходячи з
наступного.

Дійсно, відповідно до ст. 35 Закону «Про
обов'язкове страхування цивільно -
правової відповідальності власників
наземних транспортних засобів» для
отримання страхового відшкодування
потерпілий чи інша особа, яка має право
на отримання відшкодування, протягом 30
днів з дня подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику заяву про страхове
відшкодування.

Однак аналіз ст.16 Закону «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» та ст.979 ЦК свідчить про те, що
коли виникає страховий випадок,
страховик зобов'язаний виплатити
страхове відшкодування, а інші умови
договору є підставою для відмови лише в
тому разі, якщо таке порушення положень
договору страхувальником перешкодило
страховику переконатися, що ця подія є
страховим випадком, і має оцінюватись
окремо у кожному випадку. Зокрема,
несвоєчасне повідомлення страховика
про настання страхового випадку саме
по собі не може бути підставою для
відмови від страхового відшкодування,
а лише в тому випадку, коли воно
позбавляє страховика можливості
дізнатися, чи є ця подія страховим
випадком, тобто якщо буде доведено, що
відсутність у страховика відомостей
про це могло вплинути на його обов'язок
виплатити страхове відшкодування.

Крім того, сам факт відсутності
письмової відмови страховика ще не є
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову.

Суд першої інстанції істотні обставини
щодо наявності об'єктивних перешкод
для здійснення страхового
відшкодування при виниклих відносинах
не з'ясував, як і не з'ясував того, чи
було повідомлено страховика про
страховий випадок, не надав оцінки
тому, чи була ОСОБА_2 обізнана про те, що
відповідальність ОСОБА_3 застрахована,
а відтак не скористалася правом
звернення до страховика з суб'єктивних
причин, та прийшов до помилкового
висновку про те, що факт не звернення до
страховика є безумовною підставою для
відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи видно, що
представник ВАТ НАСК «Оранта»,
заперечуючи проти задоволення позову в
суді першої інстанції, посилався лише
на ненадання доказів позивачкою ОСОБА_2
про їх повідомлення, однак не наводив
жодних мотивів з приводу неможливості
виплати відшкодування з таких причин.

Таким чином, суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини справи,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, і оскільки таке
призвело до неправильного вирішення
справи, то відповідно до п.3ч.1ст.309 ЦПК
рішення суду в частині відмови у
задоволенні вимог про відшкодування
майнової шкоди підлягає скасуванню із
ухваленням нового по суті справи.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції та з'ясуванні обставин
повідомлення страховика про страховий
випадок та наявності чи відсутності
перешкод у здійсненні такого
відшкодування НАСК «Оранта» фактично
визнало вимоги ОСОБА_2 на суму 2964,05 грн.
та здійснило виплату страхового
відшкодування (а.с.162), однак не
погодилося із вимогами про
відшкодування вартості окулярів та
витратами на суму 50 гривень -
благодійного внеску, 50 гривень - сплати
до крамниці Люксоптики, 167 гривень -
виготовлення окулярів, 539,93 грн. - витрат
на лікування.

Колегія суддів приймає до уваги такі
докази відповідно до ч.2ст.303 ЦПК з
огляду на недотримання судом першої
інстанції обов'язку сприяти всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
роз'яснення сторонам, які беруть участь
у справі, їх прав та обов'язків,
попередження про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій, зокрема
про надання допустимих та належних
доказів, а відтак вважає їх неподання
до суду першої інстанції зумовленим
поважними причинами.

Враховуючи те, що несвоєчасне
звернення ОСОБА_2 до страховика не було
і не є об'єктивною перешкодою для
відмови у виплаті відшкодування, і суд
першої інстанції безпідставно
відмовив у задоволенні позову лише з
таких мотивів без повного з'ясування
обставин справи, тому вимоги позивачки
є обґрунтованими, але підлягають
частковому задоволенню.

Відмова страховика у виплаті 539,93 грн.
обумовлена поганою якістю наданого
позивачкою чека, а його більш якісний
примірник підтверджує витрати на ліки,
зазначені у листку призначень лікаря
на відновлення здоров'я ОСОБА_2,
ушкодженого внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди, тому відмова у їх
виплаті є необґрунтованою і вони
підлягають стягненню на її користь.

Водночас благодійний внесок до лікарні
не може вважатися витратами на
лікування, тому у їх задоволенні вимог
про стягнення 50 гривень слід відмовити.

Не підлягають задоволенню вимоги
позивачки про відшкодування витрат на
придбання нових окулярів і пов'язаних
із цим решти витрат, оскільки
допустимих та належних доказів як про
факт пошкодження окулярів, а також про
їх пошкодження саме під час і внаслідок
ДТП не надано, рішення суду не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню, на її користь з ВАТ НАСК
«Оранта» підлягають стягненню 539,93 грн.
на відшкодування майнової шкоди.

Вимоги апеляційної скарги про
неправомірну відмову в задоволенні
позову про відшкодування моральної
шкоди є необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.22 Закону України при
настанні страхового випадку страховик
відшкодовує потерпілому моральну
шкоду, передбачена пунктами 1, 2 частини
другої статті 23 Цивільного кодексу
України. Така шкода відшкодовується у
встановленому судом розмірі
відповідно до вимог статті 23
Цивільного кодексу України. При цьому
страховик відшкодовує не більше ніж 5
відсотків ліміту, визначеного у пункті
9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між
сумою відшкодування, визначеною судом,
та сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку визнано
винною у скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди.

Якщо судом встановлено відшкодувати
потерпілому моральну шкоду,
передбачену пунктами 3, 4 частини другої
статті 23 Цивільного кодексу України,
таке відшкодування у розмірі,
визначеному судом, здійснює особа, яку
визнано винною у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди.

Моральна шкода позивачки обґрунтована
фізичними стражданнями та болем,
хвилюванням за життя чоловіка,
безсонними ночами у його ліжка в
лікарні, хвилюваннями за дитину та
батьками похилого віку, неможливістю
зберігати звичайний спосіб життя
(а.с.1,54-56,60-62), тобто тими обставинами,
які охоплюються п.п.1,2ч.2ст.23 ЦК і є
підставами для звернення із
відповідними вимогами до страховика, а
не до особи, винної у завданні шкоди.

Що ж стосується відповідальності
особи, винної у скоєнні дорожньо -
транспортної пригоди, то її
відповідальність виникає з інших
підстав, якими вимоги позивачки не
обґрунтовувались, або в порядку
відшкодування різниці між фактичним
розміром шкоди і страховою виплатою
(страховим відшкодуванням).

Вимог до ОСОБА_3 з підстав ст.1194 ЦК
позивачкою не пред'явлено, питання
виплати страхового відшкодування
страховиком за завдану моральну шкоду
не вирішено, вимог про відшкодування
моральної шкоди до НАСК «Оранта» не
пред'явлено, тому виходячи з принципу
диспозитивності судового процесу
підстави для стягнення моральної шкоди
з ОСОБА_3 відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відмову у задоволенні вимог про
стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3,
хоча і шляхом невірного обґрунтування,
однак це не призвело до неправильного
вирішення справи, тому апеляційна
скарга в цій частині задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,314,316,317,319
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 19 травня 2014 року в частині
відмови в задоволенні позову про
відшкодування майнової шкоди
скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 про відшкодування
майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» на користь
ОСОБА_2 на відшкодування майнової шкоди
539 гривень 93 копійки, в решті позову про
відшкодування майнової шкоди
відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: