Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Фрунзенський районний
відділ у м. Харкові Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області,
Служба у справах дітей Фрунзенського
районного управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
дозвіл на виїзд за кордон на постійне
місце проживання малолітньої дитини
без згоди та супроводу батька; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - Управління служб у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 06 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_4, в якому
просила надати дозвіл на виїзд до
Російської Федерації (далі - РФ)
неповнолітній ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3
без згоди батька ОСОБА_4 В
обґрунтування позову посилалась на те,
що з 04 вересня 2004 року по 11 січня 2013 року
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. В ІНФОРМАЦІЯ_1 у
них народилася донька ОСОБА_5. Після
розірвання шлюбу відповідач з донькою
не спілкується, ухиляється від надання
матеріальної допомоги. Рішенням
Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2013 року стягнуто
з ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки
щомісяця у розмірі 500 грн. Станом на 01
серпня 2013 року у відповідача
є заборгованість у розмірі 750 грн. по
сплаті аліментів. У зв'язку з тим, що
виникла необхідність вивозити дитину
на відпочинок на оздоровлення за
кордон вона зверталась до відповідача
про надання згоди, але він відмовляв,
тому позивач звернулася до суду.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3
зазначила, що у липні 2013 року вона
зареєструвала шлюб з громадянином РФ
ОСОБА_6 Вказувала, що у її доньки та
ОСОБА_6 склалися дружні стосунки,
останній дуже добре відноситься до
ОСОБА_5. Родина вирішила переїхати на
постійне місце проживання до РФ. ОСОБА_6
зареєстрований у м. Саратові у
квартирі, яка належить його батькові
(ОСОБА_7). ОСОБА_6 працює на комплексі
«Байконур», але в даний час вирішується
питання про його перевід на роботу до м.
Саратова. Батько ОСОБА_6 надав дозвіл на
реєстрацію її разом з ОСОБА_5 у його
квартирі. З керівництвом муніципальної
загальноосвітньої установи «Середня
загальноосвітня школа р.н. Соколовий
Саратовського району Саратовської
області» погоджено питання
зарахування ОСОБА_5 до другого класу.
Вважає, що переїзд на постійне місце
проживання до іншої держави є корисним
для дівчинки і здійснюється в її
інтересах, тому просила надати дозвіл
на виїзд до РФ на постійне місце
проживання малолітній ОСОБА_5 без згоди
і супроводу батька та на оформлення
проїзного документу дитини.

В червні 2013 року не погоджуючись із
вказаним позовом ОСОБА_4
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання
усунути перешкоди у спілкуванні з
дитиною та визначити способи його
участі у вихованні дитини.
Обґрунтовуючи позов зазначив, що після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 приймав
участь у вихованні дитини та допомагав
колишній дружині матеріально. Проте
останнім часом ОСОБА_3 чинить йому
перешкоди у спілкуванні з дитиною, у
зв'язку із чим він не бачився із дочкою
тривалий час. Враховуючи зазначене
просив позов задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 15 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено. Надано
дозвіл на виїзд за державний кордон
України до РФ на постійне місце
проживання малолітній ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_3
без згоди і супроводу батька ОСОБА_4
Надано дозвіл ОСОБА_3 на оформлення
документів дитини для виїзду за кордон
- малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без
згоди і супроводу батька ОСОБА_4 В
задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 06 березня
2014 року рішення районного суду
скасовано в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про надання
дозволу на виїзд за межі України на
постійне місце проживання малолітньої
дитини без згоди і супроводу батька та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні вказаних
позовних вимог. В іншій частини рішення
місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду в
частині задоволення первісних
позовних вимог про надання дозволу на
виїзд за межі України на постійне місце
проживання малолітньої дитини без
згоди і супроводу батька та
відмовляючи в задоволенні цих вимог,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що на час звернення до суду ОСОБА_5
мала постійне місце проживання в
Україні, у неї виникли звички та
прив'язаність саме до цих умов, в школі,
де вона зараз навчається, має друзів.
Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_3 не
надала належні докази її з чоловіком
працевлаштування у м. Саратові, її
чоловік власного житла не має.
Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині вирішення
зустрічного позову, апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_4 не надав
належних доказів того, що колишня
дружина чинить йому перешкоди у
спілкуванні з дитиною.

Проте погодитись із такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна,
виходячи з наступних підстав.

Установлено, що в січні 2013 року
розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Від
шлюбу вони мають доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання
шлюбу залишилася жити з матір'ю.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2013 року
стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на
утримання доньки у розмірі 500 грн.
щомісяця. Станом на 01 серпня 2013 року у
відповідача є заборгованість у розмірі
750 грн. по сплаті аліментів (а.с 56 - 60).

17 липня 2013 року ОСОБА_3 зареєструвала
шлюб із громадянином РФ ОСОБА_6 (а.с. 61).

Зважаючи на те, що родина має намір
виїхати разом із малолітньою ОСОБА_5 на
постійне місце проживання до РФ, але
батько дитини (ОСОБА_4) заперечує проти
цього, ОСОБА_3 просила суд надати їй
дозвіл на виїзд доньки за кордон.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції
України сім'я, дитинство, материнство і
батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права
дитини, прийнятої 20
листопада 1989 року, яка набрала чинності
для України 27 вересня 1991 року,
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959
року дитині законом або іншими
засобами повинен бути забезпечений
спеціальний захист і надані можливості
та сприятливі умови, які б дозволяли їй
розвиватися фізично, розумово,
морально, духовно та у соціальному
розумінні здоровим та нормальним
шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові та розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під піклуванням і під
відповідальністю своїх батьків та в
будь-якому випадку в атмосфері любові
та моральної і матеріальної
забезпеченості (Принцип 6 Декларації
прав дитини).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК
України місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків. Якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом.

За Принципом 6 Декларації прав дитини
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли наявні виняткові
обставини, розлучатися зі своєю
матір'ю.

Як встановлено судами, ОСОБА_4 не
заперечував проти проживання
малолітньої ОСОБА_5 зі своєю матір'ю,
однак згоди на виїзд дитини на постійне
місце проживання за кордон не давав
через те, що він у такому випадку буде
позбавлений спілкування та участі у
вихованні доньки.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» передбачено,
що за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Апеляційний суд зазначені положення
Декларації прав дитини та
законодавства України не врахував, не
звернув уваги на докази про доходи
чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та його
працевлаштування, докази щодо згоди
ОСОБА_7 для реєстрації та проживання
ОСОБА_3 разом із донькою у квартирі в м.
Саратові; не врахував висновку органу
опіки та піклування, з якого
вбачається, що вказаний орган не має
заперечень проти надання дозволу
матері на виїзд дитини за кордон на
постійне місце проживання без згоди та
супроводу батька та довідці установи
освіти про зарахування ОСОБА_5 у
випадку надання особової справи та
медичної картки.

Крім того, відмовляючи в задоволенні
вимог про надання дозволу матері на
виїзд дитини за кордон на постійне
місце проживання без згоди та
супроводу батька та залишаючи без змін
судове рішення в частині надання
дозволу на оформлення проїзного
документу дитини, апеляційний суд не
врахував, що оформлення вказаних
документів ОСОБА_3 необхідно саме для
виїзду разом із дитиною за кордон на
постійне місце проживання без згоди та
супроводу батька, а також те, що батько
із позовом про визначення місця
проживання дитини до суду не звертався.

Таким чином, апеляційний суд невірно
з'ясував обставини справи та помилково
вважав, що місцевий суд неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
місцевий суд на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно
застосувавши ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України», ст. 313 ЦК
України, дійшов вірного висновку про
те, що в інтересах малолітньої дитини
необхідно надати дозвіл позивачу на
виїзд за державний кордон України до РФ
на постійне місце проживання
малолітньої ОСОБА_5 разом з матір'ю без
згоди і супроводу батька. Крім того,
вірним є висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
зустрічного позову, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази того, що ОСОБА_3 чинить
перешкоди ОСОБА_4 позивачу у
спілкуванні з дитиною.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 06 березня 2014 року
скасувати, рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 15 січня 2014
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

О.В.
Ступак

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська