Справа № 359/1015/14-ц Головуючий у І
інстанції Борця Є.О.Провадження №
22-ц/780/5262/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

2 жовтня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року у справі:

- за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Бориспільського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, який
мотивувала тим, що із 1989 року перебуває
у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6
Вказувала, що 27 червня 2003 року за
договором купівлі-продажу вони на ім'я
чоловіка придбали земельну ділянку
площею 0,0735 га в садовому товаристві
«Нафтовик-1» Бориспільського району
Київської області, яка є їх спільною
власністю подружжя. Із вказаної
ділянки 30 жовтня 2007 року вони продали
ділянку площею 0,0405 га, і у їх спільній
власності залишилася ділянка площею
0,0330 га. Зазначала, що 30 травня 2013 року її
чоловік ОСОБА_6 без її відома та згоди
продав за нотаріальним договором
купівлі-продажу ділянку площею 0,033 га
відповідачці ОСОБА_2 Посилаючись на
порушення ст.65 СК України, яка вимагає
нотаріально посвідченої письмової
згоди одного з подружжя для укладення
іншим подружжям договору, що потребує
нотаріального посвідчення, просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,033 га, укладений 30 травня 2013
року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2

25 квітня 2014 року відповідачка ОСОБА_2
подала до суду зустрічний позов, в
якому просила стягнути із ОСОБА_6 на її
користь 71000 доларів США, з яких 40000
доларів, отриманих за продаж ділянки,
та 31000 доларів завдатку, сплаченого нею
за попереднім договором. Вимоги
мотивувала тим, що 22 квітня 2013 року вона
та ОСОБА_6, від імені якого діяла
представник ОСОБА_5, уклали попередній
договір про продаж спірної земельної
ділянки площею 0,033 га у строк до 10
червня 2013 року. За умовами попереднього
договору вона передала представнику
ОСОБА_5 кошти в розмірі 40000 доларів США,
що стверджується її розписками.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року первісний позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,033 га, укладений 30
травня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_2
Зустрічний позов задоволено частково.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 176440 грн.
В решті зустрічного позову відмовлено.
Розподілено судові витрати.

ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову і ухвалити в цій
частині нове, яким відмовити у
задоволенні зустрічного позову в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права. Зокрема
зазначає про те, що стягуючи з нього
грошові кошти, отримані його
представником за попереднім договором
в розмірі 14000 доларів США, суд не
врахував, що отримуючи ці кошти, його
представник ОСОБА_5 перевищила свої
повноваження, визначені у довіреності,
де зазначено про можливість отримання
нею коштів у сумі, що не перевищує 6000
доларів США.

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в повному обсязі і ухвалити
нове, яким відмовити як у задоволенні
первісного так і у задоволенні
зустрічного позовів, а у випадку
неможливості цього змініти
оскаржуване рішення, стягнувши із
ОСОБА_6 на її користь 40000 доларів США,
переданих за попереднім договром.
Скаргу мотивує тим, що фактично вона
передала представнику продавця ОСОБА_5
кошти за ділянку в розмірі 40000 доларів
США., а не 14000, як вважає суду. Крім того
вона є добросовісним набувачем і
підстави для витребування у неї
земельної ділянки відсутні, а також
вказувала на незастосуавння судом
наслідків ч.1 ст.216 ЦК України у зв'язку
із визнанням правочину недійсним.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового
задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 і
визнаючи договір купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним, суд
обгрунтовував свої висновки тим, що
оспорюваний договір порушує права та
інтереси позивачки та суперечить
діючому законодавству, поскільки
відсутня нотаріально посвідчена
письмова згода ОСОБА_3 як одного з
подружжя щодо розпорядження спільним
майном подружжя, а відтак договір
підлягає визнанню недійсним.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ч.3 ст.65 СК України для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6
ст.203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в період
зареєстрованого шлюбу придбали 27
червня 2003 року за договором
купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_1 земельну
ділянку для ведення садівництва площею
0,0730 га, що розташована в садовому
товаристві «Нафтовик-1»
Великоолександрівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області. В подальшому 30 жовтня 2007 року
із вказаної ділянки ОСОБА_1 за
письмовою згодою дружини ОСОБА_3 провів
відчуження ділянки площею 0,0405 га, і у
їх спільній власності залишилася
ділянка площею 0,0330 га.

Крім того, судом встановлено, що 28
травня 2013 року ОСОБА_1 видав
довіреність на ім'я ОСОБА_5, якою
уповноважив останню продати за ціну і
на умовах на її розсуд належну йому
земельну ділянку для ведення
садівництва площею 0,0330 га в садовому
товаристві «Нафтовик-1»
Великоолександрівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області. На підставі вказаної
довіреності ОСОБА_5 30 травня 2013 року
уклала із відповідачкою ОСОБА_2
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу, за яким від імені
ОСОБА_1 продала вказану земельну
ділянку за 8580 грн.

При укладенні договору купівлі-продажу
нотаріально посвідчена письмова згода
ОСОБА_3 як подружжя та співвласника
майна отримана не була.

За таких обставин суд прийшов до
обгрунтованого висновку про
невідповідність оспорюваного договору
купівлі-продажу вимогам закону і
порушення прав позивачки та визнав
договір недійсним та застосував
наслідки недійсності правочину,
встановлені ч.1 ст.216 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2
частково, суд першої інстанції
правильно виходив із того, що укладений
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 попередній договір
купівлі-продажу земельної ділянки
згідно ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним, у
зв'язку із недотриманням сторонами
вимог закону про нотаріальне
посвідчення такого правочину, а відтак
сторони мають повернути все отримане
за угодою.

Такі висновки суду є вірними,
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Згідно ст.657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки або
іншого нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

За положеннями ч.1 ст.635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі встановленій для
основного договору.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що 26 лютого 2013 року
ОСОБА_1 видав довіреність на ім'я
ОСОБА_5, якою уповноважив останню
вирішувати всі питання, пов'язані із
оформленням його права власності на
житловий будинок і земельну ділянку в
садовому товаристві «Нафтовик-1»
Бориспільського району Київської
області, в тому числі на укладення
попередніх договорів стосовно
згаданої нерухомості на суму
забезпечувального платежу, що в
еквіваленті до гривні не певищує 6000
доларів США, вносити зміни та
доповнення до тних, розривати
зазначені договори, одержувати належні
йому гроші.

22 квітня 2013 року ОСОБА_5, діючи від імені
ОСОБА_1, уклала із ОСОБА_7 у простій
письмовій формі попередній договір, за
умовами якого сторони договору
зобов'язалися у строк не пізніше 10
червня 2013 року укласти основний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0330 га, що розташована в
садовому товаристві «Нафтовик-1»
Бориспільського району Київської
області та зведених на цій ділянці
об'єктів нерухомості за ціною 319720 грн.,
що відповідає 40000 доларів США. Згідно
п.4.2 договору покупець ОСОБА_7 в момент
підписання договору виплачує
представнику продавця завдаток у
розмірі 207818 грн., що відповідає 26000
доларів США, і 29 квітня 2013 року
виплатити додатковий завдаток в
розмірі 39965 грн., що відповідає 5000
доларів США.

Отже суд прийшов до вірного висновку
про нікчемність попереднього договору
і необхідність застосування наслідків
його недійсності, передбачених ст.216 ЦК
України.

Проте колегія суддів не може
погоджитися із визначеним судом
розміром коштів, які підлягають
стягненню на користь ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦПК України у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобовязана повернути другій
стороні у натурі усе, що вона отримала
на виконання цього правочину.

Вирішуючи спір в цій частині суд
виходив з того, що за попереднім
договором ОСОБА_2 передала кошти в
розмірі 14000 доларів США, а факт передачі
коштів в розмірі 207818 грн. не знайшов
свого підтвердження. При цьому суд
першої інстанції керувався тим, що
передача коштів у розмірі 207818 грн. має
бути підтверджена письмово, а покази
свідка ОСОБА_8, яка підтвердила в
судовому засіданні факт передачі
вказаних коштів у її присутності при
підписанні попереднього договору
ОСОБА_5, не є належним доказом.

Такі висновки суперечать умовам
попереднього договору від 22 квітня 2013
року, відповідно до п.4.2 якого покупець
ОСОБА_7 в момент підписання договору
виплачує представнику продавця
завдаток у розмірі 207818 грн., що
відповідає 26000 доларів США. Отже факт
передачі вказаних коштів
підтверджується умовами попереднього
договору, укладеного у простій
письмовій формі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визначення
розміру стягуваних за недійсними
правочинами коштів на користь ОСОБА_2
не грунтується на матеріалах справи, і
підлягає зміні. Суд вважає за необхідне
збільшити визначений судом першої
інстанції розмір коштів в сумі 176440 грн.
на суму 207818 грн., визначивши остаточний
розмір коштів, що підлягають стягненню,
в розмірі 384258 гривень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що вона передала ОСОБА_5 26000 доларів
США, спростовуються змістом
попереднього договору, з якого
вбачається, що ОСОБА_2 передала саме 207818
грн., а не долари США.

Колегія суддів вважає
необгрунтованими доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 про те, що суд
безпідставно стягнув із нього отримані
за попереднім договором кошти в
розмірі 167860 грн., що відповідає 14000
доларів США, поскільки у довіреності
від 26 лютого 2013 року він уповноважив
свого представника ОСОБА_5 укладати
попередні договори щодо земельної
ділянки на суму забезпечувального
платежу, що в еквіваленті до гривні не
певищує 6000 доларів США, у зв'язку з чим
представник, отрмавши від ОСОБА_2 кошти
в сумі 14000 доларів США перевищила свої
повноваження.

Як вище вказувалося, у зв'язку із
недотриманням сторонами вимог закону
про нотаріальне посвідчення
попереднього правочину він є
нікчемним, тобто таким, що не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216
ЦЦК України).

Відповідно питання про перевищення
повноважень представником не має
правового значення, поскільки спірний
попередній договір не створює ніяких
прав і обов'язків для його сторін, а
відтак сторони мають повернути все
отримане за угодою.

Посилання апелянта що він не повинен
повертати кошти, бо не отримував грошей
є безпідставними, поскільки в даному
випадку сторонами попереднього
договору є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який діяв
через представника, а відтак саме у
нього, як сторони правочину, виник
обов'язок відповідно до вимог ч.1 ст.216
ЦК України повернути все отримане за
правочином у зв'язку із його
нікчемністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити
частково.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 30 липня 2014 року в частині розміру
стягуваних коштів змінити, стягнувши
із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові
кошти в розмірі 384258 гривень.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :