АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 197/1629/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1723/К/14
суддя Ліснецький І.В.
Суддя-доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П.,
Ляховської А.П.,

при секретарі - Старча Г.В.,

за участю: представника апелянта
Прокуратури Широківського району
Дніпропетровської області -Ведути
Хрестини Сергіївни,

позивача - ОСОБА_3 її представника -
ОСОБА_4,

представника відповідача Широківської
районної державної адміністрації
Дніпропетровської області- Федощенко
Олени Олександрівни,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Прокурора Широківського району
Дніпропетровської області на рішення
Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 27
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Широківської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області, третя
особа: Широківська державна
нотаріальна контора Дніпропетровської
області про визнання в порядку
спадкування за заповітом, права на
постійне користування земельною
ділянкою ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до Широківської
районної державної адміністрації
Дніпропетровської області, третя
особа: Широківська державна
нотаріальна контора Дніпропетровської
області про визнання в порядку
спадкування за заповітом, права на
постійне користування земельною
ділянкою, посилаючись на те, що вона є
спадкоємницею за заповітом після
громадянина ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та якому за життя належало
право постійного користування
земельною ділянкою розміром 1,8794
гектари, розташованої на території
Червоненської сільської ради
Широківського району
Дніпропетровської області.

Після його смерті ОСОБА_3 фактично
прийняла спадщину та мала намір і
надалі використовувати зазначену вище
земельну ділянку для ведення
особистого підсобного господарства,
проте належним чином оформити право
користування даною земельною ділянкою
не є можливим через те, що державним
нотаріусом Широківської державної
нотаріальної контори Горбаченко О.В.
18.11.2013 року було відмовлено у включенні
даного права (права постійного
користування) до загального обсягу
спадкового майна.

Вважаючи, що така відмова порушує її
права, як спадкоємця за законом,
просила суд визначити за ОСОБА_3 в
порядку спадкування за заповітом,
право на постійне користування
земельною ділянкою розміром 1,8794
гектари розташованої на території
Червоненської сільської ради
Широківського району
Дніпропетровської області; стягнути з
відповідача Широківської районної
державної адміністрації
Дніпропетровської області на свою
користь понесені нею судові витрати.

Рішенням Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 27
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за заповітом, право на
постійне користування земельною
ділянкою розміром 1,8794 гектари
розташованої на території
Червоненської сільської ради
Широківського району
Дніпропетровської області, яке на
підставі державного акту на право
постійного користування землею серія
ІІІ-ДП № 026453 належала громадянину
ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з відповідача Широківської
районної державної адміністрації
Дніпропетровської області на користь
ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі Прокурор
Широківського району
Дніпропетровської області, ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення в якому
відмовити в задоволені позову у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи та невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Згідно ст. 122 Земельного кодексу
України в редакції, чинній з 01.01.2013,
повноваження щодо розпорядження
земельними ділянками
сільськогосподарського призначення
державної власності, у власність або у
користування для всіх потреб віднесено
до компетенції центрального органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у галузі земельних відносин
та його територіальних органів.

Відповідно до Положення про Головне
управління Держземагентства в області,
затвердженого наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України № 40 від 25.01.2013 (зі змінами),
Головне управління Держземагентства в
Дніпропетровській області наділено
повноваженнями щодо передачі
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
державної власності у власність або
користування для всіх потреб в межах
області.

Порушення інтересів держави полягає в
тому, що визнання судовим рішенням за
ОСОБА_3 право постійного користування
земельною ділянкою, у порядку
спадкування за заповітом, порушує
встановлений законодавством порядок
набуття прав на землю та майнові
інтереси держави в особі Головне
управління Держземагентства в
Дніпропетровській області щодо
володіння та розпорядження землею.

Крім того, суд першої інстанції
передчасно дійшов до висновку, що
нормами чинного законодавства
передбачена можливість успадкування
саме права постійного користування
земельною ділянкою, оскільки
відповідно до ч.3 ст.102-1, ст..95 Земельного
кодексу України право користування
земельною ділянкою державної
власності, що виникло у особи на
підставі державного акту або договору
емфітемзісу відчуженню не підлягає.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно Державного акту на право
постійного користування землею серія
ІІІ-ДП № 206453 від 18.12.2001 року на підставі
рішення Червоненської сільської ради
народних депутатів Широківського
району Дніпропетрговської області від
14.04.2000р. № 99-12/ХХІІІ, земельна ділянка
площею 1,8794 гектари, вартістю 34 892,63 грн.
розташованої на території
Червоненської сільської ради
Широківського району
Дніпропетровської області, надана
ОСОБА_8 для ведення особистого
підсобного господарства.

Згідно свідоцтва про смерть серія
НОМЕР_1 ОСОБА_8, чоловік ОСОБА_3, помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с.6)

За своє життя ОСОБА_8 залишив заповіт,
який зареєстрований в реєстрі за № 146
від 19.10.2007 року, яким все своє майно
заповів ОСОБА_3, заповіт не скасовано.

18.11.2013 року позивач звернулася до
нотаріальної контори, з заявою про
прийняття спадщини.

Постановою від 18.11.2013 року державним
нотаріусом Широківської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області Горбаченко
О.В. у видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом позивачу було
відмовлено на підставі того, що ч.1 ст.
1225 ЦК України, об'єктом спадкування
може виступати тільки право власності
на земельну ділянку а не право
користування нею. (а.с.14)

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, керувався
ст.. 1225 ЦК України, та виходив із того, що
чинним законодавством України
передбачена можливість успадкування
права постійного користування
земельною ділянкою.

Колегія суддів, погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, посилаючись на необхідність
захисту інтересів держави, прокурор
зазначає, що визнання права постійного
користування земельною ділянкою, у
порядку спадкування порушує
встановлений порядок набуття прав на
землю та майнові інтереси держави в
особі Головного управління
Держземагентства в Дніпропетровській
області щодо володіння та
розпорядження землею.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з такими доводами
апеляційної скарги та не вбачає у
даному випадку порушень інтересів
Головного управління Держземагентства
в Дніпропетровській області.

Як вбачається із матеріалів справи
спір виник з приводу переходу в порядку
спадкування права постійного
користування земельною ділянкою.

Питання визнання права власності на
земельну ділянку не заявлялось і в
даному випадку не є предметом спору.

Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу
України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Відповідно до ст.1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.1ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Отже, посилання нотаріуса в постанові
про відмову ОСОБА_3 у включенні права
постійного користування спірною
земельною ділянкою до загального
обсягу спадкового майна та доводи
прокурора в апеляційній скарзі про те,
що об'єктом спадкування може виступати
тільки право власності на земельну
ділянку, є не правомірним.

При цьому, колегія суддів враховує і те,
що спори про право на користування
земельною ділянкою в порядку
спадкування, якщо спадкодавцем не був
отриманий державний акт про право
власності на земельну ділянку,
розглядається з урахуванням вимог
закону та роз'яснень, наведених у п.п.10,11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30.05.2008р. «Про судову
практику у справах про спадкування»
про те, що до ст.1225 ЦК України у порядку
спадкування може передаватися також
право користування земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис).

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що ч.1 ст.92 Земельного Кодексу
України, визначений чіткий перелік
набувачів права постійного
користування, в який не входять
громадяни України, колегія суддів
відхиляє з огляду на наступне.

Померлий набув право постійного
користування земельною ділянкою для
ведення особистого підсобного
господарства відповідно до діючого на
час прийняття рішення законодавства, а
саме ст. 7 Земельного кодексу України в
редакції 1990 року.

Стаття 141 ЗК України містить вичерпний
перелік підстав припинення право
користування земельною ділянкою.
Смерть особи - користувача земельної
ділянки не є підставою припинення на
право користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 11 Закону України
«Про особисте селянське господарство»
ведення особистого селянського
господарства припиняється в разі,
зокрема: якщо не залишилось
жодного члена господарства або
спадкоємця, який бажає продовжити його
ведення.

Таким спадкоємцем, після смерті ОСОБА_8,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є спадкоємиця
ОСОБА_3.

Оскільки спадкодавець за життя набув
право постійного користування
земельною ділянкою для ведення
особистого селянського (підсобного)
господарства площею 1,8794 га, то
відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України
таке право не втрачається і може бути
передане у спадок, отже доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що на даний
час в Українському класифікаторі видів
цільового призначення, відсутнє
цільове призначення земельної ділянки
для ведення особистого підсобного
господарства, для якого на підставі
рішення, судом передана спірна
земельна ділянка, колегія суддів
відхиляє, оскільки даний довід не є
підставою для скасування законного по
суті рішення суду.

Так, відповідно до статті 1 Закону
України «Про особисте селянське
господарство» Особисте селянське
господарство - це господарська
діяльність, яка проводиться без
створення юридичної особи фізичною
особою індивідуально або особами, які
перебувають у сімейних чи родинних
відносинах і спільно проживають, з
метою задоволення особистих потреб
шляхом виробництва, переробки і
споживання сільськогосподарської
продукції, реалізації її надлишків та
надання послуг з використанням майна
особистого селянського господарства, у
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Члени особистого селянського
господарства здійснюють діяльність на
свій розсуд і ризик у межах
встановленого правового
господарського порядку, дотримуючись
вимог цього Закону, законів України,
інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням
особистого селянського господарства,
не відноситься до підприємницької
діяльності.

Згідно зі ст. 92 ЗК України (який набрав
чинності з 01.01.2002 року), право
постійного користування земельними
ділянками можуть набувати лише
державні та комунальні юридичні особи.

П. 6 Перехідних положень Земельного
кодексу України від 2002 року був
визначений обов'язок громадян , які
мають у постійному користуванні
земельні ділянки , але за цим кодексом
не можуть їх мати на такому праві,
здійснити їх переоформлення в строк до
01 січня 2008 року на право власності або
оренди.

Разом з тим, рішенням Конституційного
суду України від 22 вересня 2005 року №
5-рп/2005 ці положення було визнано
такими, що не відповідають Конституції
України та втратили чинність, тобто
право постійного користування
земельною ділянкою залишилося у
фізичних осіб, незважаючи на вичерпний
перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу.

Цим же рішенням Конституційного Суду
України визначено, що використання
терміну «набувають», що означає,
«ставати власником чого-небудь,
здобувати що-небудь» після набрання
чинності статтею 92 ЗК України свідчить,
що ця норма не обмежує і не скасовує
діюче право постійного користування
ділянками, набуте громадянами, в
установлених законодавством випадках,
станом на 01 січня 2002 року.

Згідно із частиною 2 статті 2 Земельного
кодексу України суб'єктами земельних
відносин є громадяни, юридичні особи,
органи місцевого самоврядування та
органи державної влади.

Право постійного користування
земельною ділянкою площею 1,8794 га для
ведення особистого селянського
(підсобного) господарства в межах
згідно з планом, що розташована на
території Червоненської сільської
ради, яке померлий ОСОБА_8 набув з метою
створення та здійснення діяльності
господарства, посвідчено Державним
актом.

За статтею 41 Конституції України
громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону.

В пункті 5.2. Рішення Конституційного
Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005
року зазначено, що згідно з частиною
третьою статті 41 Конституції України,
громадяни для задоволення своїх потреб
можуть користуватися об'єктами права
державної та комунальної власності
відповідно до закону. Ця конституційна
гарантія не може тлумачитися як така,
що заперечує державний захист інших
визнаних майнових прав громадян (крім
права власності) або обмежує
можливість такого захисту прав
землекористувачів, набутих свого часу
відповідно до чинного на той час
законодавства.

Таким чином, стосовно права постійного
користування земельними ділянками діє
механізм захисту, гарантований
статтями 13,14, 41, 55 Конституції України.

Згідно до ст. 92 Земельного Кодексу
України право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановленого строку.

Спадкодавець набув право постійного
користування земельною ділянкою для
ведення особистого підсобного
господарства відповідно до діючого на
час прийняття рішення (2001 року)
законодавства, а саме ст. 7, 19. 48. 56
Земельного кодексу України (ред, 1990
року).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів
приходить до висновку, що земельна
ділянка була надана ОСОБА_8 на підставі
Державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою, у
зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_3 є
спадкоємцем після смерті спадкодавця,
право користування земельною ділянкою,
що належало спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилось
внаслідок його смерті, також входить до
складу спадщини, отже висновки суду
першої інстанції є такими що
ґрунтуються на законі.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Прокурора
Широківського району
Дніпропетровської області - відхилити.

Рішення Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 27
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: