АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/1064/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1750/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Хмельницької області

в складі:
головуючого - судді Костенка А.М.,

суддів:
Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

при
секретарі : Гриньовій А.М.

з участю : позивача ОСОБА_1. його
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 682/1064/14-ц за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Славутського міськрайонного суду від 3
липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Славутської міської
ради, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- ОСОБА_5, про визнання договору
частково недійсним, визнання права
власності в порядку спадкування,
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з апеляційною скаргою,
колегія суддів

в с т а н о в
и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з
позовом, вказував, що у 1966 році ОСОБА_6
та ОСОБА_7, його дід та баба,
зареєстрували шлюб. 19 жовтня 1971 року
дід ОСОБА_6 згідно договору
купівлі-продажу придбав 43%
одноповерхового дерев'яного будинку,
загальний розмір жилої площі становив
78,37 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, а
після зміни номер 109, в м. Славута
Хмельницької області. Рішенням
Славутського міського народного суду
від 14 листопада 1988 року шлюб між ОСОБА_6
та ОСОБА_7 був розірваний. Рішенням
Славутського міського народного суду
від 25 січня 1989 року було поділено
спільне майно подружжя, ОСОБА_6
виділено рухоме майно на загальну суму
690 карб. та нерухоме майно - частину
будинковолодіння (будинку та хліва) по
АДРЕСА_2, яка склала 51% будинковолодіння
від 1/2 його частки. ОСОБА_7 виділено
рухоме майно на загальну суму 670 карб.
та нерухоме майно - частину
будинковолодіння (будинку та хліва) по
АДРЕСА_2, яка склала 49 %
будинковолодіння від 1/2 його частки. Як
зазначав позивач, разом з матір'ю
ОСОБА_5 проживають саме у вказаній
частині.ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7
померла. Після баби її спадкоємець - син
ОСОБА_8 і батько позивача, який був
спадкоємцем першої черги, ІНФОРМАЦІЯ_5
року помер і не оформив спадщину після
матері. Позивач вказував, що оскільки є
онуком ОСОБА_7, тому є її спадкоємцем.
При цьому позивач також вказував, що
його дід ОСОБА_6 проживав разом із своїм
сином ОСОБА_9, його дядьком, у належній
дідові частині будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3
року його дядько ОСОБА_9 помер. Позивач
зазначав, що після цього дід прийняв
квартирантів, а 17 жовтня 2012 року уклав
договір довічного утримання. Згідно
договору
________________________________________________________________________
_________

Головуючий у першій інстанції - Маршал
І.М. провадження №
22-ц/792/1750/14

Доповідач - Костенко А.М.

Категорія № 39, 19 ОСОБА_6 передав у
власність ОСОБА_3 належні йому на праві
власності 4/10 частини житлового
будинку з відповідними надвірними
будівлями, до цієї частини, що
знаходиться по АДРЕСА_2 та розташований
на земельній ділянці площею 0,0744 га, яка
належить Славутській міській раді.
Позивач вказував, що при оформленні
цього договору ОСОБА_6 приховав
наявність рішення Славутського
міського народного суду від 25 січня 1989
року, яким будинковолодіння було
розділене між ним та ОСОБА_7, і
відповідно до якого йому належить лише
51 % будинковолодіння. Тому, на думку
позивача, укладений договір довічного
утримання має бути визнаний частково
недійсним. Крім того, позивач вказував,
що на земельній ділянці за адресою
АДРЕСА_2, його дядько ОСОБА_9 побудував
гараж, який офіційно оформлений не був.
При цьому позивач зазначав, що після
дядька спадкоємцем був його батько
ОСОБА_6, дід позивача, який не встиг
оформити спадщину. Оскільки інших
родичів не має, тому на думку позивача,
є спадкоємцем вказаного майна. Крім
того, позивач вказував, що у володінні
відповідача ОСОБА_11 неправомірно
перебуває майно, належне спадкодавцям
ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6, які не оформили
спадщину один після одного. Як єдиний
спадкоємець має право на спадкове
майно. Тому, уточнивши під час розгляду
справи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив
суд визнати частково недійсним договір
довічного утримання від 17 жовтня 2012
року, складений ОСОБА_6 та нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_12, визнати за ним право власності
в порядку спадкування на 49% зазначеного
житлового будинку належні відповідно
рішення Славутського міського
народного суду від 25 січня 1989 року,
померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7, які
складаються з приміщень : кімнати
площею 12,40 кв.м., вартістю 4353 грн.,
коридора площею 4,90 кв.м., вартістю 1773
грн., кімнати площею 17,20 кв.м., вартістю
5965 грн., 1/2 частини хліва літ. "Б",
вартістю 8281 грн., всього на загальну
суму 20373 грн.; належні ОСОБА_6 з
виділених приміщень 51% : кухня площею 11,6
кв.м., вартістю 4031 грн., коридор площею 9,4
кв.м., вартістю 9262 грн., коридор площею 5,5
кв.м., вартістю 3612 грн., 1/2 частини хліва
літ. "Б", вартістю 8280 грн. і гараж - навіс
літ. "В", вартістю 1664 грн., всього на
загальну суму 26849 грн., визнати на ним
право власності в порядку спадкування
на самочинне будівництво цегляний
гараж, розміром 5,92x4,0 м., вартістю 11922
грн., побудований спадкодавцем ОСОБА_9 і
прийнятий спадкоємцем ОСОБА_6, але не
оформлений, розташований на земельній
ділянці по АДРЕСА_2 в м. Славута,
стягнути ОСОБА_11 на його користь
належне спадкодавцю ОСОБА_7, майно :
трюмо, вартістю 1500 грн., алюмінієвий
бідон вартістю 100 грн., металеву
драбину, вартістю 500 грн., настінні часи
імпортного виробництва висотою до 80
см., вартістю 8000 грн., всього 10100 грн.;
належне ОСОБА_9 і прийняте спадкоємцем
ОСОБА_6 спадкове майно, яке не було
юридично оформлене : нову
електроболгарку, вартістю 1000 грн.,
новий двигун до моторолера, вартістю 1000
грн., вентилятор, вартістю 100 грн., котел
(бойлер) для нагріву води, вартістю 800
грн., електродрель, вартістю 200 грн., дві
паяльні лампи, вартістю 200 грн.,
металевий туристичний набір, вартістю
1000 грн., всього на суму 4300 грн., а в
цілому на загальну суму 14400 грн., також
стягнути з відповідача на його користь
судовий збір та витрати на правову
допомогу.

Рішенням Славутського
міськрайонного суду від 3 липня 2014 року
в задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду,
ухвалити нове, яким задоволити позов,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права.
Вказує, що при вирішенні спору суд
прийшов до помилкового висновку, який
міститься в тексті рішення, що після
ОСОБА_7 її спадкоємцєм був син ОСОБА_9, а
після нього його батько ОСОБА_6 Апелянт
вказує, що фактично після ОСОБА_7
спадкоємцями були її сини ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, однак, згідно чинного
законодавства необхідно було
здійснити розподіл спадкового майна,
яке перебувало у спільній власності і
визначити частки в натурі, а також між
спадкоємцями необхідно було здійснити
розподіл спадщини. Однак, частки в
натурі виділені не були, розподіл
спадкового майна між спадкоємцями
також не був проведений. Тому, на думку
апелянта, фактично спадкоємці ОСОБА_7
її сини, спадщину не прийняли. Отже
висновок суду про спадкування дідом
ОСОБА_6 після сина, є невірним. Тому,
апелянт вказує, що є єдиним спадкоємцем
після ОСОБА_7 Відповідно, на думку
апелянта, ОСОБА_6 неправомірно уклав
договір довічного утримання, щодо
частки належної ОСОБА_7 Крім того, суд
неправомірно відмовив у задоволенні
позову про повернення спадкового
рухомого майна. Також суд невірно
застосував положення чинного
законодавства при вирішення питання
про визнання права власності на
спадкове майно - гараж.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню
частково з ухваленням нового рішення в
частині по слідуючим мотивам.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_7
та ОСОБА_6 з 2 жовтня 1966 року перебували
в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Славутського міського
суду від 14 листопада 1988 року шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано, про що
17 травня 2005 року вчинено актовий запис
Славутським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану.

В шлюбі в ОСОБА_7 і ОСОБА_6
народилось двоє дітей ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування в шлюбі
ОСОБА_6 уклав з громадянкою
ОСОБА_13 договір купівлі-продажу
частини житлового будинку, за яким
ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_13 43%
одноповерхового дерев'яного будинку,
загальною житловою площею 78,37 кв.м. в м.
Славута Хмельницької області по
АДРЕСА_1.

В послідуючому адреса будинку
була змінена з АДРЕСА_1 в м. Славута.

Вказане майно було спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Рішенням Славутського міського
суду від 25 січня 1989 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 було проведено поділ спільного
майна подружжя в тому числі й частини
житлового будинку.

Так за рішенням суду у власність
ОСОБА_7 було виділено частину
домоволодіння по АДРЕСА_2 в м. Славута,
яка складалась з кімнати, площею 12,4
кв.м., кімнати площею, 17,2 кв.м., коридору,
площею 4,9 кв.м., ? частини сараю, сараю
для зберігання палива, що складає 49 %
домоволодіння від частини
домоволодіння, яка належала подружжю.

ОСОБА_6 за рішенням суду було
виділено у власність частину
домоволодіння по АДРЕСА_2 в м. Славута,
яка складалась з кухні, площею 11,6 кв.м.,
коридору, площею 9,4 кв.м., коридору,
площею 5,5 кв.м., навісу для автомобіля, ?
сараю, що складає 51 % домоволодіння від
частини домоволодіння, що належала
подружжю.

Зобов'язано ОСОБА_6 провести
відповідні будівельні роботи щодо
поділу в натурі частини житлового
будинку.

Також цим же рішенням суду між
подружжям було поділено в натурі й інше
рухоме майно, що перебувало у спільній
власності подружжя.

Однак дане рішення суду про поділ
між подружжям ОСОБА_6 частини житлового
будинку по АДРЕСА_2 в м. Славута в
Славутському бюро технічної
інвентаризації зареєстровано не було.

В подальшому на підставі
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом від 6 грудня 1996
року ОСОБА_6 став власником інших 6/10
частин житлового будинку по АДРЕСА_2 в
м. Славута.

Крім того в період з 1989 року по 1992
рік син подружжя ОСОБА_9 на земельній
ділянці за адресою АДРЕСА_2 в м. Славута
без належних дозвільних документів
самочинно побудував цегляну будівлю
гаража, який, як за життя ОСОБА_9, так і
на даний час не прийнятий в
експлуатацію та фактично є самочинним
будівництвом.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 померла.
На час смерті ОСОБА_7 з нею постійно
проживали її спадкоємці першої черги :
сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які відповідно
прийняли спадщину після ОСОБА_7, однак у
встановленому порядку не оформили свої
право власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_8 На
час смерті ОСОБА_8 з ним постійно
проживали його спадкоємці першої черги
: син ОСОБА_1, дружина ОСОБА_5,
батько ОСОБА_6, які відповідно прийняли
спадщину після ОСОБА_8, однак
у встановленому порядку не оформили
свої право власності на спадкове майно.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_9 На
час смерті ОСОБА_8 з ним постійно
проживав його спадкоємець першої черги
батько ОСОБА_6, який відповідно прийняв
спадщину після ОСОБА_9, однак у
встановленому порядку не оформив своє
право власності на спадкове майно.

Як видно з витягу реєстру прав
власності на нерухоме майно, ОСОБА_6
станом на 17 жовтня 2012 року був єдиним
власником житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_2 в м.
Славута.

17 жовтня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3
уклали нотаріально посвідчений
договір довічного утримання, за
умовами якого ОСОБА_6 передав у
власність ОСОБА_3 належні йому на праві
власності 4/10 житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_2 в м.
Славута, які належали ОСОБА_6 на
підставі договору купівлі-продажу від
19 жовтня 1971 року.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_6 помер.

На підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом ОСОБА_1, син
померлого ОСОБА_8 та відповідно онук
померлого ОСОБА_6, за правом
представлення набув право власності на
спадкове майно після смерті ОСОБА_6 у
вигляді 6/10 частини житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_2 в м.
Славута, легкового автомобіля,
грошових вкладів в банківських
установах.

Як вбачається з розписки, ОСОБА_3
передав ОСОБА_1 речі, які залишились
після смерті ОСОБА_6

У відповідності до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження позивача про
наявність у відповідача рухомого
майна, яке належало ОСОБА_7, ОСОБА_9 та
було прийнято ОСОБА_6, а після його
смерті ОСОБА_3 та перебувають у
власності ОСОБА_3, не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи,
як в суді першої інстанції так і під час
апеляційного розгляду. Будь-яких
достеменних та переконливих доказів
щодо встановлення факту взагалі
наявності такого рухомого майна,
перебування такого майна в ОСОБА_3
позивачем до суду надано не було, не
здобуті такі докази і судом.

Не можуть бути такими доками і
пояснення свідків, допитаних в суді
першої інстанції, оскільки з них не
вбачається, що спірне рухоме майно було
в наявності на час смерті як ОСОБА_9, так
і ОСОБА_6 та перебуває у власності
ОСОБА_3

В апеляційній скарзі
обґрунтованих доводів щодо
неправомірності рішення суду про
відмову в позові про витребовування
спірного рухомого майна з володіння
ОСОБА_3 на користь позивача не наведено
і твердження апелянта висновки суду в
цій частині не спростовують.

Крім того згідно статті 1218 ЦК
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

У відповідності до ст. 105
Цивільного кодексу України в редакції
1963 року господарські і побутові
будівлі та споруди, зведені
громадянином без встановленого
дозволу або належно затвердженого
проекту, чи з істотними відхиленнями
від проекту, або з грубим порушенням
основних будівельних норм і правил, за
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів зносяться
громадянином, який провадив самовільне
будівництво, або за його рахунок.

Відповідно до частини першої статті 376
ЦК України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

За частиною другою статті 376 цього ж
Кодексу особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

З урахуванням наведеного та відповідно
до п. 7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 7 від 30 травня 2008 року
"Про судову практику у справах про
спадкування", якщо спадкодавцем було
здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6 Конституції
України органи законодавчої,
виконавчої та судової влади здійснюють
свої повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
Законів України.

Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
визначений ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності
та Постановою Кабінету Міністрів
України № 461 від 13 квітня 2011 року .

Матеріали справи не містять будь-яких
доказів про звернення покійних
ОСОБА_9, ОСОБА_8 та спадкоємця ОСОБА_1 до
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю з
питання узаконення спірної будівлі
гаражу, а також мотивованої відмови цих
органів та органів місцевого
самоврядування у вирішенні цього
питання.

Отже, оскільки судом встановлено, що
спірна будівля гаражу є самочинно
збудованою, то спадкодавець ОСОБА_1
після смерті ОСОБА_8, який спадкував за
особою, що самочинно будувала гараж,
ОСОБА_9 не може набути право власності
на зазначене нерухоме майно, а може
набути лише право власності на
будівельні матеріали, які були
використані в процесі будівництва.

З вищевказаних підстав рішення суду
про відмову в задоволенні позову в цій
частині є законним, а доводи
апеляційної скарги слід відхилити як
такі, що суперечать нормам чинного
законодавства і не можуть визнаватись
обґрунтованими.

В той же час, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про визнання договору
довічного утримання частково
недійсним, про визнання права
власності в порядку спадкування на
частину житлового будинку, суд першої
інстанції виходив з того, що
спадкодавець ОСОБА_7 та її спадкоємець
син ОСОБА_8 і онук ОСОБА_1, який є
спадкоємцем померлого ОСОБА_8,
проживали окремо за різними адресами
відповідно по АДРЕСА_1. При цьому суд
послався на будинкові книги та довідку
Славутського бюро технічної
інвентаризації про наявність за даною
адресою двох квартир № 1 та № 2.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

У відповідності до ст. ст. 1216-1218
Цивільного кодексу України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

За змістом ст. 1220 ЦК України спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. Часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошується
померлою (частина третя статті 46 цього
Кодексу).

Відповідно до ст. ст. 1258, 1261, 1267
Цивільного кодексу України спадкоємці
за законом одержують право на
спадкування почергово. У першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки. Частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Статтею 1296 цього ж Кодексу передбачено,
що спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Як вбачається з витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно, по
АДРЕСА_2 в м. Славута
зареєстровано лише один об'єкт
нерухомого майна, а саме один житловий
будинок. Ніяких двох квартир в цьому
будинку як двох окремих об'єктів
нерухомості не зареєстровано.

З оглянутої в судовому засіданні
інвентарної справи на житловий будинок
по АДРЕСА_2 в м. Славута теж
видно, що за вказаною адресою
зареєстрований лише один об'єкт
нерухомості. Дані про прийняття рішень
органами місцевого самоврядування про
присвоєння двох окремих адрес по
АДРЕСА_1 м. Славута за
різними об'єктами нерухомості № 109/1 і
109/2 або визначення будинку як
багатоквартирного з двома квартирами
№ 1 і № 2 в інвентарній справі відсутні.

З наявних матеріалів цивільної справи
вбачається, що право власності
набувалось ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, а
також іншиими власниками будинку в
період з 1951 року лише на певні частини
єдиного об'єкту нерухомості - житлового
будинку по АДРЕСА_2 в м. Славута, а не на
окремі об'єкти нерухомості - квартири
№ 1 і № 2 за даною адресою.

На запит апеляційного суду виконавчий
комітет Славутської міської ради та
архівний відділ Славутської
райдержадміністрації повідомили, що
рішень виконавчим комітетом
Славутської міської ради щодо
присвоєння об'єктам нерухомого майна
по АДРЕСА_1 двох адрес
№ 109/1 і 109/2 чи визначення даного будинку
як багатоквартирного з двома
квартирами № 1 і 2 не приймалось.

З врахуванням викладеного
посилання суду на будинкові книги та
довідку Славутського бюро технічної
інвентаризації не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки суперечать
правовстановлюючим документам на
спірний будинок та відповідним
повідомленням виконавчого комітету
Славутської міської ради.

За таких обставин слід прийти до
висновку, що по АДРЕСА_2 в м.
Славута є лише один об'єкт нерухомості -
житловий будинок без визначення в
ньому окремих об'єктів нерухомості у
вигляді двох квартир та саме в цьому
будинку проживали разом на час смерті
ОСОБА_7 її спадкоємці першої черги :
сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на час смерті
ОСОБА_8 його спадкоємці першої черги :
син ОСОБА_1, дружина ОСОБА_5,
батько ОСОБА_6 та відповідно до вимог
чинного законодавства спадкоємці
приймали спадщину після смерті
спадкодавців.

За рішенням Славутського
міського суду від 25 січня 1989 року у
власність ОСОБА_7 було виділено
частину домоволодіння по АДРЕСА_2 в
м. Славута в розмірі 49 % від 43 %
частини домоволодіння, придбаного за
договором купівлі-продажу від 19 жовтня
1971 року, що фактично складає 21/100
частини від всього домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_7 спадщину
прийняли її сини ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 в рівних частках, а саме по 21/200
(21/100: 2 =21/200) частини домоволодіння по
АДРЕСА_2 в м. Славута.

Після смерті ОСОБА_8 спадщину
прийняли його спадкоємці першої черги:
син ОСОБА_1, дружина ОСОБА_5, батько
ОСОБА_6 в рівних частках, а саме по 7/200
(21/200:3=7/200) частин домоволодіння по
АДРЕСА_2 в м. Славута.

Вказана частина домоволодіння
належала спадкоємцям в силу ч. 5 ст. 1268
Цивільного кодексу України.

Отже з врахуванням викладеного
слід прийти до висновку, що позивач -
ОСОБА_1 набув право власності на
7/200 частин домоволодіння по
АДРЕСА_2 в м. Славута в порядку
спадкування після смерті свого батька
ОСОБА_8, який відповідно набув право
власності в порядку спадкування на 21/200
частини даного домоволодіння після
смерті своєї матері ОСОБА_7

При цьому відповідно ст.ст. 203, 215
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в
порядку спадкування були власниками
кожен по 7/200 частин спірного
домоволодіння, які належали ОСОБА_8
після смерті ОСОБА_7, то на момент
укладення договору довічного
утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, щодо 4/10
частини житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2 в м. Славута,
ОСОБА_6 не вправі був розпоряджатись
14/200 частинами даної частини
домоволодіння та передавати їх у
власність ОСОБА_3

При таких обставинах колегія суддів
вважає, що договір довічного утримання
від 17 жовтня 2012 року, укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 слід визнати
недійсним в частині передачі ОСОБА_6 у
власність ОСОБА_3 14/200 частин житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_2 в м. Славута, які належали
ОСОБА_7, а після її смерті та смерті
ОСОБА_8, належать ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, з тих підстав, що зміст
правочину в цій частині суперечить
нормам ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу
України щодо загальних положень про
право власності, а позовні вимоги в цій
частині позову слід задовольнити
частково та визнати за позивачем право
власності на 7/200 частини домоволодіння,
які належали померлій ОСОБА_7 та
перейшли у власність ОСОБА_3 на
підставі договору довічного утримання
від 17 жовтня 2012 року.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої постановлено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачу
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

З врахуванням того, що рішенням суду
позов задоволено частково, а також
розміру задоволених позовних вимог, в
тому числі і немайнового характеру,
колегія суддів вважає за необхідне
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені ним судові витрати у вигляді
сплати судового збору в сумі 243 грн. 60
коп.,

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а :

Рішення Славутського міськрайонного
суду від 3 липня 2014 року в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання договору довічного
утримання частково недійсним, про
визнання права власності в порядку
спадкування на частину житлового
будинку скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення :

Позов ОСОБА_1 про визнання договору
довічного утримання частково
недійсним, про визнання права
власності в порядку спадкування на
частину житлового будинку
задовольнити частково.

Визнати договір довічного
утримання від 17 жовтня 2012 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
недійсним в частині передачі у
власність ОСОБА_3 14/200 частин житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_2 в м. Славута, які належали
ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування право власності на 7/200
частин житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2
в м. Славута, які належали померлій
ОСОБА_7.

В решті позову в цій частині відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : (підпис)
Судді : (підписи)

З оригіналом згідно : Суддя
А.М. Костенко