Справа №490/3706/14-ц 29.09.2014 29.09.2014 29.09.2014
Провадження №22-ц/784/2267/14
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач апеляційної
інстанції - Крамаренко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Шаманської Н.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 23 червня 2014 року по
справі

за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування моральної шкоди у сумі
7000 грн.

Позивач зазначав, що скоєним
відповідачкою злочином, передбаченим
ст. 356 КК України та протиправними
діями, які позбавили його права
користування належним йому на праві
спільної часткової власності житловим
будинком АДРЕСА_1 та права проживання в
ньому йому завдано моральної шкоди.

Посилаючись на викладене та ст.ст. 23, 1167
ЦК України, позивач просив про
задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 23 червня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

В апеляційній скарзі, відповідачка,
посилаючись на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин справи
та порушення норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу,
позивач просив залишити рішення суду
першої інстанції без змін, а
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, дослідивши докази по справі
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 4 лютого 2008 року, яке
набрало законної сили ОСОБА_4
зобов'язано не чинити перешкоди ОСОБА_3
в користуванні жилим будинком АДРЕСА_1,
передати ключі від зазначеного
будинку та вселити.

Між тим, після примусового виконання
вказаного вище рішення суду, ОСОБА_4,
самовільно всупереч встановленого
законом порядку продовжувала чинити
перешкоди позивачу у користуванні його
частиною житлового будинку, зокрема
самовільно, не поставивши до відома
ОСОБА_3, змінила замки від вхідної
двері чим завдала істотної шкоди
інтересам позивача, як співвласника
зазначеного будинку, а саме позбавила
можливості користуватися ним як
житлом.

Вказані обставини встановлені вироком
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 червня 2011 року,
залишеним без змін ухвалою колегії
суддів судової палати у кримінальних
справах Апеляційного суду
Миколаївської області від 19 січня 2012
року, яким ОСОБА_4 визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 356
КК України, а саме у самоправних
неправомірних діях, вчиненими
всупереч встановленого порядку, що
завдали значної шкоди охоронюваним
Конституцією України правам
потерпілого - права на користування
належним йому майном та праву
проживання у житловому будинку. Крім
того, вказаним вироком було
встановлено, що неправомірними діями
ОСОБА_4 позивачу нанесена моральна
шкода (а.с. 61-64).

Ухвалою колегії судової палати у
кримінальних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах від 18 липня 2013 року вказаний
вирок та ухвалу апеляційного суду
скасовано, ОСОБА_4 звільнено від
кримінальної відповідальності на
підставі ст. 49 КК України у зв'язку із
закінченням строків давності,
заявлений цивільний позов залишено без
розгляду. Між тим, зі змісту вказаної
ухвали вбачається, що висновок суду
про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні
інкримінованого їй злочину
підтверджується зібраними по справі,
дослідженими в судовому засіданні та
наведеними у вироку доказами у їх
сукупності (а.с.65-66).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальному провадженні , що
набрав законної сили, обов'язковий для
суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок, з питань,
чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони
цією особою.

З урахуванням встановленого суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
наявність доказів на підтвердження
спричинення відповідачкою
неправомірними діями моральної шкоди
позивачу.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Таким чином, суд першої інстанції на
підставі вказаної норми правомірно
стягнув з відповідачки на користь
позивача моральну шкоду у сумі 1000 грн.,
розмір якої відповідає вимогам ст. 23 ЦК
України та наявним в матеріалах справи
доказам.

Доводи, апеляційної скарги, про те, що
вказаний вирок та ухвала Апеляційного
суду скасовані не заслуговують на
увагу, оскільки скасовані не з підстав
відсутності в діях ОСОБА_4 складу
злочину, або недоведеністю її вини, а з
підстав закінчення строку давності
притягнення до кримінальної
відповідальності.

Посилання на незастосування судом
норми про позовну давність є
безпідставними, оскільки відповідно до
ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. З матеріалів справи не
вбачається, що відповідачка зверталася
з відповідною заявою до суду.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд першої інстанції помилково
зазначив, що позивач звільнений від
сплати судового збору, однак це не
вплинуло на висновок суду про те, що
судові витрати не підлягають стягненню
з відповідачки, оскільки вона є
інвалідом 2 групи і у зв'язку з чим
звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для зміни чи скасування
рішення суду, ухваленого відповідно до
закону.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 23 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:

Судді: