Дата документу 24.07.2014
Справа № 334/3901/14-ц
Провадження № 2/334/1823/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року Ленінський
районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Лисенко Л.І.

при секретарі - Піка А.А.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ФОП ОСОБА_2 про змінення формулювання
при звільненні, стягнення розрахунку
при звільнені, стягування моральної
шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ФОП ОСОБА_2 про звільнення,
стягнення розрахунку при звільнені та
стягнення моральної шкоди.

В позові позивач зазначив, що
працював у відповідача з 15.05.2008 року
водієм вантажного транспорту до 13.03.2013
року.

18.11.2013 року у зв»язку із хворобою він
вимушений був піти на лікарняний, про
що одразу повідомив роботодавця.

До 13.03.2014 року він перебував на
лікарняному, а 13.03.2014 висновком МСЄК
України йому було присвоєно третю
групу інвалідності, висновок МСЄК
№0279161 серія АВ.

7.04.2014 року він письмово звернувся до
ОСОБА_2 з заявою про оплату перших 5 днів
лікарняних та про направлення до
Фонду соціального страхування
лікарняних листів для оплати.

9.04.2014 року він отримав від ОСОБА_2 лист
,в якому ОСОБА_2 запропонував йому
звернутися до Південного центру
занятості та розірвати трудовий
договір, а також було зазначено, що в
разі його неявки вказаний трудовий
договір буде розірвано за ст.. 40п.4 КЗПП
України за прогул.

Крім того, оскільки ОСОБА_2
користується його зарплатною карткою
він не отримав нараховані йому
лікарняні у сумі 1525,82грн., заробітну
плату.

Позивач просить визнати недійсною та
скасувати запис від 13.03.2014 року про
звільнення з роботи за ст. 40 п.4 КЗпП
України, вказавши формулювання
звільнення за ч.3ст.38 КЗпП України.

Скасувати зняття з реєстрації 8.05.2014
року Південним районним центром
занятості за № 3.

Стягнути з відповідача на його користь
заробіток з 1.11.2013 року по 15.11.2013 року у
сумі 602,38грн., лікарняні у сумі 593,55грн.,
лікарняні нараховані ФСС у сумі
1525,82грн., грошову компенсацію за
відпустку за період з 2008 року по 2014 рік
у сумі 4335,36грн., вихідну допомогу при
звільнені у сумі 3654грн., а також
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Незаконним звільненням з роботи йому
спричинено моральну шкоду, оскільки
порушено його право на працю, він на
теперішній час не працює, в нього
тяжкий матеріальний стан. , просить
стягнути в рахунок відшкодування
моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн.

Під час розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги, просить
Позивач просить визнати незаконним
звільнення за ст..38ч.3 КЗпП України;
розірвати трудовий договір за ч.3ст.38
КЗпП України у зв»язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю
та умов трудового
договору;.Забов»язати Південний
районний центр занятості зняти з
реєстрації трудовий договір за №
3.

Стягнути з відповідача на його користь
заробіток з 18.11.2013 року по 22.11.2013 року у
сумі 288,8грн., заробітну плату з 14.03.2014 по
18.04.2014 у сумі 1542,8 гривень, лікарняні у
сумі 593,55грн., лікарняні нараховані ФСС
у сумі 4407,9; грошову компенсацію за
відпустку за період з 2008 року по 2014 рік
у сумі 4335,36грн., вихідну допомогу при
звільнені у сумі 3654грн., моральну шкоду
у сумі 10000грн.

Представник відповідача заперечує
проти позову, суду пояснила, що ОСОБА_1
працював з 15.05.2008 та був звільнений
відповідно 14.03.2014 року за прогул, за п.4
ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для розірвання трудового
договору є відсутність ОСОБА_1 на
робочому місці 14.03.2014 року. Про причини
неявки позивач не повідомив, жодних
звернень щодо надання йому місця для
продовження роботи відповідно
висновків МСЄК від нього не находило,
як і не находило самого висновку МСЄК,
який підтвердив би неможливість
виконувати покладені на нього
обов»язки водія. Відсутність на
робочому місці підтверджується
складеним актом, табелями обліку
робочого часу, листами, які
направлялися йому на адресу.

Відповідно до Порядку №260 (Наказ
Міністерства праці та соціальної
політики України від 8.06.2001р) ОСОБА_2
було надано всі необхідні документи
для зняття з реєстрації трудового
договору, тому вважає, що ця вимога
заявлена до неналежного відповідача,
оскільки ОСОБА_2 самостійно не здійснює
ні реєстрації ні зняття з реєстрації
трудових договорів.

Вимоги про стягнення матеріальної
допомоги на користь ОСОБА_1 також
необґрунтовані, оскільки виплати
проведені, що підтверджується
платіжними дорученнями банків про
перерахування зазначених виплат.

ОСОБА_1 було нарахована компенсація за
невикористані відпустки у сумі 4335,
36грн.,(за мінусом ЄСВ та НДФЛ -3552,39грн.)
які депоновані.(копія платіжного
доручення №120 від 27.06.2014 року.) оскільки
позивач відмовився їх отримати.

Вважає, що звільнення позивача
відбулося відповідно до вимог ст.. 40
п.4 КЗпП України. Порушення права
позивача не було, просить в позові
відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
всі надані докази у сукупності, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин;

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.92
року "Про практику розгляду судами
трудових спорів", при розгляді позовів
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

В судовому засіданні встановлено, що
14.03.2014 року ОСОБА_1 був відсутній на
робочому місці .Ці обставини
підтверджені актом №9 від 14.03.2014 року
складеним ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 поясненнями ОСОБА_5 в
судовому засіданні, табелями обліку
робочого часу. Представник позивача
визнав, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу,
та був відсутній на робочому місці
14.03.2014 року, але, пояснив при цьому, що
за станом здоров»я він не міг працювати
водієм, тому подзвонив ОСОБА_2 та
попросив надати йому іншу роботу.
Докази того, що ОСОБА_1 звертався до
відповідача , або про те, що ОСОБА_2
відмовився надати іншу роботу
позивачем не представлені, як не
представлено даних про те, що ОСОБА_1
пізніше приходив на роботу, або
письмово чи по телефону звертався до
відповідача з вимогами виплати
заробітної плати, компенсації за
відпустку чи лікарняних.

Відповідачем в судове засідання
представлено відомість на виплату
грошей за червень 2014 року, де зазначено,
що 3552грн. 39коп.-сума компенсації не
невикористану відпустку - депоновано,
оскільки позивач не надав номер
рахунку для отримання компенсації за
невикористану відпустку. (а.с.80-82 ).

ОСОБА_1 нараховано за лікарняний за
період з 3.12.2013 року по 13.03.2014 року
3864гривні.(а.с.33); 3218,71грн. зараховано на
картку позивача.(а.с. 34 ).

Позивачем надана роздруківка руху
коштів по банківській зарплатній
картки з якої видно, що двічі на
місяць на рахунок ОСОБА_1
перераховувалася зарплата , в тому
числі і 5.11.2013 року у сумі 528гривень,
19.11.2013 року у сумі 500 гривень, 5.12.2013р
-278,87грн., 27.12.2013 -314,66грн.(а.с.61-62). Крім
того надані копія відомості та
розрахункової відомості від 19.11.2013 року
та 30.11.2013р.(а.с.77-79); а також довідка
Запорізького відділення Виконавчої
дирекції ФСС про розрахунок за
лікарняні з ОСОБА_1 (а.с.59).

В своєму позову ОСОБА_1 просить
стягнути на його користь заробітну
плату за період з 14.03.2014 року по 18.04.2014р,
але в судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1 перебував на лікарняному до
13.03.2014 року і більше не приступив до
роботи , тому ці вимоги задоволенню не
підлягають.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_1 своєчасно була нарахована та
переведена на платіжну картку
заробітна плата та оплата по
лікарняним. Доводи представника
позивача про те, що ОСОБА_1 не отримував
зароблені гроші у зв»язку із тим, що
платіжна картка знаходилася у ОСОБА_2
нічим не підтверджені.

В своєму позові позивач посилається на
те, що він був звільнений у період
часткової непрацездатності
неспроможні, оскільки в матеріалах
справи містяться лікарняний лист АГВ
364567 в якому останній день хвороби
зазначений 13.03.2014 року.(а.с.12).

13.03.2014 видана довідка МСЄК в якій
зазначено, що ОСОБА_1 визнано інвалідом
3 групи безстроково (а.с.14).Даних про те,
що позивач 14.03.2014 року знаходився на
лікарняному суду не надано.

Таким чином, судом встановлено, що з
14.03.2014 року ОСОБА_1 не приступив до
роботи водієм ФОП ОСОБА_2 та був
звільнений за прогул на підставі
ст..40п.4КЗпП України.

Підстав для звільнення ОСОБА_1 за
ст..38ч3КЗпП України судом не добуто.

Виходячи з наведеного, суд вважає,
що позовні вимоги не доведені, підстав
для задоволення позову немає.

У відповідність до ст.88 ЦПК України,
ст.5 Закону України "Про судовий збір",
судові витрати по сплаті судового
збору мають бути віднесені на рахунок
держави

Керуючись ст.ст.10,60,88,212,213 ЦПК
України, ст..40КЗпП України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.92 року "Про практику розгляду судами
трудових спорів", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП
ОСОБА_2 про змінення формулювання при
звільненні, стягнення розрахунку при
звільнені, стягування моральної шкоди
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя:
Лисенко Л. І.