Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3312/14Головуючий у 1-й
інстанції Федченко І.М. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Хомяк К.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 16 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» (надалі - Банк) третя особа:
ОСОБА_4 про визнання недійсним
ОСОБА_2 звернулась до суду з
вищезазначеним позовом, в якому
просила визнати недійсним договір
поруки № 1495 від 18.12.2007 року між ОСОБА_2,
ВАТ «Державний ощадний банк України»,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
В обґрунтування свого позову
зазначала, що 18.12.2007 року між ОСОБА_4 та
Банком був укладений договір про
іпотечний кредит №2589, за умовами якого
ОСОБА_4 отримав 145 214,0 грн. строком на 360
місяців з терміном остаточного
повернення 18.12.2037.
В забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором 18.12.2007 року між
відповідачем та нею (позивачем) було
укладено договір поруки №1495,
відповідно до якого вона виступила
поручителем ОСОБА_4 перед Банком.
Вважала, що зазначений договір поруки
№ 1495 від 18.12.2007 року, укладений між
Банком та нею є недійсним.
Оскільки, постановою Верховної Ради
України «Про затвердження положень про
паспорт громадянина України та про
паспорт громадянина України для виїзду
за кордон» від 26 червня 1992 року
визначено, що паспорт громадянина
України є документом, що посвідчує
особу власника та підтверджує
громадянство України. Паспорт є
дійсним для укладання цивільно -
правових угод, здійснення банківських
операцій, оформлення доручень іншим
особам для представництва перед
третьою особою лише на території
України, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами України.
Як вбачається, однією із сторін
оспорюваного договору поруки № 1495 від
18.12.2007 року, яка уклала його, є ОСОБА_2
На момент укладення даного договору в
паспорті позивача на першому аркуші
стояла відмітка про те, що паспорт «в
зв'язку зі зміною прізвища після
одруження підлягає обміну».
Про даний факт вона повідомила
працівників Банку пояснивши, що 08.07.2006
року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 та після
укладення шлюбу взяла прізвище
чоловіка - ОСОБА_2 а паспорт не встигла
змінити тому, як не мала можливості.
На дане пояснення працівники Банку
відповіли, що це є несуттєвим.
Таким чином, паспорт на момент
укладення договору був фактично
недійсним. Але , як з'ясувалась пізніше,
працівниками Банку вищевказана
відмітка на фотокопії паспорту була
Паспорт на прізвище ОСОБА_2. вона
отримала лише 19.03.2009 року.
Вважала, що її воля при укладенні
договору не узгоджується з кінцевим
результатом укладеного правочину, а
саме поручительство за чітко
ідентифіковану особу ОСОБА_2, адже
юридично при укладенні договору поруки
такої особи, яка виступила поручителем
оспорюваного договору не існувало,
фактично договір підписувала
Крім того, вона як на момент укладення
договору поруки так й на теперішній час
є неплатоспроможною особою.
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 16 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору поруки у
цій справі відмовлено.

Відповідач та третя особа із
зазначеним рішенням суду першої
інстанції погодились, останнє в
апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права при його
ухваленні, просила зазначене рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги позивача у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та матеріали справи, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову позивача у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив із
того, що при укладенні договору поруки,
сторонами були додержані всі вимоги,
які встановлені ст. 203 ЦК України, а тому
відсутні підстави для визнання
недійсним договору поруки; також має
місце сплив позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що 18 грудня 2007
року між Банком та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір про іпотечний кредит
№ 2589.

На виконання даного кредитного
договору позичальник отримав кредит в
сумі 145 214,0 грн. з терміном остаточного
повернення не пізніше 18.12.2037 року на
придбання квартири.

У забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором був укладений
договір поруки № 1495 від 18 грудня 2007
року між ОСОБА_4, Банком та позивачем у
цій справі - ОСОБА_2 (а.с. 4).

Позицію позивача стосовно визнання
недійсним договору поруки суд першої
інстанції вважав необґрунтованою,
оскільки договір поруки № 1495 від 18
грудня 2007 року був укладений в простій
письмовій формі, підписаний сторонами,
що підтверджується наявністю їх
підписів на цьому договорі. Таким
чином, цей правочин відповідає вимогам
ст. 626 ЦК Україні де вказано, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України та ч.2, 3
ст. 6 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості, а також
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами, а також
сторони можуть відступити від положень
актів цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

ОСОБА_2 не були надані суду першої
інстанції докази того, що її дії під час
укладення договору поруки були
здійснені не з її волі.

Таким чином, укладений письмовий
договір поруки № 1495 від 18.12.2007 року
відповідає вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України
та визнається укладеним, оскільки
сторони у належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Стаття 203 ЦК України встановлює
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для вчинення правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 208 ЦК України
правочини між фізичною та юридичною
особою, крім правочинів, передбачених
ч. 1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у
письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

Встановлено, що договір поруки
укладено в простій письмовій формі,
підписаний всіма сторонами, які мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Зміст угоди сторонам зрозумілий про що
свідчить п. 6.6. договору поруки - цей
договір сторонами прочитаний,
відповідає їх намірам та
домовленостям, що засвідчено власними
підписами сторін, що діють повним
розумінням предмету та змісту
договору.

Умови договору не суперечать вимогам
чинного законодавства України, так як
договорі поруки зазначаються сума
кредиту, сторони по кредитному
договору, посилання на кредитний
договір, в договорі передбачена
відповідальність сторін, права та
обов'язки, а також визначено порядок
припинення поруки та інше.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав, з чим погоджується колегія
суддів апеляційного суду, що при
укладенні договору поруки, сторонами
були додержані всі вимоги, які
встановлені ст. 203 ЦК України, а тому
відсутні підстави для визнання
недійсним договору поруки.

В обґрунтування свого позову позивач у
своїй позовній заяві зазначала, що на
момент підписання договору поруки вона
вже перебувала у зареєстрованому шлюбі
та мала інше прізвище «ОСОБА_2», проте
паспорт на той час ще не був замінений
на новий у зв'язку із зміною прізвища.

Разом з тим, ОСОБА_2 під час оформлення
документів у своїй анкеті поручителя
(а.с.23-24) власноручно 03 грудня 2007 року в
графі «паспортні дані» зазначила
паспорт серії НОМЕР_1, який виданий
Шевченківським РВ УМВС України в
Запорізькій області, а в графі
«соціальний стан» вказала, що
розлучена.

Крім того, ОСОБА_2 в зазначеній анкеті
поручителя зазначила, що підтверджує,
що вся інформація, наведена в цій
заявці є достовірною та всі дані
відповідають дійсності.

Також перед отриманням кредиту ОСОБА_2,
як поручитель, надала Банку довідку КУ
« 6 міська клінічна лікарня» № 249 від
28.11.2007 року (а.с.28), згідно якої були
вказані доходи останньої за 6 місяців
та яка була видана також на прізвище
«ОСОБА_2».

Тобто, ОСОБА_2 надала Банку документи,
які свідчили про те, що на момент
підписання договору поруки вона була
розлучена та не перебувала у
зареєстрованому шлюбі, а прізвище її
згідно паспорту - «ОСОБА_2».

Жодних доказів, про те що вона
знаходиться в зареєстрованому шлюбі з
08.07.2006 року та її прізвище «ОСОБА_2»
(свідоцтво про шлюб тощо) Банку надано
не було.

В ксерокопії паспорту , якій надав Банк,
не має відмітки про те , що паспорт
підлягає обміну (а.с. 29).

Таким чином, Банк, перевіривши усі
документи, 18 грудня 2007 року уклав
договір поруки з ОСОБА_2

Що стосується позиції позивача
стосовно його неплатоспроможності, то
суд першої інстанції оцінив її
критично, оскільки перед укладенням
договору поруки ОСОБА_2 власноручно
заповнювала анкету поручителя, де
вказувала про свої доходи, а також
надала довідку про власні доходи.

Перевірка платоспроможності
поручителя здійснюється Банком лише за
його внутрішніми положеннями, але це не
є обов'язок.

Крім того, чинне законодавство не
зобов'язує Банк перевіряти розмір
доходів клієнтів перед видачею
кредиту, тому суд першої інстанції
вважав безглуздо посилатися на
неплатоспроможність, як на підставу
визнання договору поруки недійсним.

Також судом першої інстанції було
встановлено, що договір поруки вже був
предметом дослідження в іншій справі
за участю тих самих осіб, а саме: 18
жовтня 2012 року Шевченківський районний
суд м. Запоріжжя ухвалив заочне рішення
по цивільній справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі філії - Запорізьке обласне
управління до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором. Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 22 січня 2013 року апеляційна скарга
ОСОБА_2 відхилена, а заочне рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 18.10.2012 року залишено без
змін (а.с.25-27).

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна особа має довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України).

Разом з тим, суд першої інстанції
вважав, що позивачем пропущений строк
позовної давності, тому як з моменту
укладення договору поруки до моменту
подачі позовної заяви про визнання
договору поруки недійсним пройшло
більше трьох років.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
За зобов'язаннями, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу і
виконання зобов'язання.

Таким чином, перебіг позовної давності
про визнання договору поруки недійсним
почався 18.12.2007 року, тобто з моменту
укладення договору поруки.

Позовна заява позивача була подана до
суду 16.04.2014 року, тобто після сплив
позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав, що позивачем не доведено тих
обставин, на які вона посилалася у
позові, оскаржуваний договір повністю
відповідає вимогам чинної
законодавства, а саме вимогам ч. 1-3, 5 та 6
ст.ст.203, 626, 638 ЦК України, тому для
визнання недійсним договору поруки
відсутні правові підстави, а тому позов
не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача
ОСОБА_2 та представника останньої є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену останньою у її позові і яку
вона вважає такою, що є єдино вірною та
єдино можливою.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права, які б
призвели до неправильного вирішення
цієї справи, та могли бути підставою
для скасування оскаржуємого рішення
суду, відсутні.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2
одружилась із ОСОБА_6 08.07.2006 року, а
паспорт громадянина України фактично
отримала на нове шлюбне прізвище
«ОСОБА_2» лише у 2009 році 19 березня (а.с.41).

При цьому, вже 30 жовтня 2009 року ОСОБА_2
знову отримала паспорт на дошлюбне
прізвище «ОСОБА_2» (а.с.40) у зв'язку із
розлученням із ОСОБА_6 12.05.2009 року (а.с.38).

Дійсно згідно із п. 18 Положення про
паспорт громадянина України для обміну
паспорта громадянин зобов'язаний
подати документи не пізніш як через
місяць після зміни (переміни) прізвища.

Але недодержання цього обов'язку
ОСОБА_2 є підставою для притягнення
останньої до адміністративної
відповідальності за ст. 197 КпАП України,
але не робить паспорт недійсним, й тем
більш, не звужує цивільної
правоздатності ОСОБА_2 Не робить ОСОБА_2
обмежено недієздатною чи недієздатною
взагалі, так як останнє можливе лише за
відповідним рішенням суду; таке
рішення суду на час укладання договору
поруки було відсутнє. Також це не
спростовує добровільної волі
останньої та підписання останньою
вищезазначеного договору поруки.

Наявність у ОСОБА_2 на руках паспорту з
відміткою про необхідність його заміни
через зміну прізвища лише зобов'язує
ОСОБА_2 надавати до цього паспорту
документ, що підтверджує зміну
прізвища (свідоцтво про шлюб тощо).

Особами, які беруть участь у справі, не
спростовувався той факт, що на момент
укладення вищезазначеного договору
поруки паспорт громадянки України
ОСОБА_2 підлягав заміні, якщо вона
уклала до цього шлюб із ОСОБА_6.

При вищевикладених обставинах,
наявність чи відсутність зазначеної
відмітки у паспорті позивача не
впливає на правильність вирішення цієї
справи.

Оскільки, Банк виходив при укладенні
договору поруки із наданих ОСОБА_2
документів, серед них не було свідоцтва
про шлюб останньої із ОСОБА_6. Навпаки,
були надані усі інші документи також на
прізвище «ОСОБА_2» (довідка про доходи
а.с.28, копія трудової книжки а.с.35 тощо).

Банку було достатньо останніх для
встановлення особи ОСОБА_2, що не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Встановлено, що рішення суду першої
інстанції є законним та обгрунтованим,
ухвалено з додержанням вимог ст. ст.
213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

Разом з тим, згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у рішенні суду
першої інстанції можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення і вони стосуються окремих його
частин.

Так, встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову позивача у повному
обсязі з двох підстав одночасно, а саме
того, що підстав для визнання поруки
недійсною немає та сплила позовна
давність, суд першої інстанції
допустився помилки.

Оскільки, застосування однієї із
зазначених підстав виключає
можливість застосування судом іншої.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що правових
підстав для визнання договору поруки
недійсним у цій справі немає, а,
відповідно, й права ОСОБА_2 при
укладенні зазначеного договору поруки
не порушені.

Тому, у даному випадку сплив позовної
давності у цій справі як підстава для
відмови у задоволенні позову позивача
не міг бути застосований судом.

У встановлені законом строки позовної
давності захисту судом підлягає тільки
порушене право особи.

За таких обставин, апеляційну скаргу
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3
слід відхилити; рішення Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 16
червня 2014 року у цій справі змінити,
виключивши із мотивувальної частини
обґрунтування відмови у позові з
підстав спливу позовної давності, в
решті рішення суду залишити без змін.

Крім того, у разі відмови апелянту -
позивачеві у задоволенні його
апеляційної скарги судом апеляційної
інстанції у повному обсязі, апелянт не
має права на компенсацію за рахунок
відповідача - Банку документально
підтверджених судових витрат у вигляді
судового збору, понесених при
зверненні до апеляційного суду (а.с. 51).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 16 червня 2014 року у цій
справі змінити, виключивши із
мотивувальної частини обґрунтування
відмови у позові з підстав спливу
позовної давності, в решті рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.