Справа №490/5884/13-ц 04.08.2014 04.08.2014
Провадження 22ц-784/1607 /14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач в суді апеляційної
інстанції: Кутова Т.З.
У Х В А Л А

Іменем України

4 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів :
Крамаренко Т.В.,

Буренкової К.О.,

із секретарем судового
засідання: Романенко Ю.О.,

за участю:
представника позивача Статкевської
І.С., відповідачки ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

Миколаївської міської ради

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 6 лютого 2014
року за позовом

Миколаївської міської ради до
ОСОБА_5, ОСОБА_8 , ОСОБА_9, Управління з
використання та розвитку комунальної
власності Миколаївської міської
влади

про визнання розпорядження органу
приватизації незаконним та
визнання недійсним свідоцтва про
право власності

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2011 року Миколаївська
міська рада звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, Управління з використання та
розвитку комунальної власності
Миколаївської міської ради про
визнання незаконним розпорядження
органу приватизації та визнання
недійсним свідоцтва про право
власності.

В позові зазначено, що
розпорядженням Управління з
використання та розвитку комунальної
власності від 29 березня 2000 року в
порядку приватизації державного
житлового фонду Відповідачам ОСОБА_5,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передано у власність
квартиру АДРЕСА_1, до складу якої
також було віднесено приміщення
нежитлової споруди літ. «Г» площею 9,5
кв. м. та 13, 6 кв. м. , які розташовані в
дворі будинку АДРЕСА_1. Вказане
розпорядження стало підставою для
видачі свідоцтва про право власності
на вказану квартиру.

Посилаючись на те, що в
приватизацію незаконно були включені
нежитлові приміщення як житлові,
Миколаївська міська рада просила
визнати вказане розпорядження
незаконним та визнати недійсним
свідоцтво про приватизацію.

Справа судами розглядалась
неодноразово. Останнім рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 6 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Миколаївська міська рада
просить вказане рішення суду
скасувати, а по справі ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, місце проживання ОСОБА_5
починаючи з 19 квітня 1979 року
зареєстроване в АДРЕСА_1. В
подальшому за вказаною адресою були
зареєстровані її діти: донька ОСОБА_9
з 12 жовтня 1999 року та син ОСОБА_8 - з
21 жовтня 1999 року (а.с. 8).

З технічної документації на
будинок АДРЕСА_1 слідує, що вказана
квартира розташована у будівлі під
літ. «А-3-1», розташованій у дворі цього
будинку (а.с. 215).

Відповідно до рішення
виконавчого комітету Центральної
районної ради за № 28 від 20 березня
1998 року АДРЕСА_1 було закріплено
підсобне приміщення розміром 3,9 х 7,9
кв. м., де мешкає ОСОБА_5, яка займає
дві кімнати житловою площею 23 кв. м.
(а.с. 18). Вказані підсобні приміщення
знаходяться в будівлі літ. «Г», яка
також розташована в дворі цього
будинку.

На підставі заяви ОСОБА_5 від 28
березня 2000 року до органу
приватизації вказану квартиру
АДРЕСА_1 їй та членам її сім'ї було
передано в спільну часткову
власність (а.с. 211).

Розпорядженням органу приватизації
Миколаївської міської ради № 4733 від
29 березня 2000 року зазначена
квартира, з зазначенням загальної
площі 63, 2 кв.м., передана у спільну
часткову власність відповідачам про
що видано свідоцтво про право
власності на житло від 30 березня 2000
року (а.с. 199, 210).

Оспорюване свідоцтво про
приватизацію зареєстровано в БТІ 11
серпня 2008 року. (а.с. 200).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду полягає
у відчуженні на користь громадян
України , тобто у їх власність як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинків, де
мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських
споруд і допоміжних приміщень
(підвалів, сараїв, тощо ) цього фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до
ч. 2 ст. 10 наведеного закону стають
об'єктами права спільної власності
співвласників будинку одночасно з
приватизацією квартир, що
засвідчується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

Районний суд, повно та всебічно
дослідив обставини справи, наданим
сторонами доказам дав належну
оцінку, та вірно зазначав, що на час
приватизації спірна квартира
складалася, як із житлових приміщень
так і підсобних, які були приєднані
до неї рішенням компетентного органу
20 березня 1998 року та були
невід'ємною приналежністю спірної
квартири, що відповідає положенням ч.
2 ст. 63 ЖК України.

За такого, приєднані приміщення, які
фактично мали статус допоміжних
(підсобних) приміщень і
використовувались за своїм
призначенням як допоміжні ( літня
кухня), правомірно були приватизовані
в складі квартири АДРЕСА_1, як єдиний
об'єкт, відповідно до наведених
положень Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» .

Враховуючи наведений висновок про те,
що спірні приміщення розміром 3,9 * 7,9
кв.м., як допоміжні (підсобні) за
наведеними нормами підлягають
приватизації, то само по собі не
вірне їх зазначення в оскаржуваних
розпорядженні та свідоцтві про
приватизацію, як житлові приміщення,
а не як допоміжні, не є підставою
для скасування розпорядження та
визнання вказаного свідоцтва
недійсним саме за позовом
Миколаївської міської ради.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК
України та ст. 16 ЦК України, метою
цивільного судочинства є захист
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних
осіб та інтересів держави.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Проте, позивачем Миколаївською
міською радою, в порушення положень
ст. 60 ЦПК України, не доведено в
чому полягає порушення прав
територіальної громади, яку
представляє позивач.

Так, спірні допоміжні приміщення
на підставі наведеного рішення
виконавчого комітету Центральної
районної ради м. Миколаєва за № 28
від 20 березня 1998 року вибули з
володіння позивача та передані в
користування відповідачам, в зв'язку
з чим позивач втратив стосовно цих
об'єктів відповідні права та
обов'язки. Вказане рішення є чинним.
Тому, та обставина, в якій якості в
подальшому вказані приміщення були
передані на приватизацію,
безпосередньо впливає на житлові
права відповідачів і не порушує прав
позивача.

За такого, суд дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог.

Також судом вірно дана оцінка
доводам позивача стосовно того, що
спірні допоміжні приміщення в
будівлі літ. «Г» станом на 2000 рік
були напівзруйновані та не прийнято
ці доводи до уваги. Так,
Миколаївською міською радою не
приймалось рішення стосовно
виключення вказаної будівлі «Г» із
складу будинку АДРЕСА_1 в зв'язку із
її руйнуванням, а навпаки до даного
часу в технічній документації
вказані приміщення значаться як
такі, що є в наявності.

Доводи апеляційної скарги стосовно
порушення кримінальної справи з
приводу внесення в технічний паспорт
неправдивих відомостей щодо
складання квартири АДРЕСА_1 із 4
кімнат житловою площею 46, 1 кв. м., не
має правового значення для вирішення
даної справи, до того ж відповідачі
не мають відношення до виготовлення
вказаних документів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги
та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія дійшла висновку,
що оскаржуване рішення відповідає
вимогам процесуального та
матеріального закону, в зв'язку з чим
відсутні підстави для його зміни чи
скасування, а тому відповідно до
положень ст. 308 ЦПК України, вказане
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Миколаївської
міської ради - відхилити.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 6 лютого 2014 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня її проголошення.

Судді: