Справа № 2/756/25/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2014 року Оболонський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді -
Шумейко О.І.,

при секретарях -
Мишковець М.В., Острянко В.В., Іващенко
Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особі: Головне управління юстиції у м.
Києві, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2012 року позивач звернулася до
суду в порядку цивільного судочинства
з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: Головне управління юстиції у м.
Києві, про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним як
такого, що укладений під впливом
фізичного та психічного насильства.

До початку розгляду справи по суті
позивач скористалася своїм правом,
передбаченим ст. 31 ЦПК України, та
заявила про зміну предмету позову. (т. І,
а.с. 242-249)

При вирішенні питання про прийняття до
розгляду заяви про зміну предмету
позову, судом визначені підстави
позову, які залишилися незмінними, а
саме: вчинення ОСОБА_5 психічного та
фізичного насильства, під впливом
якого позивачем укладено договір
купівлі-продажу квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
вересні 2006 року позивач познайомилась
с ОСОБА_5, якій почав проживати в
квартирі позивача. Спочатку відносини
між позивачем та ОСОБА_5 склалися добрі,
однак з часом останній почав вимагати
від позивача гроші, продажу квартири,
виносити з квартири особисті речі
позивача. У грудні 2006 року позивач під
психічним та фізичним тиском уклала
договір купівлі-продажу квартири, на
підставі якого відчужила належну їй на
праві власності квартиру АДРЕСА_2. З
цього приводу до правоохоронних
органів позивач не зверталася. У той же
час позивачем було придбано квартиру
АДРЕСА_1, яку ОСОБА_5 без відома позивача
почав здавати в оренду стороннім
особам.

У лютому 2008 року позивачем укладено
попередній та основний договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за
яким покупцем квартири виступив
відповідач ОСОБА_2 Позивач вказує, що
наведені два договори вона змушена
була укласти під впливом
психологічного та фізичного
насильства зі сторони ОСОБА_5, який
постійно цинічно та зухвало знущався
над позивачем і погрожував фізичною
розправою позивачу, її батькам та
рідній сестрі. Під час укладення
договору приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 бачили пригнічений
стан позивача, чули погрози на адресу
позивача з боку ОСОБА_5, однак свідомо
не звертали на це уваги, оскільки кожен
переслідував свій власний інтерес.
Гроші від продажу квартири позивач
взагалі не отримала.

Після продажу вказаної квартири
позивач під психічним та фізичним
тиском ОСОБА_5 змушена була
зареєструвати з останнім шлюб та
знятися з реєстраційного обліку. Факти
погроз фізичною розправою, знущань та
завдання ОСОБА_5 позивачу тілесних
ушкоджень підтверджуються медичними
документами, заявами до органів
міліції, прокуратури та показаннями
свідків.

Оскільки спірна квартира вибула з
володіння позивача не з її власної волі
шахрайським шляхом з боку ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, то позивач ОСОБА_1 має право
витребувати таку квартиру у
добросовісного набувача, тобто у
відповідача ОСОБА_3

Посилаючись на положення ст. 203, 215, 231, 236,
388 Цивільного кодексу України, позивач
просить визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений 14 лютого 2008 року приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_4, визнати
недійсним договір купівлі-продажу
вказаної квартири, посвідчений 13
березня 2008 року приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_7, витребувати у відповідача
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_1, вирішити питання про розподіл
судових витрат.

Позивач та її представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
просили суд задовольнити позов у
повному обсязі.

Під час надання пояснень у судовому
засіданні на початку розгляду справи
позивач зазначила, що у 2006 році вона
познайомилась з ОСОБА_5, який почав
проживати у квартирі позивача,
спочатку у них виникли дружні стосунки,
згодом ОСОБА_5 почав вимагати від
позивача гроші, вона виганяла його з
квартири, але він просився назад.
Позивач за допомогою ОСОБА_5 відчужила
квартиру АДРЕСА_2 та придбала квартиру
по АДРЕСА_1. Після придбання спірної
квартири позивач здавала таку в оренду,
орендну плату ОСОБА_5 забирав та
витрачав її на власні потреби. До та
після продажу спірної квартири позивач
фактично проживала разом з ОСОБА_5 в
квартирі по АДРЕСА_3, власники якої
разом з ОСОБА_5 приймали наркотичні
засоби.

У 2008 року позивача змусили продати
спірну квартиру, її возили по усім
нотаріусам м. Києва в присутності
ОСОБА_5 та його друзів. При укладенні як
попереднього, так і основного
договорів купівлі-продажу спірної
квартири покупця не було, гроші за
квартиру ОСОБА_1 не отримувала, також не
бачила, що гроші отримував ОСОБА_5
Продаж квартири був здійснений на
підставі дублікатів
правовстановлюючих документів,
оскільки оригінали перебували на
зберіганні у матері позивача ОСОБА_8 З
текстом договору позивач не
ознайомилась, ціну продажу квартири не
визначала, у час здійснення правочину
ОСОБА_1 плакала та підписала договір,
оскільки боялася, що з її батьками щось
трапиться. Відразу після укладення
оспорюваних договорів через декілька
днів позивач приїхала до приватного
нотаріуса ОСОБА_4 та показала їй
оригінали правовстановлюючих
документів, приватний нотаріус
визнала, що порушила закон при
посвідченні правочинів, однак боялася,
що її позбавлять ліцензії. Про продаж
спірної квартири позивач дізналася від
приватного нотаріуса ОСОБА_4

У серпні 2009 року позивач внаслідок
отриманих тілесних ушкоджень,
заподіяних ОСОБА_5, потрапила до
лікарні. У період з 2008 року по 2010 року
мати позивача постійно зверталася до
органів міліції та прокуратури з
приводу протиправних дій ОСОБА_5, однак
у порушенні кримінальної справи
відмовляли. ОСОБА_5 до та після продажу
спірної квартири постійно бив
позивачку, однак до лікарні вона не
потрапляла, оскільки рівень побоїв не
викликав необхідності звертатися за
медичною допомогою. Після продажу
квартири ОСОБА_5 повідомив позивача, що
у спірній квартирі проживає його друг,
про продаж такої позивачу не розповів.

29 лютого 2008 року між позивачем та
ОСОБА_5 було укладено шлюб, у березні 2008
року позивач знялася з реєстраційного
обліку за останнім місцем проживання.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
у судовому засіданні заперечували
проти позову, просили суд відмовити у
задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
пояснив, що взимку 2008 року він дав
об'яву до газети «Авізо» про покупку
квартири, з ним зв'язалася жінка на ім'я
ОСОБА_1, з якою відповідач зустрівся,
вона йому показала квартиру, яку
планувала продати, та документи про
право власності, стан квартири був
середній, домовилися про ціну квартири
у розмірі 70000 доларів США. Потім позивач
та відповідач поїхали до нотаріуса, де
уклали попередній договір, оскільки у
позивача не вистачало довідок для
укладення основного договору, вони
залишили один одному номери телефонів,
невдовзі позивач зателефонувала
відповідачу та повідомила, що має усі
необхідні документи для укладення
основного договору купівлі-продажу
квартири. В другий раз поїхали до того ж
нотаріуса, у якого укладали попередній
договір, позивач прочитала договір,
відповідач розрахувався з ОСОБА_1,
договір підписали. ОСОБА_1 в стані
алкогольного чи наркотичного сп'яніння
не перебувала, власноручно написала
відповідачу розписку про отримання 70000
доларів США, також під час здійснення
розрахунків по договору відповідач
сфотографував як ОСОБА_1 рахує грошові
кошти, які відповідач передав особисто
в руки позивачу та вона поклала гроші
до своєї сумки. Наприкінці лютого 2008
року позивач та відповідач ОСОБА_2
знову зустрілися, ОСОБА_1 показала
відповідачу паспорт, де була відмітка
про зняття з реєстраційного обліку, та
передала ключі від квартири.
Відповідач зазначив, що з ОСОБА_5 він не
знайомий, у змові з відповідачем ОСОБА_3
не перебував, ОСОБА_3 бачив лише один
раз в день укладення договору
купівлі-продажу квартири.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні заперечував проти
позову, просив суд відмовити у
задоволенні позову та заявив про
застосування наслідків спливу
позовної давності. Зазначив, що
відповідно до тексту оспорюваного
договору позивач під час укладення
такого діяла добровільно, а відтак
відсутні підстави для витребування
спірної квартири у відповідача ОСОБА_3
Представник відповідача ОСОБА_3
підкреслив, що на його думку, позивач,
отримавши кошти від продажу квартири,
витратила їх, наразі намагається
повернути квартиру назад.

Третя особа приватний нотаріус КМНО
ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила,
що до неї звернулася ОСОБА_1 з проханням
посвідчити договір, разом з ОСОБА_1 був
присутній покупець ОСОБА_2, інших осіб
не було. Перед підписання договору
ОСОБА_1 ознайомилась з текстом
попереднього договору та підписала
його. Після чого сторони розрахувалися
в окремій кімнаті для розрахунків,
потім нотаріус запитала сторін чи було
проведено розрахунок, лише після
отримання позитивної відповіді
нотаріус посвідчила договір. Під час
укладення основного договору
купівлі-продажу квартири в кабінеті
нотаріуса були присутні лише сторони
договору (продавець та покупець). Угода
вчинялася на підставі дублікату
правовстановлюючого документу,
продавець ОСОБА_1 повідомила, що
договір вона загубила. Під час
нотаріального посвідчення обох
договорів ОСОБА_1 не перебувала у
пригніченому стані, психологічного
тиску ніхто на неї не чинив.

У 2012 році ОСОБА_1 звернулася до
нотаріуса ОСОБА_4 та розповіла
останній, що хоче повернути квартиру,
бо їй немає де жити. ОСОБА_1 підтвердила,
що усвідомлювала наслідки своїх дій,
коли продавала квартиру, але у неї
забрали гроші. У бесіді з нотаріусом
позивач не посилалася на те, що її хтось
примушував укладати договір.

Третя особа - Головне управління
юстиції у м. Києві явку свого
представника не забезпечило, про час та
місце розгляду справи повідомлялося
належним чином.

Третя особа ОСОБА_5 під час розгляду
справи перебував спочатку у виправній
колонії, потім - на лікуванні у Міському
протитуберкульозному диспансері м.
Єнакієве, на адресу якого судом було
відправлено повістку про виклик у
судове засідання та копію позовної
заяви. (а.с. 36а т. ІІ, а.с. 64-65, т.ІІІ) У
своїх показах, завірених головним
лікарем Міського протитуберкульозного
диспансеру м. Єнакієве, ОСОБА_5
зазначив, що він перебуває у шлюбі з
ОСОБА_1 з лютого 2008 року, з цього часу
подружжя проживало у АДРЕСА_3, вели
сумісне господарство. ОСОБА_5 заперечує
чинення ним психічного та фізичного
тиску на ОСОБА_1, він не змушував її
продавати речі, не погрожував їй та її
батькам. ОСОБА_5 відомо, що у лютому 2008
року позивач продала квартиру АДРЕСА_1,
перед укладенням основного договору
ОСОБА_1 отримано завдаток у сумі 25000
доларів США, а потім ще 45000 доларів США
від покупця квартири ОСОБА_2 Квартира
була продана, оскільки ОСОБА_1 не
вистачало коштів на життя, кошти,
отримані від продажу квартири, ОСОБА_1
витратила на свої власні потреби. Після
того, як закінчилися грошові кошти,
відносини між подружжям почали
псуватися. Крім того, ОСОБА_5 вказує, що
протягом усього часу спільного
проживання вони дійсно сварилися на
різні побутові теми, але такий спосіб
життя ОСОБА_1 влаштовував, вона не
намагалася з ним розлучитися.

Свідок ОСОБА_10 під час допиту у
судовому засіданні показала, що вона
проживає по АДРЕСА_4, на поверсі, де
розташована квартира свідка, проживає
(ночує) ОСОБА_1 з 2009 року. ОСОБА_1
розповіла свідку, що немає місця
постійного проживання, оскільки її
насильно змусили підписати договір
купівлі-продажу квартири. Про такі
обставини позивач розповіла свідку
приблизно за три місяці до виклику
свідка до суду. Факти вчинення
насильства сторонніми особами по
відношенню до ОСОБА_1 свідку невідомі.

Свідок ОСОБА_11 під час допиту у
судовому засіданні показала, що вона
проживає в АДРЕСА_4, на четвертому
поверсі в цьому будинку проживає
ОСОБА_1 приблизно чотири років, ночує
кожен день. Зі слів ОСОБА_1 свідку
відомо, що позивача обманули, побили та
забрали документи на квартиру.

Свідок ОСОБА_12 під час допиту у
судовому засіданні показала, що вона
проживає в АДРЕСА_5, у сусідній квартирі
АДРЕСА_6 проживали брати ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, які є наркозалежними. Також у
цій квартирі проживали ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, який зловживав алкогольними
напоями, приймав наркотики. Свідок
неодноразово бачила, як ОСОБА_5
знущався та бив ОСОБА_1, вимагав від неї
гроші, не давав їй їсти, свідок чула
галас з квартири АДРЕСА_6 та погрози
ОСОБА_5, що він вб'є ОСОБА_1, якщо вона не
відчужить квартиру. Про продаж
квартири свідку стало відомо, коли у
ОСОБА_5 з'явився автомобіль, свідку
відомо, що від продажу квартири ОСОБА_5
гроші ОСОБА_1 не віддав. Свідок
пропонувала ОСОБА_1 звернутися до
міліції, але остання боялася ОСОБА_5. У
зв'язку з тим, що братів ОСОБА_13
направили на примусове лікування,
дільничний інспектор виселив ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 приблизно у 2009-2010 роках та
змінив замки. Свідку було відомо, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були чоловіком та
дружиною. ОСОБА_2 свідок ніколи не
бачила, не бачила, щоб він приходив до
будинку по АДРЕСА_3.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні
повідомив, що 27 жовтня 2012 року він
познайомився по телефону з
відповідачем ОСОБА_2, якого свідок має
намір притягнути до кримінальної
відповідальності за шахрайські дії.
Свідок зазначив, що він спілкувався з
мешканцями будинку, де ночує позивач,
ОСОБА_1 жебракує.

Свідок АДРЕСА_7 у судовому засіданні
показав, що він разом з ОСОБА_5 разом
служили в армії, перебувають у
приятельських стосунках. ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 неодноразово приїздили до
свідка в с. Віта Поштова Київської
області, відносини між ними були
нормальні, святкували разом весілля у
2008 році. Про продаж квартири свідок
дізнався від ОСОБА_1 та ОСОБА_5. покупця
знайшли самостійно, подробиці
укладання договору свідку невідомі.
Після продажу квартири ОСОБА_5 придбав
автомобіль «Chevrolet Aveo». З ОСОБА_2 свідок
не знайомий. У 2009 році ОСОБА_1 приїздила
до свідка, розповіла, що ОСОБА_5 за
рішенням суду позбавили волі.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
повідомила суд, що вона є матір'ю
дружини відповідача ОСОБА_3, у 2007 році
дружина ОСОБА_3 народила двійню, тому
родина ОСОБА_3 бажали поліпшити свої
житлові умови та мали намір придбати
однокімнатну квартиру за рахунок
кредитних коштів від ПАТ «Укрсоцбанк».
Про продаж спірної квартири по АДРЕСА_1
свідку стало відомо від ріелтор
агентства «Сова», вартість квартири
становила 83000 доларів США, свідок
поїхала оглянути квартиру, двері
відчинив ОСОБА_2, який повідомив, що він
є хазяїном квартири, інших осіб в
квартирі не було. При укладанні
договору купівлі-продажу квартири
свідок не була присутня.

Заслухавши пояснення усіх осіб, які
брали участь у розгляді справи,
показання свідків, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані у
справі докази, суд встановив наступне.

13 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_16
укладено договір купівлі-продажу
квартири, за умовами якого позивач
набула у приватну власність квартиру
АДРЕСА_1. Договір укладений у письмовій
формі, посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_17 Право
власності ОСОБА_1 зареєстровано у
Київському міському бюро технічної
інвентаризації. (а.с. 6-7, т. І)

08 лютого 2008 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
попередній договір, відповідно до
якого у термін до 28 лютого 2008 року
сторони домовилися про укладення
договору купівлі-продажу вказаної вище
квартири за узгодженою сторонами
вартістю у сумі 353500 грн., що становить
70000 доларів США. Відповідач ОСОБА_2
передав позивачу грошові кошти у сумі
126250 грн., що по курсу НБУ становило 25000
доларів США. (а.с. 80-81 т. І)

Відповідно до п. 12 попереднього
договору сторони підписанням такого
договору підтвердили, що у повній мірі
розуміють умови та значення цього
договору, його правові наслідки, діють
добровільно та узгоджено, зміст цього
договору відповідає дійсним намірам
сторін.

Попередній договір укладено між
сторонами у письмовій формі,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 113.

14 лютого 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
перебуваючи при здоровому розумі та
ясній пам'яті, діючи добровільно,
уклали договір купівлі-продажу
квартири, за умовами якого ОСОБА_1
продала, а ОСОБА_2 купив належну їй на
праві приватної власності квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно з п. 3 договору за
погодженням сторін продаж квартири
вчинено за 353500 гривень, що по курсу НБУ
становило 70000 доларів США, з яких гроші
у сумі 126250 грн. були передані по
попередньому договору від 08 лютого 2008
року, а інша частина грошей у сумі 227250
грн., що становить 45000 доларів США,
повністю сплачені продавцю під час
підписання цього договору.

Відповідно до п. п. 4, 5 договору
позивач своїм підписом під цим
договором підтвердила факт повного
розрахунку за продану квартиру,
одержання від відповідача ОСОБА_2
грошових коштів у сумі 227250 грн. та
відсутність по відношенню до покупця
будь-яких претензій фінансового
характеру. При цьому, продавець вважала
ціну, зазначену у цьому договорі
вигідною для себе, її розмір не
пов'язаний зі збігом якихось важких для
себе обставин.

За положеннями п.п. 12, 13 договору
сторони зазначили, що однаково
розуміють значення і умови правочину,
його правові наслідки, підтвердили
дійсність своїх намірів при укладенні
правочину, а також те, що такий правочин
не носить характеру фіктивного та
удаваного і не є зловмисним. Під час
підписання договору сторони були
ознайомлені зі змістом ст. ст. 229-235
Цивільного кодексу України.

Під час підписання договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_1
передала покупцю ОСОБА_2 технічний
паспорт на квартиру.

Договір купівлі-продажу квартири
від 14 лютого 2008 року укладений між
сторонами у письмовій формі,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4, реєстровий номер 189. (а.с. 82-83, т.
І)

13 березня 2008 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу квартири, за умовами
якого ОСОБА_3 набув у власність належну
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Продаж вказаної квартири
вчинений за 419150 гривень, що згідно з
курсом НБУ становило 83000 доларів США.

Наведений договір укладений між
сторонами у письмовій формі та
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_7, реєстровий № 779. Право
власності на спірну квартиру, яке набув
відповідач ОСОБА_3, зареєстровано у
Київському міському бюро технічної
інвентаризації 25 березня 2008 року. (а.с.
216-217, т. І)

У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. (ст. 204 ЦК України)

Згідно зі ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За приписами ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка
застосувала фізичний або психічний
тиск до другої сторони, зобов'язана
відшкодувати їй збитки у подвійному
розмірі та моральну шкоду, що завдані у
зв'язку з вчиненням цього правочину.

За роз'ясненням Пленуму Верховного
Суду України, викладеними у пункті 21
постанови від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

Згідно з узагальненням практики
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними,
викладеному у листі Верховного Суду
України від 24 листопада 2008 року для
визнання правочину недійсним, через
вчинення його під впливом насильства
або погрози, необхідна наявність
фізичного або психічного впливу на
особу з метою спонукання до укладення
правочину. Судам варто мати на увазі, що
насильство розуміється як заподіяння
учасникові правочину фізичних або
душевних страждань з метою примусити
укласти правочин. Воно повинне
виражатися в незаконних, не обов'язково
злочинних, діях (наприклад, насильством
може бути вплив на волю контрагента за
допомогою використання його залежного
становища). Насильство викликає страх
настання невигідних наслідків.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною майбутнього правочину, так і
сторонньою особою щодо іншої сторони,
її родичів чи близьких.

На відміну від насильства, погроза
полягає у здійсненні тільки
психічного, але не фізичного впливу, і
має місце за наявності як
неправомірних, так і правомірних дій
(наприклад, погроза звернутися до суду
із заявою у справах приватного
обвинувачення, позбавити спадщини або
накласти арешт на майно). Вона може бути
підставою для визнання правочину
недійсним, коли через обставини, які
мали місце на момент його вчинення,
були підстави вважати, що відмова
учасника правочину від його вчинення
могла спричинити шкоду його законним
інтересам.

Матеріалами справи підтверджено, що у
лютому 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 укладено
попередній та основний договори
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

У день підписання оспорюваного
договору купівлі-продажу квартири, а
саме: 14 лютого 2008 року, позивачем
складено розписку, в якій остання
вказує, що нею у повному обсязі
отримані грошові кошти у сумі 353500
гривень від ОСОБА_2 за продану квартиру.
(а.с. 35 т. ІІ)

Відповідно до висновку експертів
Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз за
результатами проведення
судово-почеркознавчої експертизи від 12
грудня 2013 року № 7041/7042/13-32 встановлено,
що підпис від імені ОСОБА_1, який
міститься справа від запису дати «
14.02.2008» у розписці, що складена від
імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 від 14 лютого
2008 року про отримання грошових коштів
ОСОБА_1 за продану квартиру у розмірі
353500 грн. від ОСОБА_2, виконано ОСОБА_1
рукописним способом без попередньої
технічної підготовки чи застосування
технічних засобів. (а.с. 215-221 т. ІІ)

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 до
матеріалів справи були долучені
фотокартки, на яких, як вказує
відповідач, ОСОБА_1 отримує та
перераховує грошові кошти за продану
спірну квартиру в приміщенні
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_4 (а.с.
36, т. ІІ)

Під час огляду фотокарток у судовому
засіданні ОСОБА_1 заперечувала той
факт, що це вона перераховує грошові
кошти, посилаючись на те, що такого
одягу у неї не було.

Згідно з адресним листком вибуття
позивач знялася з реєстраційного
обліку у спірній квартирі 06 березня 2008
року до м. Єнакієва Донецької області.
(а.с. 37, 54 т. І)

29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
було укладено шлюб, зареєстрований
відділом актів цивільного стану
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві, актовий запис № 227.

Позивач звернулася до Єнакіївського
міського суду Донецької області з
позовом до ОСОБА_5 про визнання шлюбу
недійсним. Рішенням Єнакіївського
міського суду Донецької області від 10
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 24 квітня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено. При розгляді справи суди
дійшли спільного висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним шлюбу у зв'язку з фізичним чи
психічним насильством, що вплинуло на
волевиявлення позивача при укладенні
шлюбу з ОСОБА_5 (а.с. 57-61 т. ІІІ)

На час розгляду справи у спірній
квартирі зареєстрований відповідач
ОСОБА_3, починаючи з 15 жовтня 2009 року, що
підтверджується довідкою КП
«Житлосервіс «Оболонь» від 07 грудня 2012
року. (а.с. 86, т. І)

При вирішенні питання щодо прийняття
до розгляду заяви позивача про зміну
предмета позову судом було з'ясовано у
представника позивача підстави позову:
вчинення ОСОБА_5 фізичного та
психічного насильства по відношенню до
ОСОБА_1, що вплинуло на її волевиявлення
при укладенні оспорюваного договору
купівлі-продажу квартири від 14 лютого
2008 року.

На підтвердження вказаних обставин
позивачем були долучені до матеріалів
справи та витребувані за запитом суду
наступні докази.

На запит суду від Оболонського РУГУ МВС
України в м. Києві надійшли копії
відмовних матеріалів по заявам ОСОБА_1
щодо неправомірних дій ОСОБА_5

Зі даними з бази АРМОР ОСОБА_5, 1980 року
народження, неодноразово був
засуджений за вчинення злочинів,
притягався до адміністративної
відповідальності, споживає наркотичні
засоби, є носієм СНІДу.

У грудні 2006 року мати позивача - ОСОБА_8
та її сестра ОСОБА_18 тричі зверталися
до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві із заявами про погрозу фізичною
розправою зі сторони співмешканця
ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який проживає по
АДРЕСА_8.

За висновком ДІМ Дніпровського РУГУ
МВС України в м. Києві ОСОБА_19 від 15
грудня 2006 року, затвердженого заст.
начальником Дніпровського РУГУ МВС
України в м. Києві, встановлено, що факт
погроз ОСОБА_5 по відношенню до сестри
та матері позивача носив формальний
характер та був пов'язаний з рішенням
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продати квартиру по
АДРЕСА_2.

28 лютого 2008 року від матері позивача
ОСОБА_8 надійшла заява до Дніпровського
РУ ГУ МВС України в м. Києві про погрозу
фізичною розправою її дочці ОСОБА_1

У квітні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до
Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.
Києві з приводу шахрайських дій ОСОБА_5
щодо заволодіння каблучкою.

28 жовтня 2011 року до Оболонського РУ ГУ
МВС України в м. Києві від ОСОБА_1
надійшла заява, що ОСОБА_5 шляхом обману
виписав її з квартири АДРЕСА_1.

До того ж, у період з жовтня 2011 року по
червень 2012 року позивач неодноразово
зверталася до органів міліції з
приводу неправомірних дій ОСОБА_5 щодо
продажу спірної квартири шахрайським
шляхом, зняття позивача з
реєстраційного обліку за місцем
проживання, тощо.

Факти, вказані позивачем, неодноразово
перевірялися органами міліції, у тому
числі за наслідками скасування
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи в порядку
прокурорського нагляду, у порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_5 за
ст. 190 Кримінального кодексу України
було відмовлено.

Так, під час проведення перевірки були
опитані паспортистка ЖЕКу № 508 ОСОБА_20,
начальник ЖЕКу № 508 ОСОБА_21, які
пояснили, що 05 березня 2008 року ОСОБА_1
приходила до ЖЕКу, де власноручно
написала заяву про зняття її з
реєстраційного обліку, про що свідчить
копія заяви. ОСОБА_1 була знята з
реєстраційного обліку та прописана до
свого чоловіка ОСОБА_5 за адресою:
АДРЕСА_9.

Від Київської міської клінічної
лікарні швидкої медичної допомоги
надійшла копія медичної картки
стаціонарного хворого № 20891/1571, згідно
з якою ОСОБА_1 перебувала на
стаціонарному лікуванні у період з 15 по
19 серпня 2009 року з діагнозом «Забій
грудинної клітки. Перелом VIII - IX - X ребер
зліва.» Зі слів хворої ОСОБА_1 вона була
побита співмешканцем 13 серпня 2009 року.
У медичній картці ОСОБА_1 вказано
адресу проживання: АДРЕСА_2. (а.с. 113-130
т.ІІ)

Згідно з довідкою Київської міської
лікарні швидкої медичної допомоги від
21 травня 2013 року ОСОБА_1 знаходилася у
приймальному відділенні 11 листопада 2009
року протягом однієї години, діагноз:
забійна рана м'яких тканин скроневої
ділянки справа. (а.с. 6, т.ІІІ)

За вироком Дніпровського районного
суду м. Києва від 17 лютого 2011 року
ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК
України, йому остаточно призначено
покарання у виді 2 років позбавлення
волі, які обчислюються, починаючи з 18
листопада 2010 року. (а.с. 5, т.ІІ)

Згідно з карткою обліку побачень,
видачі передач, посилок та бандеролей
до переліку родичів включено позивача
ОСОБА_1, як дружину, яка, у свою чергу,
під час перебування третьої особи у
Жовтневській виправній колонії № 17
УДПС України у Харківській області 01
серпня 2011 року надіслала ОСОБА_5
передачу, 26 серпня 2011 року мала
побачення з останнім та передала йому
передачу. (а.с. 15-17 т. ІІІ)

За правилами ст. ст. 57, 60 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Оцінюючи докази, зібрані під час
розгляду справи, в частині, що
стосується укладення ОСОБА_1
оспорюваного договору купівлі-продажу
квартири під впливом фізичного та
психічного насильства з боку ОСОБА_5,
суд доходить наступних висновків.

Починаючи з 2006 року, позивач ОСОБА_1 та
третя особа ОСОБА_5 почали проживати
разом в квартирі, що належить позивачу.
У грудні 2006 року позивач продає
квартиру по АДРЕСА_2 та відразу купує
спірну квартиру по АДРЕСА_1. Посилання
позивача на те, що правочин з продажу
квартири у грудні 2006 року був
здійснений позивачем під впливом
психічного та фізичного насильства з
боку ОСОБА_5, не підтверджено як
матеріалами справи, так і показаннями
самої позивачки. Так, у своїй заяві до
органів міліції ОСОБА_1 сама зазначає,
що продаж квартири по АДРЕСА_2 це було
її рішення, про яке ОСОБА_5 дізнався та
намагався прийняти участь у продажі
такої. Крім того, з приводу продажу
першої квартири між матір'ю та сестрою
позивача, з одного боку, та ОСОБА_1 та
ОСОБА_5, з іншого боку, виникали
суперечки, що стало підставою для
звернення ОСОБА_8 та ОСОБА_18 до міліції
з відповідними заявами. (а.с. 158, 162 т. І)

Після купівлі спірної квартири ОСОБА_1
та ОСОБА_5 у такій не проживали, а
мешкали в квартирі по АДРЕСА_3. ОСОБА_1
спочатку стверджувала, що належну їй
квартиру ОСОБА_5 передав в оренду
стороннім особам, які віддавали йому
усю орендну плату, однак під час
промови у судових дебатах ОСОБА_1
послалася на те, що договір оренди
спірної квартири знаходився на
зберіганні у її матері. До того ж, у
період з 2006 року по 2008 рік позивач не
зверталась жодного разу до
правоохоронних органів з приводу
неможливості проживати за своїм місцем
реєстрації.

Під час проживання позивача та ОСОБА_5 в
квартирі по АДРЕСА_3 між вказаними
особами неодноразово виникали
конфлікти, бійки, що, у тому числі,
пов'язані із зловживанням ОСОБА_5 та
власниками зазначеної квартири
(ОСОБА_13 та ОСОБА_14 алкогольними
напоями, вживанням наркотиків, ОСОБА_5
вчиняє по відношенню до ОСОБА_1, яка з
лютого 2008 року вже стала його дружиною,
дії, які можливо характеризувати як
сімейне насильство, застосовує фізичне
насильство, намагається позбавити
позивача житла, їжі, одягу, її майна або
коштів. Так обставини не
заперечувалися як самою позивачкою,
так і підтверджені свідком ОСОБА_12 У
вказаній квартирі позивач та ОСОБА_5
проживали приблизно до 2010 року, в цей
період позивач звертається із заявою
від 21 квітня 2010 року до Дніпровського
РУ ГУ МВС України з приводу заволодіння
ОСОБА_5 її каблучкою.

Протягом вищенаведеного періоду
позивач ОСОБА_1 укладає оспорюваний
правочин, за яким відчужує належну їй
на праві власності квартиру АДРЕСА_1. У
позові та своїх поясненнях, які позивач
надала відразу після початку розгляду
справи по суті, ОСОБА_1 зазначила, що
спочатку її змусили звернутися до
нотаріуса ОСОБА_17 щодо отримання
дублікату правовстановлюючого
документу на квартиру, потім позивача
довго по різних нотаріальних конторах,
але нотаріуси бачили пригнічений стан
ОСОБА_1 та відмовлялися посвідчувати
договір відчуження квартири. Під час
підписання договору купівлі-продажу
квартири у приватного нотаріуса ОСОБА_4
були присутні лише позивач, ОСОБА_5 та
його друзі, покупця квартир не було,
ОСОБА_1 безперервно плакала, з текстом
договору не ознайомилася та взагалі не
зрозуміла, що вона в той день продала
квартиру, ніяких грошових коштів вона
не отримувала, розписок про отримання
таких коштів не писала. Через декілька
днів ОСОБА_1 повторно звернулася до
приватного нотаріуса ОСОБА_4 та
показала їй оригінали
правовстановлюючих документів на
квартиру, нотаріус зі слів позивача
визнала свої порушення при посвідчені
договору.

Разом з тим, наведені твердження
позивача в подальшому не
підтверджуються матеріалами справи та
не узгоджуються з показаннями інших
осіб, які брали участь у розгляді
справи. Так, позивач змінила свої
пояснення, вказавши, що під час
підписання оспорюваного договору
повідомила приватного нотаріуса
ОСОБА_4, що нею був втрачений оригінал
правовстановлюючого документу на
квартиру, та при підписанні договору
вона розуміла, що нею відчужується
спірна квартира. Покупець квартири
ОСОБА_2 був присутній у нотаріальній
конторі, однак ОСОБА_1 його не
розгледіла, а тому не запам'ятала його в
обличчя. Висновком судової
почеркознавчої експертизи
підтверджено, що підпис, наявний на
розписці ОСОБА_1 про отримання від
ОСОБА_2 грошових коштів у загальному
розмірі 70000 доларів США, належить
позивачу. До приватного нотаріуса
ОСОБА_4 позивач звернулася не відразу
після підписання договору, а лише у 2012
році, коли позивач збиралася
звертатися до суду із цивільним
позовом. Під час бесіди з нотаріусом
позивач повідомила останню, що
укладаючи договір продажу квартири,
вона усвідомлювала, що робила, однак
ОСОБА_5 у неї забрав гроші, отримані від
продажу квартири.

Наприкінці лютого 2008 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 було укладено шлюб. Посилання
позивача на те, що такий шлюб був
укладений всупереч її дійсній волі
спростовується вищевказаними
рішеннями судів. Після засудження
ОСОБА_5 до позбавлення волі за вироком
суду позивач у серпні 2011 року їздила до
нього в колонію, передавала йому
передачі, що також в цілому свідчить на
користь підтримання між ними
шлюбно-сімейних відносин.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить
висновку, що вчинення ОСОБА_5 фізичного
та психічного насильства в сім'ї по
відношенню до своєї співмешканки та
згодом дружини ОСОБА_1 носило
перманентний характер та було
пов'язано з обраним ним способом життя,
зловживанням алкоголю, споживанням
наркотиків. ОСОБА_1, у свою чергу,
продовжила проживати разом з ОСОБА_5
після укладення оспорюваного договору,
з приводу вчинення її чоловіком
насильства в сім'ї до органів міліції
не зверталася. Звернення позивача до
органів міліції та прокуратури у
період з жовтня 2011 року по червень 2012
року із заявами щодо неправомірних дій
ОСОБА_5, направлених на продаж квартири
шахрайським шляхом та неправомірного
зняття її з реєстраційного обліку,
зумовлені в першу чергу тим, що ОСОБА_1
залишилася без місця проживання,
оскільки власників квартири по
АДРЕСА_3, де поживала позивач, було в
примусовому порядку направлено на
лікування, квартира була опечатана
дільничним міліціонером, а власник
квартири по АДРЕСА_4, де також проживала
позивачка, помер.

Отже, у матеріалах справи відсутні
докази вчинення фізичного та
психічного насильства по відношенню до
ОСОБА_1 під час укладення нею договору
купівлі-продажу спірної квартири,
позивачем були отримані грошові кошти
від продажу квартири, що
підтверджується висновком судової
почеркознавчої експертизи,
перебування ОСОБА_1 у лікарні з
тілесними ушкодженнями майже через
півтора роки з дати укладення
оспорюваного договору пов'язано із
звичайною поведінкою її чоловіка по
відношенню до неї. Обставини, на які
посилається ОСОБА_1 неодноразово нею
змінювалися в залежності від пояснень
інших осіб, які брали участь у справі,
або встановлених обставин, пояснення
ОСОБА_1 носять суперечливий характер та
не узгоджуються з матеріалами справи.
Крім того, приймаючи до уваги те, що за
показаннями ОСОБА_5 він особисто не
знайомий з відповідачем ОСОБА_2, який
придбав спірну квартиру, відповідач
ОСОБА_2 також стверджував, що особисто
не знайомий з ОСОБА_5, будь-яких
стосунків з ним не підтримує, у суду
відсутні підстави вважати, що
відповідач ОСОБА_2 під час здійснення
оспорюваного правочину знав про факт
насильства від відношенню до позивача
з боку ОСОБА_5 та міг використати це на
свою користь для примушування ОСОБА_1
до вчинення правочину.

За таких обставин, суд доходить
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідченого 14
лютого 2008 року приватним нотаріусом
КМНО ОСОБА_4, як такого, що вчинений
ОСОБА_1 під впливом фізичного або
психічного насильства.

У відповідності до положень ст. 387 ЦК
України власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: 1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

При вирішенні спорів про витребування
майна з чужого незаконного володіння
відповідно до статей 387, 388 ЦК України
необхідно встановити, чи вибуло спірне
майно з володіння власника або особи,
якій він передав його у володіння, за
наявності на це згоди законного
розпорядника зазначеного майна

Відповідно до аналізу практики
застосування судами ст. 16 Цивільного
кодексу України, проведеного Верховним
Судом України та викладеного в
інформаційному листі від 01 квітня 2014
року, згідно зі ст. 330 ЦК, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього. Право
особи, яка вважає себе власником майна,
не підлягає захистові шляхом
задоволення позову до чергового
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Норма ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Судом встановлено, що спірна квартира
вибула із володіння ОСОБА_1 за її волею.
Подальше розпорядження грошовими
коштами, отриманими від продажу
квартири, у тому числі втрата коштів
або неправомірне заволодіння ними
іншими особами, не може вплинути на
вільне волевиявлення учасника
правочину в момент його здійснення.

Крім того, заявляючи позовні вимоги про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачем обрано
невірний спосіб захисту порушених
прав, а тому ці позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Щодо витребування у відповідача ОСОБА_3
спірної квартири на користь позивача в
цій частині позову суд вирішує
відмовити, оскільки така позовна
вимога є похідною від вимоги щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, укладеного 14
лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно зі ст. 211 ЦК України суд, виявивши
під час розгляду справи порушення
закону і встановивши причини та умови,
що сприяли вчиненню порушення, може
постановити окрему ухвалу і направити
її відповідним особам чи органам для
вжиття заходів щодо усунення цих
причин та умов.

Під час розгляду справи відповідачем
ОСОБА_2 заявлено клопотання про
постановлення окремої ухвали та
направлення матеріалів справи з копією
технічного запису судового засідання
від 15 травня 2013 року до Оболонського
РУГУ МВС України в м. Києві для
проведення оперативної перевірки
показань свідка ОСОБА_22 за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ст. 182 КК України
«Порушення недоторканності приватного
життя».

Суд не вбачає підстав для
постановлення окремої ухвали з
вищевказаного приводу, оскільки за
результатом розгляду справи судом не
встановлено причин та умов, що сприяли
вчиненню правопорушення, на яке
посилається відповідач.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить
висновку про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна.

За приписами ст. ст. 256, 257 ЦПК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦПК України перебіг
позовної давності за вимогами про
визнання недійсним правочину,
вчиненого під впливом насильства,
починається від дня припинення
насильства.

Матеріалами справи підтверджено, що
останній раз позивач ОСОБА_1 перебувала
в лікарні на стаціонарному лікуванні з
діагнозом «Забійна рана м'яких тканин
скроневої ділянки справа» 11 листопада
2009 року. ОСОБА_5 затриманий
правоохоронними органами 18 листопада
2010 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 03
жовтня 2012 року, тобто в межах
трирічного строку. Відтак, суд доходить
висновку про відсутність підстав
вважати, що позивачем ОСОБА_1 пропущено
строк позовної давності.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати, пов'язані із залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз.

Положеннями статті 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

За таких підстав, суд присуджує до
стягнення з позивача на користь
відповідача ОСОБА_2 витрати на
проведення судової почеркознавчої
експертизи у сумі 1530 грн.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особі: Головне
управління юстиції у м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
витребування майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати на проведення судової
почеркознавчої експертизи у сумі 1530
(одна тисяча п'ятсот тридцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду міста Києва через Оболонський
районний суд міста Києва шляхом
подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення суду апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.І. Шумейко