У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Ткачука О.С.

суддів: Висоцької
В.С., Карпенко С.О.

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
комунального закладу охорони здоровґя
«Лозівська центральна районна
лікарня» про стягнення збитків та
завданої моральної шкоди за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 11 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 10 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що з 5 серпня 1996 року
знаходилась у трудових відносинах із
комунальним закладом охорони здоровґя
«Лозівська центральна районна
лікарня». 5 травня 2010 року відповідача
як роботодавця повідомлено про
встановлення у неї професійного
захворювання. У порушення вимог ст. 171
КЗпП України, ст. 22
Закону України «Про охорону праці», п. 76
Порядку розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 1112 від 25 серпня 2004
року, розслідування причин виникнення
у неї професійного захворювання
протягом 10 днів відповідачем не
проведено. Рішенням Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 14 вересня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 24 лютого 2011 року, відповідача
зобов'язано провести зазначене
розслідування. На виконання вказаного
судового рішення 8 квітня 2011 року
складено акт за формою П-4. У зв'язку з
несвоєчасним проведенням
розслідування причин виникнення
професійного захворювання лише у
серпні 2011 року їй вперше встановлено 50%
втрати професійної працездатності та 10
червня 2011 року третю групу
інвалідності. Внаслідок таких
неправомірних дій відповідача їй
завдано збитків у сумі 19 019,93 грн та
заподіяно моральну шкоду у сумі 10 000
грн, які, на її думку, підлягають
стягненню з відповідача. Крім цього,
просить зобов'язати відповідача
нарахувати і виплатити компенсацію
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням терміну їх
виплати.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 11
липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 10 вересня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник
просить скасувати рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 11 липня 2013 року і ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 10 вересня 2013 року, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 5 серпня
1996 року знаходилась у трудових
відносинах із комунальним закладом
охорони здоровґя «Лозівська
центральна районна лікарня».

Відповідно до повідомлення
Харківського науково-дослідного
інституту гігієни праці та професійних
захворювань від 28 квітня 2010 року у
ОСОБА_3 виявлено професійне
захворювання.

Наказом головного лікаря комунального
закладу охорони здоровґя «Лозівська
центральна районна лікарня» № 165 від 5
травня 2010 року створена комісія з
розслідування причин виникнення
професійного захворювання.

Наказом № 183 від 19 травня 2010 року
продовжено строк розслідування з 20
травня 2010 року; 25 червня 2010 року
продовжено термін розслідування до
отримання остаточних висновків
Інституту медицини праці Академії
медичних наук України м. Києва.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 14
вересня 2010 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 24 лютого 2011 року,
зобов'язано комунальний заклад охорони
здоровґя «Лозівська центральна
районна лікарня» провести
розслідування причин виникнення
професійного захворювання у ОСОБА_3 на
підставі повідомлення Харківського
науково-дослідного інституту гігієни
праці та професійного захворювання
від 28 квітня 2010 року у передбачені п. 76
Порядку розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 червня 2004 року
№ 1112, строки та скласти відповідний акт
за формою П-4 згідно з п. 78 зазначеного
Порядку. Акт розслідування хронічного
професійного захворювання за формою П-4
складений 8 квітня 2011 року.

Установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважних причин,
суд першої інстанції, всупереч
роз'ясненням, викладеним у п. 11
постанови Пленуму Верховного суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
відмовив у позові з цих підстав, не
навівши висновків щодо доведеності
позовних вимог.

Крім цього, ст. 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що неправомірними діями
відповідача їй завдано збитків та
заподіяно моральну шкоду. При цьому
зазначала, що відповідачем порушені
норми КЗпП України, Закону України
«Про охорону праці», п. 76 Порядку
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 1112 від 25 серпня 2004
року. Просила зобов'язати відповідача
відшкодувати їй збитки та заподіяну
моральну шкоду, виплатити компенсацію
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням терміну їх виплати
з визначених ЦК України підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожна особа має
право в порядку, встановленому законом,
звернутися за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК
України).

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які, відповідно до ст. ст.
31, 215 цього Кодексу, суд не може змінити
без згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
права подання позову про стягнення
збитків і відшкодування заподіяної
моральної шкоди, позивач в силу ст. 10
ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу своїх
вимог.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України
передбачено, що збитками є доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин. Якби її право не
було порушене (умощена вигода).

Частиною першою ст. 23 ЦК України
передбачено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній чи юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідальність особи за завдання
збитків та за майнову та моральну
шкоду, завдану неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи регулюється нормами Цивільного
кодексу України.

Не врахувавши обставини, якими позивач
обґрунтовувала свої позовні вимоги,
суд першої інстанції передчасно
погодився із запереченнями
відповідача, і, не визначившись із
характером правовідносин, що виникли
між сторонами, та правовими нормами,
які підлягають застосуванню до цих
правовідносин, вирішив спір.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України
установлено вимоги щодо змісту ухвали
суду апеляційної інстанції. Зокрема,
ухвала суду має складатися з описової
частини із зазначенням короткого
змісту вимог апеляційної скарги і
судового рішення суду першої
інстанції; узагальнених доводів особи,
яка подала апеляційну скаргу;
узагальнених доводів та заперечень
інших осіб, які беруть участь у справі;
мотивувальної частини із зазначенням
мотивів, з яких апеляційний суд виходив
при постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався;
резолютивної частини із зазначенням
висновку апеляційного суду.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції, у
порушення вимог ст. ст. 213-214, 315 ЦПК
України, на зазначене уваги не звернув,
доводів апеляційної скарги не
перевірив, у рішенні не зазначив
конкретних обставин і фактів, що
спростовують такі доводи; не врахував
визначені позивачем підстави позову та
не перевірив доводів про застосування
ЦК України у контексті обраного нею
способом захисту, тобто ухилився від
виконання своїх обов'язків щодо
апеляційного перегляду судового
рішення і дійшов передчасного висновку
про залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо є порушення норм
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
цим судом.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, тому така
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.Ткачук

Судді:
В.С.Висоцька

С.О.Карпенко

О.В.Умнова

І.М.Фаловська