22-ц/775/1370/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Хараджа О.О.
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к
р а ї н и

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 29 травня 2014 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» про стягнення сум
індексації та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча»,
уточнивши в подальшому редакцію
позовних вимог, про стягнення
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що перебував у
трудових відносинах з відповідачем,
який при виплаті заробітної плати не
проводив передбачену діючим
законодавством індексацію заробітної
плати, внаслідок чого порушено його
право на оплату праці, що має бути
відновлене шляхом стягнення з ПАТ «ММК
ім. Ілліча» суми індексації та
компенсації за період з березня 2003р. по
липень 2006р. в сумі 1070,60грн., середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні за період з 31.01.2011р. по
26.02.2014р. в розмірі 131791,32грн.,
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок душевних
страждань від грубого порушення
роботодавцем його прав, оцінену в сумі
1000грн., компенсації за рахунок
підприємства понесених витрат на
правову допомогу в розмірі 609грн.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 травня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_1
індексацію заробітної плати з
компенсацією втрати частини доходів у
зв'язку із затримкою її виплати за
період з березня 2003р. по липень 2006р.
включно в сумі 1070,60грн., з утриманням з
вказаної суми при виплаті передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів, а також середній заробіток за
час затримки у розрахунку при
звільненні в розмірі 2000грн., моральну
шкоду в розмірі 200грн., витрати на
правову допомогу в розмірі 14,56 грн. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» в дохід держави судовий збір.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення змінити в частині
розміру стягуваного середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
і витрат на правову допомогу, вимагаючи
стягнення повної суми по цих позиціях,
що заявлені у змісті позову.

Рішення в частині стягнення індексації
і компенсації втрати частини доходів,
компенсації моральної шкоди, розподілу
судових витрат не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1, який підтримав доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Романенка А.В.,
дослідивши письмові матеріали справи
та обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, з 03.08.1973 р. по
28.01.2011р. ОСОБА_1 перебував у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці.

На час звільнення позивача 28.01.2011р.,
коли він був присутній на роботі,
повний розрахунок з ним проведено не
було - залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати в сумі
527,04грн. та компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з затримкою її
виплати в сумі 543,56грн., а всього
1070,60грн., нарахованих за період з
березня 2003 року по липень 2006 року
(включно). До дня ухвалення рішення
вказана сума позивачеві не виплачена.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з положень ч. 2
ст. 117 КЗпП України, і зважаючи на
виникнення між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача роботодавцем до
вирішення спору в суді, стягнув
частково середній заробіток за час
затримки у розрахунку при звільненні,
виходячи з принципу розумності,
справедливості та співмірності
задоволення позовних вимог по основній
вимозі щодо індексації і компенсації.
Крім того, частково відшкодовуючи
позивачеві витрати на правову
допомогу, суд застосував правило
пропорції у відношенні до розміру
задоволеної частини позову, визначеної
у ст. 88 ЦПК України.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Як з'ясовано, ОСОБА_1 звільнений з
роботи 28.01.2011р., що є останнім днем його
роботи, що вбачається з наданої
відомості обліку робочого часу.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період
березень 2003р.-липень 2006р. (включно) в
розмірі 1070,60грн.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 131791,32грн.
за період з 31.01.2011р. по 26.02.2014р., що
становить 756 робочих днів, які не
потерпали змін в цій частині при
корегуванні позовних вимог позивачем в
уточненій позовній заяві (а.с. 40).
Середньоденна заробітна плата
позивача на момент його звільнення
становиться 157,44грн.

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Судом у якості ознак виниклого спору
між сторонами щодо розміру
заборгованості із заробітної плати
визначено те, що відповідачем в
позасудовому порядку не були виконані
вимоги з повного розрахунку із
звільненим працівником, в тому числі
виплати індексації заробітної плати за
спірний період і її компенсації за
порушення строків виплати, а їх розмір
був з'ясований під час судового
розгляду справи. На підставі цього суд
дійшов вірного висновку про наявність
підстав для застосування
відповідальності за ст. 117 КЗпП щодо
роботодавця зі стягненням з останнього
на користь працівника середнього
заробітку за час затримки у розрахунку
при звільненні. Визначаючи частковий
розмір стягуваної суми по цій позиції -
2000грн., суд врахував частковість
задоволення позовних вимог про
стягнення основної позовної суми -
індексації заробітної плати і грошової
компенсації щодо неї, на яку позивач
мав право (1070,6грн.); частку, яку вона
становила у заявлених вимогах (2,39%),
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком; тривалість часу
(понад 3 роки), протягом якого за
отриманням недоплаченої суми не
звертався позивач, що фактично і
визначило розмір суми середнього
заробітку, стягнення якого вимагав
позивач.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із задоволеними сумами, що відповідає
положенням п. 20 вищенаведеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 13 і узгоджується із
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними у постановах від
24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р. № 6-60цс11,
16.01.2012р. № 6-54цс11.

Тож, доводи апеляційної скарги
позивача щодо звільнення відповідача
від передбаченої трудовим
законодавством відповідальності,
побудовані на змісті постанови
Верховного Суду України від 03.07.2013р., є
помилковими.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні.

Рішення суду про відшкодування витрат
на правову допомогу також підлягає
залишенню без зміни, оскільки суд навів
в мотивувальній частині рішення
відповідне обґрунтування, яке
базується на вимогах закону та
матеріалах справи.

Так, при зверненні до суду ОСОБА_1 уклав
з адвокатом ОСОБА_4 договір про надання
правової допомоги, сплативши згідно
квитанції 609грн.; виконання робіт з
надання юридичної консультації,
складання позовної заяви, запиту
підтверджено відповідним актом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо компенсації позивачеві
за рахунок відповідача частково витрат
по даній позиції в розмірі 14,56грн., що
пропорційно 2,39% задоволеної суми
(3270,60грн.) по відношенню до заявленого
обсягу позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли призвести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді