У х в а л а

22 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Касьяна О.П., Ступак О.В., Мостової Г.І.,
Штелик С.П.,розглянувши у судовому
засіданні заяву ОСОБА_6 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7
про визнання заповіту недійсним,
вилучення майна з незаконного
володіння,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_7, у якому,
уточнивши його, просив визнати
недійсним заповіт № 52 від 24
червня 2009 року ОСОБА_8, посвідчений
посадовою особою органу місцевого
самоврядування Артемівської сільської
ради Чутівського району, на ім'я
відповідачки, вилучити із її
незаконного володіння нерухоме майно,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на ті обставини, що він є
сином ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
та спадкоємцем першої черги за законом
її майна.

Однак після смерті матері позивач
дізнався, що вона заповіла
відповідачці все належне їй майно,
вказує, що мати майже не вміла писати,
мала вади зору, у зв'язку з чим не могла
прочитати заповіт, просив задовольнити
позов.

Рішенням Чутівського районного суду
Полтавської області від
05 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 23 січня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

30 травня 2014 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ позивачу відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі за
його касаційною скаргою на рішення
суду першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду на підставі п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України.

21 серпня 2014 року позивач подав заяву
про перегляд зазначеної ухвали з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник зазначає:

- витяг з ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 19 січня 2006 року у
справі про визнання заповіту
недійсним, якою судові рішення судів
попередніх інстанцій про відмову у
задоволенні позову скасовані, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції;

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 28 квітня 2010 року у справі
про визнання заповіту недійсним, якою
судові рішення судів попередніх
інстанцій про відмову у задоволенні
позову скасовано, а справу направлено
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

В обґрунтування заяви позивач
посилається на ті обставини, що судом
касаційної інстанції при вирішенні
подібних спорів неоднаково
застосована ст. 1247 ЦК України, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень.

Перевіривши доводи заяви, зміст
судових рішень, на які посилається
заявник, та судового рішення, про
перегляд якого подана заява, колегія
суддів дійшла висновку, що у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України потрібно відмовити з таких
підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах потрібно розуміти
такі, де тотожними є предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог
та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Зі змісту судового рішення, про
перегляд якого подана заява,
вбачається, що суд касаційної
інстанції погодився з висновками судів
попередніх інстанцій про те, що позивач
не надав доказів того, що заповіт не
відповідав волі його матері, а також
порушень вимог чинного законодавства
при його посвідченні, тому підстави для
задоволення позову відсутні.

Зі змісту витягу з ухвали суду
касаційної інстанцій від 19 січня 2006
року, на яку посилається заявник, як на
приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, вбачається, що суд
касаційної інстанції, скасовуючи
судові рішення судів попередніх
інстанцій виходив з того, що судами
неповно встановлені та з'ясовані усі
обставини справи, що мають значення для
правильного її вирішення та керувався
при цьому нормами процесуального
права.

При цьому суд не застосовував норми
матеріального права, зокрема і
ст. 1247 ЦК України, крім того, судом
здійснено посилання на норми
Цивільного кодексу УРСР 1963 року, тому
неоднакове застосування ст. 1247 ЦК
України в даному випадку відсутнє.

Зі змісту ухвали суду касаційної
інстанцій від 28 квітня 2010 року, на яку
посилається заявник, як на приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
вбачається, що суд касаційної
інстанції, скасовуючи судові рішення
судів попередніх інстанцій виходив з
того, що судами не перевірено
відповідність оспорюваного заповіту
вимогам ст. ст. 1247, 1251 ЦК України,
зокрема щодо форми, місця, часу його
складення та особи, якою він має бути
посвідчений, а відтак не дотримано
вимоги процесуального права щодо
ухвалення рішення на основі повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень ( ст.
213 ЦПК України).

Отже, з наведеного видно, що в даному
випадку також відсутнє неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що наведені
заявником доводи не містять ознаки, які
згідно з вимогами статті 355 ЦПК
України є підставою для перегляду
судових рішень суду касаційної
інстанції, тому у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
потрібно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання заповіту
недійсним, вилучення майна з
незаконного володіння, за заявою
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 травня 2014 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна О.П.
Касьян Г.І. Мостова О.В. Ступак С.П.
Штелик