Справа № 1318/839/12
Головуючий у 1 інстанції: Кунцік О.С.
Провадження № 22-ц/783/5613/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

у відсутності сторін, розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Самбірський міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з
урахуванням індексу інфляції та 3%
річних за розпискою, -

в с т а н о
в и л а:

14.03.2012 року ОСОБА_2 звернувся із позовом
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
з урахуванням індексу інфляції та 3%
річних за розпискою.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 05 квітня 2009 року
ОСОБА_4 отримав від нього позику,
грошові кошти у сумі 8000 (вісім тисяч)
доларів США, які зобов'язався повернути
протягом трьох місяців з дня їх
отримання, що підтверджується
розпискою, наданою відповідачем.

В подальшому позивач неодноразово
змінював свої позовні вимоги та
відповідно останніх змін станом на 12
грудня 2012 року остаточно просив
стягнути з відповідача на його користь
за розпискою позики борг, який
становить 70744,12 грн. 12 коп. та
складається із суми позики із
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення в
розмірі 64302,79 грн., а також трьох
відсотків річних від простроченої суми
в розмірі 6441,33 грн..

Також просив стягнути з відповідача
судові витрати в розмірі 771 (сімсот
сімдесят один) грн. та витрати пов'язані
з розглядом справи в розмірі 1809 (одна
тисяча вісімсот дев'ять) грн. 95 коп.

Рішенням Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2012
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржив
представник позивача ОСОБА_3 В
апеляційній скарзі, посилається на
незаконність, необґрунтованість
оскаржуваного рішення, порушення судом
норм процесуального права при
ухваленні цього рішення та на
неправильне застосування норм
матеріального права, постановлення
такого без повного і всебічного
з'ясування обставин справи, без
належної оцінки всіх доказів, зокрема і
фактичного визнання відповідачем
отримання позики. Просить рішення
районного суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю (а.с.94, 107-112).

Сторони у справі в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, тому колегія суддів приходить
до висновку про можливість розгляду
справи у відсутності сторін та
відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без
здійснення фіксації судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин,яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону дане
рішення в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виник спір.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст.1047 ЦК України
договору позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно, договір позики є укладеним
з моменту передавання грошей та його
укладення у належній формі
підтверджено наявністю розписки
позичальника.

За вимогами ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. У випадку
порушення договору позичальником
наступають наслідки, встановлені ст.1050
ЦК України, зокрема якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Норми ст.625 ЦК України передбачають, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
посилання позивача на розписку ОСОБА_4,
написану ним у 2009 році, як на письмовий
договір позики грошових коштів, є
безпідставними, оскільки згідно
частини 2 ст. 1047 ЦК України розписка
позичальника є документом, який
посвідчує передання позикодавцем
визначеної грошової суми, однак така
сума не була передана позикодавцем
позичальнику.

Окрім того, суд зазначив, що самим
позивачем визнано, що фактично гроші за
вказаною розпискою не передавались.

Однак, з такими висновками колегія
суддів погодитись не може, оскільки
такі не відповідають наявним в
матеріалах справи доказам та фактичним
обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та
безспірно встановлено судом, 05 квітня
2009 року відповідач ОСОБА_4 дійсно
написав розписку про те, що отримав у
позику від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі
8000 (вісім тисяч) доларів США, які
зобов'язався повернути протягом трьох
місяців з дня їх отримання.

Сторони визнали, що фактично гроші були
передані не в цей день, а раніше.

Так в рішенні суд зазначив, що
відповідач пояснив, що кошти у позивача
отримував у 2005 чи 2006 році і у значно
меншому розмірі. В момент написання
розписки 05.04.2009 року - боргу не мав.

Також суд вказав, що свідок ОСОБА_5, син
позивача, засвідчив про суму боргу в 5
тисяч доларів, які брав відповідач у 2005
чи 2006 році.

Апелянт посилається на те, що в
судовому засіданні 16 травня 2012 року
відповідач ОСОБА_4 визнав та підтвердив
позику у 8 000 доларів. В цьому ж
засіданні відповідач пояснив, що
розрахувався з боргом по даній
розписці наручно, а також це можуть
підтвердити свідки та чеки за
банківськими переводами.

З технічного запису судового засідання
16 травня 2012 року судовою колегією
встановлено, що посилання апелянта
заслуговують на увагу.

Зокрема, у вказаному судовому
засіданні відповідач ОСОБА_4 пояснив,
що брав в позивача в борг 6 400 доларів
США, а сказав, що поверне 8 000 доларів
США і по стану на час написання борг
повернув. Позивач ввів його в оману,
попросивши написати перед його
колишньою дружиною Кржешевською, з
якою ОСОБА_2 перебував у фактичних
шлюбних відносинах і якій був винен
значну суму грошей, розписку про ніби
наявність у нього боргу перед
позивачем.

З матеріалів справи вбачається тако ж,
що батько відповідача і брат позивача
ОСОБА_6 тако ж пояснив в суді. Що його
син дійсно у 2006 році позичав біля 6000
доларів США у ОСОБА_2, які віддав.

Ураховуючи, що договір позики має бути
укладений у письмовій формі, як
передбачено ст. 1047 ЦК України, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
(ч. 1 ст. 218, ст. 1051 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_4 не заперечив, що
складав цю розписку власноручно,
договір позики між сторонами є
укладеним у належній формі у
відповідності до вимог ст.1046 ЦК
України, тому судова колегія приходить
до висновку, що за договором позики він
повинен повернути борг позивачу.

Хоча відповідач посилався, що позивач
ввів його в оману, попросивши написати
розписку, однак відповідач не подав
зустрічного позову про визнання
недійсним договору позики.

Таким чином, сукупність наявних в
матеріалах справи доказів з достатньою
очевидністю свідчить про те, що грошові
кошти відповідач отримав раніше, до
моменту написання розписки 05 квітня 2009
року, тобто встановлено факт передачі
грошей. А розпискою лише зафіксовано
факт передачі таких.

При цьому колегія суддів приходить до
висновку, що укладений між сторонами
договір позики повністю відповідає
вимогам статей 1046, 1047, 1048 ЦК України, а
отже у відповідача виникло грошове
зобов'язання.

Встановлено, що позичальник ОСОБА_4
взятих на себе зобов'язань по договору
позики не виконав, борг не повернув,
відсотки не сплатив.

Таким чином колегія суддів встановила,
що матеріалами справи
підтверджується борг в сумі 8000
доларів США за договором позики, так як
оригінал розписки та її копія
знаходяться у позивача, який заперечив
факт повернення позики. В силу
наведених положень ст.ст. 1046- 1047 ЦК
України розписка є саме
підтвердженням укладання договору.

В той же час, відповідачем не надано
суду будь-яких об'єктивних та достатньо
переконливих доказів на підтвердження
своїх доводів про повне погашення ним
боргу за вказаним договором позики.

Твердження відповідача про повернення
ОСОБА_2 боргу шляхом надання йому
різного роду послуг, як то: будівництво
для позивача будинку в Київській
області та його реєстрація в МБТІ,
здійснення ремонту автомобіля для
позивача, не заслуговують на увагу,
оскільки, виходячи з природи самого
договору позику, в даному випадку
позика повинна повертатись лише в
грошовому вигляді.

Безпідставними є і посилання
відповідача, як на доказ повного
повернення позики, на здійснення ним
грошових переказів на банківський
рахунок позивача, оскільки останній,
остаточно визначаючи розмір
відшкодування, зменшив суму позову на
ту частину коштів, які поступили на
його рахунок на загальну суму 6900 грн.
(а.с. 61-62, 67, 78-79).

В рішенні суду робиться покликання на
пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 на підтвердження того, що ОСОБА_4
повернув позичені кошти позивачу.

Однак такі свідчення не можуть братись
до уваги при вирішенні даного спору,
оскільки носять суб'єктивний характер
та не стверджують з достатньою
очевидністю і достовірністю про факт
повернення позичених коштів в повному
обсязі.

Згідно поданого позивачем остаточного
розрахунку суми боргу та витягу з
карткового рахунку ОСОБА_2 на
підтвердження надходження коштів на
погашення позики, останнім визнано, що
в рахунок погашення позичених коштів
йому було сплачено відповідачем 6900 грн.
(а.с.75.78-79).

Беручи до уваги викладене, судова
колегія, вирішуючи спір в межах
заявлених позовних вимог щодо
повернення коштів в гривні, приходить
до висновку, що ОСОБА_4 порушив грошове
зобов'язання та має повернути ОСОБА_2
частину неповернутої суми позики, яка,
згідно розрахунку позивача, з
урахуванням курсу гривні 7,6377 до долара
США, однак без нарахування інфляційних
втрат складає 53901 грн.60 коп. (60751,6 -
6900=53901,6), а також сплатити три проценти
річних від простроченої суми, що
становить 5715 грн. (53901,6 : 100% * 3%: 365* 1290
(протермінованих днів) = 5715).

При цьому судова колегія бере до уваги,
що за договором позики, який є
предметом спору, позичальнику були
надані грошові кошти в іноземній
валюті, а положення ст.625 ЦК України про
стягнення з боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, суми
боргу з урахуванням інфляційних втрат
може бути застосоване тільки у разі,
якщо валютою виконання зобов'язання є
гривня, а тому у даному випадку
інфляційні втрати не нараховуються.

Таким чином, загальна сума боргу, яка
підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 становить 59616 грн. 60 коп. (53901,6 +5715=
59616,6).

Крім того, відповідно до положень ст.88
ЦПК України з ОСОБА_4 на користь
позивача слід сплати судові витрати
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а саме: судовий збір в
розмірі 976 грн. (а.с.1,94) та витрати
пов'язані з явкою сторін до суду в
розмірі 1104 грн. (а.с.80).

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1
ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Самбірський міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2012
року скасувати та ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 59616
(п'ятдесят дев`ять тисяч шістсот
шістнадцять) гривень 60 коп. боргу.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 976 ( дев'ятсот
сімдесят шість) гривень та витрати
пов'язані з явкою сторін до суду в
розмірі 1104 (одна тисяча сто чотири)
гривні.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Берези В.І.