Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби
Суворовського районного управління
юстиції в м. Херсоні, третя особа - Друга
Херсонська державна нотаріальна
контора, про визнання договору
дарування недійсним, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Суворовського районного суду м.
Херсона від 27 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області
від 15 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що 21
липня 2000 року ОСОБА_7 заповів йому
житловий будинок АДРЕСА_1, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Звернувшись
у встановленому законом порядку до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, довідався, що 30
грудня 2006 року та 23 травня 2007 року
відносно цього майна ОСОБА_7 був
складений інший заповіт та укладено
спадковий договір на користь ОСОБА_4,
яка 17 грудня 2010 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на вказаний будинок та 11
квітня 2012 року будинок подарувала
ОСОБА_5

На час укладання договору дарування
ОСОБА_4 не була власником вищевказаного
будинку, оскільки рішеннями
Суворовського районного суду м.
Херсона від 31 жовтня 2008 року, 10
листопада 2011 року та 15 березня 2012 року,
що набрали законної сили, заповіт та
спадковий договір, які складені ОСОБА_7
на ім'я ОСОБА_4, та свідоцтво про право
на спадщину, видане на ім'я останньої,
визнано недійсними.

Враховуючи наведене, просив визнати
недійсним договір дарування, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 11 квітня 2012 року,
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1,
визнати за ним право власності на
зазначений будинок та зобов'язати
реєстраційну службу Суворовського РУЮ
у м. Херсоні анулювати запис про
державну реєстрацію права власності на
житловий будинок за ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 27 березня 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Херсонської області від 15 травня
2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 11 квітня
2012 року.

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення Суворовського
районного суду м. Херсона від 27 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 15 травня 2014
року, ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 21 липня 2000 року
на користь ОСОБА_3 був складений
заповіт ОСОБА_7, відповідно до якого
останній заповів позивачу належний
йому будинок АДРЕСА_1, а 30 грудня
2006 року та 23 травня 2007 року стосовно
цього майна склав інший заповіт та
уклав спадковий договір на користь
ОСОБА_4, яка після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
спадкодавця прийняла спадщину та
отримала відповідне свідоцтво про
право на спадщину за заповітом.

Рішеннями Суворовського районного
суду м. Херсона від 31 жовтня 2008 року та 10
листопада 2011 року, що набрали законної
сили, заповіт від 30 грудня 2006 року та
спадковий договір від 23 травня 2007 року,
складені на ім'я ОСОБА_4, визнані
недійсними.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Херсона від 15 березня 2012 року визнано
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане на ім'я
відповідачки. Це рішення після його
перегляду судом апеляційної інстанції
набрало законної сили 14 травня 2012 року.

Достовірно знаючи про ухвалені судові
рішення, ОСОБА_4 11 квітня 2012 року за
договором дарування відчужила будинок
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги в частині визнання недійсним
договору дарування спірного майна та
визнаючи за позивачем право власності
на це майно в порядку спадкування,
обґрунтовано врахував усі встановлені
обставини у справі, оцінив зібрані
докази, у тому числі, наявність
дійсного заповіту від 21 липня 2000 року,
складеного на користь ОСОБА_3, та
ухвалив у справі рішення з урахуванням
вимог ст. 1257 ЦК України.

Крім того, суди, задовольняючи позовні
вимоги в частині витребування майна з
незаконного володіння ОСОБА_5,
правильно застосували положення ст. 388
ЦК України.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника не з його
волі.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
спадкоємцем за заповітом від 21 липня
2000 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України
спадщина належить спадкоємцю
незалежно від часу її прийняття з часу
відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права
відповідно до положень глави 29 ЦК
України, в тому числі і на витребування
цього майна від добросовісного
набувача.

Таким чином, оскільки, як установлено
судами, спірний будинок був відчужений
поза волею позивача, а тому він має
право вимагати відновлення свого права
на нього. Прийнявши в установленому
законом порядку спадщину, позивач з
часу її відкриття набув речові права на
успадковану квартиру - право володіння
та право користування нею і,
відповідно, право на захист цих прав.
Право розпорядження зазначеною
квартирою виникає в позивача з часу
державної реєстрації його права
власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299
ЦК України).

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів суду касаційної
інстанції дійшла висновку про
відхилення касаційної скарги та
залишення без змін рішення
Суворовського районного суду м.
Херсона від 27 березня 2014 року та ухвали
апеляційного суду Херсонської області
від 15 травня 2014 року, оскільки судові
рішення законні та обґрунтовані, а
доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Херсона від 27 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 15 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська