У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Дербенцевої Т.П.,
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Мар'їнського
районного суду Донецької області від 26
липня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 7 жовтня

2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим,
що з березня

1997 року до травня 2009 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
під час перебування в якому, із
залученням кредитних коштів, вони
придбали автомобіль марки «Тойота
Кемри», д.н. НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що вказаний
автомобіль її колишній чоловік продав,
ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача
на її користь Ѕ частину вартості
спірного автомобіля, що була визначена
автотоварознавчою експертизою в
розмірі 140 442 грн. 78 коп.

Рішенням Мар'їнського районного суду
Донецької області від 26 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 7 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 70 214
грн., витрати пов'язані з наданням
правової допомоги в розмірі 3 000 грн. та
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Мар'їнського районного суду
Донецької області від 26 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 7 жовтня 2013 року скасувати і
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення відповідають не
в повній мірі.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що спірний автомобіль, який є спільним
сумісним майном подружжя, було продано
відповідачем після розірвання шлюбу, а
відтак - з останнього підлягає
стягнення Ѕ частини вартості вказаного
автомобіля на користь позивача.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 6
березня 1997 року до 25 травня 2009 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме - 9
квітня 2008 року, сторони придбали
частково за кредитні кошти в розмірі 15
000 доларів США (що еквівалентно 120 000
грн.) автомобіль марки «Тойота Кемри»,
д.н. НОМЕР_1.

9 вересня 2009 року ОСОБА_4 продав
вказаний автомобіль.

Згідно з висновком автотоварознавчої
експертизи № 238/06 від

17 червня 2013 року середня ринкова
вартість спірного автомобіля станом на
вересень 2009 року складала 140 442 грн. 78
коп.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Тобто кошти, отримані за кредитним
договором, у розмірі 15 000 доларів США,
для придбання автомобіля марки «Тойота
Кемри», також є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Положеннями ст. 65 СК України визначено,
що договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в

інтересах сім'ї.

Тобто, дружина та чоловік, незалежно
від припинення шлюбу, мають рівні права
та обов'язки щодо спільно нажитого у
шлюбі майна, розірвання шлюбу не
звільняє подружжя від зобов'язань за
кредитним договором.

Таким чином, у результаті придбання
подружжям спірного автомобіля у кредит
боргові зобов'язання перед
позикодавцем несуть як чоловік, так і
дружина.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4
зазначав, що кредитні кошти, за які було
придбано спірний автомобіль, були
повернуті ним особисто вже після
розірвання шлюбу, а відтак - його частка
у спірному майні є значно більшою,
однак відповідач не надав доказів на
підтвердження таких доводів.

Отже, суди дійшли обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 та стягнення на її користь
Ѕ частини вартості автомобіля,
придбаного під час перебування у шлюбі
з ОСОБА_4

Такі висновки судів узгоджуються з
матеріалами справи, при встановленні
зазначених фактів судами не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів щодо вирішення питання
про поділ майна подружжя не
спростовують.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалені у справі
судові рішення в частині вирішення
питання про поділ майна подружжя
відповідають вимогам чинного
законодавства щодо законності й
обґрунтованості та підлягають
залишенню без змін.

Однак, вирішуючи питання про
відшкодування витрат на правову
допомогу, суд не звернув уваги на
наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається до участі у
справі ухвалою суду за заявою особи,
яка бере участь у справі.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави»
затверджено граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, відповідно до
яких в цивільних справах граничний
розмір компенсації витрат, пов'язаних з
правовою допомогою сторін, на користь
якої ухвалено судове рішення, якщо
компенсація сплачується іншою
стороною, не перевищує суму, що
обчислюється, виходячи з того, що
зазначеній особі, виплачується

40 відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Суд першої інстанції на порушення
приписів ст. ст. 212-215 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув, не
перевірив, чи була допущена у порядку,
передбаченому ч. 2 ст. 56 ЦПК України, до
участі у справі особа, яка надавала
правову допомогу ОСОБА_3, та стягуючи на
користь позивача 3 000 грн. на
відшкодування витрат, пов'язаних із
наданням правової допомоги, не
обґрунтував її розмір та не перевірив,
чи не перевищує така сума граничного
розміру компенсації витрат,
встановленого постановою Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 2006 року
№ 590, мотивів з цього приводу не навів.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи викладене, судові рішення в
частині вирішення питання про
стягнення витрат, пов'язаних із
наданням правової допомоги, не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Мар'їнського районного суду
Донецької області від 26 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 7 жовтня

2013 року скасувати в частині вирішення
питання про стягнення витрат,
пов'язаних із наданням правової
допомоги.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в
цій частині передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Мар'їнського
районного суду Донецької області від 26
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 7 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.
Мартинюк

Судді:
В.І.
Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук