Номер провадження: 22-ц/785/7067/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про часткове скасування
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом та визнання права власності
на спадкове майно за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_4) на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 червня 2014 року,

встановила:

04 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом (надалі уточненим) до
ОСОБА_4, в якому просила визнати
частково недійсними свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, виданих
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25 вересня 2012 року
державним нотаріусом третьої одеської
державної нотаріальної контори на 1/2
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, в частині 5/6 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, та визнати за нею
право власності на 1/6 частин житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні:

- представник позивача посилалася на
те, що на підставі договору про надання
у безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 16 грудня
1955 року ОСОБА_6 була виділена земельна
ділянка площею 500 кв. м. на 11 станції
Чорноморської дороги, ділянка НОМЕР_1 в
м. Одесі. Рішенням виконкому
Приморської райради депутатів
трудящих м. Одеси № 136 від 22 лютого 1963
року був затверджений акт про
прийняття до експлуатації житлового
будинку, зведеного ОСОБА_6 на земельній
ділянці НОМЕР_1 площею 500 кв. м., по
АДРЕСА_1. 15 квітня 2005 року ОСОБА_6 склав
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу, відповідно до
якого заповів житловий будинок та
земельну ділянку у рівних частинах
ОСОБА_3 та ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6
помер, після його смерті відкрилася
спадщина на належний йому житловий
будинок.

Спадкоємцями після його смерті були:
дружина ОСОБА_7, яка не зважаючи на
заповіт мала право на обов'язкову
частину спадщини, оскільки на момент
смерті свого чоловіка досягнула
пенсійного віку та відповідно була
непрацездатною, фактично в силу ч. 3 ст.
1268 ЦК України її прийняла, вона ОСОБА_3,
яка також в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України
фактично прийняла спадщину після
смерті батька, та її сестра ОСОБА_4, яка
на час смерті спадкодавця не була
зареєстрована з ним за однією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7

23 листопада ОСОБА_3 звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, яка відкрилася
після смерті ОСОБА_6

14 січня 2008 року з аналогічною заявою,
однак вже на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від
17 грудня 2007 року, яким був наданий
додатковий строк для прийняття
спадщини, звернулася ОСОБА_4

25 вересня 2012 року державним нотаріусом
третьої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3 та ОСОБА_4
були видані свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, згідно з якими
кожна з них успадкувала по 1/2 частині
житлового будинку з надвірними
спорудами, належних ОСОБА_6, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Дані свідоцтва є частково недійсними,
оскільки видані без врахування
інтересів ОСОБА_7, яка в силу ч. 1 ст. 1241
ЦК України та ч. 3 ст. 1268 ЦК України
успадкувала після смерті свого
чоловіка 1/6 частин житлового будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_7 спадкоємницею є
позивачка ОСОБА_3, яка фактично
прийняла спадщину після смерті матері,
оскільки на день смерті проживала та
була зареєстрована за однією адресою
зі спадкодавцем, а тому за нею повинно
бути визнано право власності на 1/6
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_7

- представник відповідача позов не
визнав, з посиланням на те, що стороною
позивача не представлено жодного
доказу, що на момент смерті ОСОБА_6 його
дружина ОСОБА_7 була непрацездатною та
відповідно мала право на обов'язкову
частину спадщині, не представлено
доказів фактичного прийняття спадщини,
у зв'язку з чим була відсутня спадкова
маса після смерті ОСОБА_7

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 13 червня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд першої інстанції:

- визнав частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
виданого ОСОБА_3 25 вересня 2012 року
державним нотаріусом третьої одеської
державної нотаріальної контори, на 1/2
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, в частині 1/6 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7
в порядку спадкування за законом;

- визнав частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
виданого ОСОБА_4 25 вересня 2012 року
державним нотаріусом третьої одеської
державної нотаріальної контори, на 1/2
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, в частині 1/6 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7
в порядку спадкування за законом;

- визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/6
частин житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7
в порядку спадкування за законом.

Виконання рішення в частині реєстрації
зазначеного об'єкту у встановленому
порядку на праві приватної власності
за ОСОБА_3 покладено на реєстраційну
службу Одеського міського управління
юстиції в Одеській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 (в
інтересах ОСОБА_4) просить рішення суду
скасувати у повному обсязі, ухвалити
нове рішення про відмову у повному
обсязі ОСОБА_3 в позові, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших, які
беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Задовольняючи частково вищевказаний
позов на підставі ст.ст. 1241, 1261, 1268 ЦК
України, ст. 75 СК України, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
наступного.

На підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 16 грудня
1955 року ОСОБА_6 була виділена земельна
ділянка площею 500 кв. м. на 11 станції
Чорноморської дороги, ділянка НОМЕР_1 в
м. Одесі.

Рішенням виконкому Приморської
райради депутатів трудящих м. Одеси №
136 від 22 лютого 1963 року був затверджений
акт про прийняття до експлуатації
житлового будинку, зведеного ОСОБА_6 на
земельній ділянці НОМЕР_1 площею 500 кв.
м, по АДРЕСА_1.

15 квітня 2005 року ОСОБА_6 склав заповіт,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу, відповідно до якого заповів
житловий будинок та земельну ділянку у
рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, після його
смерті відкрилася спадщина на належний
йому житловий будинок.

Спадкоємцями за законом після його
смерті були: дружина ОСОБА_7 та доньки
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На день смерті ОСОБА_6 його дружині
ОСОБА_7 виповнилося 69 років, тобто вона
була непрацездатною, та її обов'язкова
доля у спадщині складає 1/6 частину.

ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зареєстровані та
проживали за однією адресою м. Одеса,
вул. Студена, 3.

ОСОБА_7 ніколи не заявляла відмови від
спадщини, а тому у розумінні ч. 3 ст. 1268
ЦК України вважається такою, що
фактично прийняла спадщину, яка
складається з 1/6 частини житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 у відповідності до ч. 3 ст. 1268 УК
ЦК України, фактично прийняла спадщину,
яка відкрилася після смерті батька
ОСОБА_6, оскільки також проживала з ним
за однією адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7, до її
смерті відповідачка ОСОБА_4 з заявою
про прийняття спадщини, яка відкрилася
після смерті батька не зверталася,
заява від неї до нотаріальної контори
надійшла тільки 14 січня 2008 року.

17 грудня 2007 року рішенням Київського
районного суду м. Одеси ОСОБА_4 був
встановлений додатковий строк у три
місяці для подання заяви про прийняття
спадщини, яка відкрилася після смерті
ОСОБА_6

25 вересня 2012 року державним нотаріусом
третьої одеської державної
нотаріальної контори, були видані
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, згідно з якими ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 успадкували по 1/2 частині кожна,
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_6

Однак, 1/6 частину даного житлового
будинку фактично успадкувала
непрацездатна дружина померлого
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, а тому дані свідоцтва
були видані без врахування даної
обставини, у зв'язку з чим ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 повинні були успадкувати по 5/12
частин житлового будинку з надвірними
спорудами, кожна.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції дійшов до
правомірного висновку про
необхідність визнання частково
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданих ОСОБА_3
та ОСОБА_8 25 вересня 2012 року державним
нотаріусом третьої одеської державної
нотаріальної контори, на 1/2 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, в частині 1/6 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7
в порядку спадкування за законом.

Після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7
відкрилася спадщина на 1/6 житлового
будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1, яку вона успадкувала після
смерті її чоловіка ОСОБА_6

Відповідно до інформації з третьої
одеської державної нотаріальної
контори від 22 листопада 2013 року, після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 спадкова
справа не заводилася.

Як вбачається з довідки № 169 від 13
травня 2014 року, ОСОБА_7 проживала за
адресою: АДРЕСА_1, постійно та була
зареєстрована за цією адресою з 18
травня 1961 року по день своєї смерті,
тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4.

Довідкою № 686 від 6 листопада 2007 року,
підтверджується, що позивач ОСОБА_3 на
день смерті матері ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4, проживала та була
зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 на
час смерті ОСОБА_7 була зареєстрована
за адресою: АДРЕСА_2, тобто за різними
адресами зі спадкодавцем, та не
здійснила будь-яких дій у
встановленому законом порядку щодо
прийняття спадщини після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7

Враховуючи те, що ОСОБА_3 на день смерті
ОСОБА_7 проживала разом з нею, суд
вважає, що вона є такою, що прийняла
спадщину та за нею можливо визнати на 1/6
частину житлового будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7
в порядку спадкування за законом.

При цьому, судова колегія зазначає, що
згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог статей 57 - 60
ЦПК України.

На підставі зазначеного вище, судова
колегія вважає, що відповідачка не
довела ті обставини, на які вона
посилалась як на підставу своїх
заперечень щодо вищевказаного позову,
що є обов'язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 (в інтересах
ОСОБА_4) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 13 червня 2014 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про часткове скасування
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом та визнання права власності
на спадкове майно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко