У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 серпня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,
суддів:
Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,
Завгородньої І.М., Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Дніпробуд» до ОСОБА_4, третя
особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Управління
капітального будівництва» про
розірвання договору про участь у фонді
фінансування будівництва та стягнення
коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Дніпробуд» (далі - ТОВ
«Фінансова компанія «Дніпробуд» або
Товариство) звернулося до суду з даним
позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 9 лютого 2009 року між
Товариством та ОСОБА_4 укладено договір
про участь у фонді фінансування
будівництва № 37, відповідно до умов
якого відповідач передав позивачу у
довірчу власність кошти для участі у
Фонді фінансування будівництва виду
«А» (далі ФФБ) з метою отримати у
власність об'єкт інвестування - магазин
№ 2 з підвальним приміщенням загальною
площею 446,50 кв.м, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 1
058 000 гривень, зі сплатою коштів у строк
до 30 грудня 2011 року, а позивач
зобов'язувався за плату здійснити
управління цими коштами в інтересах
ОСОБА_4 на умовах, передбачених
правилами ФФБ та договором.

Відповідно до свідоцтва № 1 про участь
у фонді фінансування будівництва виду
«А» від 17 травня 2010 року відповідачем
на рахунок Фонду фінансування
будівництва сплачено 178 000 гривень та
закріплено 75,12 кв.м.

Позивач зазначив, що ТОВ «Фінансова
компанія «Дніпробуд» виконано
зобов'язання за договором в повному
обсязі, а саме, об'єкт будівництва
зданий в експлуатацію, що
підтверджується свідоцтвом № 10000286 від
28 квітня 2009 року.

28 жовтня 2013 року на адресу ОСОБА_4 було
надіслано лист-претензію про сплату
заборгованості у розмірі 880 000 гривень.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 порушено
зобов'язання за договором, просив
розірвати договір про участь у Фонді
фінансування будівництва № 37 від 09
лютого 2009 року та зобов'язати ОСОБА_4
надати розрахунковий рахунок для
повернення коштів у розмірі 169 100
гривень, що були перераховані на
рахунок Фонду фінансування
будівництва та стягнути з відповідача
неустойку - винагороду відповідно до п.
10.2.4 договору у розмірі 5 % від суми
коштів, які повертаються відповідачу,
що становить 8 900 гривень.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 18 лютого 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у розірванні договору про
участь у Фонді фінансування
будівництва № 37 від 9 лютого 2009 року,
укладеного між ТОВ «Фінансова компанія
«Дніпробуд» та ОСОБА_4 скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким розірвано договір про участь у
Фонді фінансування будівництва № 37 від
9 лютого 2009 року, укладений між
ТОВ «Фінансова компанія «Дніпробуд»
та ОСОБА_4

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
законодавством не передбачено
розірвання договору, чинність якого
припинена та зазначив, що хоча між
сторонами і був укладений договір про
участь у Фонді фінансування
будівництва, проте відповідачем на час
розгляду справи вже оформлено право
власності на об'єкт інвестування.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
розірванні договору про участь у Фонді
фінансування будівництва та ухвалюючи
в цій частині нове про задоволення
позову, апеляційний суд дійшов
висновку, що відповідачкою істотно
порушені умови договору, а визнання
права власності на об'єкт інвестування
та видача свідоцтва про право
власності не є перешкодою для
розірвання договору, умови якого
відповідачем не виконані.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно п. 7 Договору останній вступає в
силу з моменту внесення коштів до Фонду
фінансування будівництва та діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором,
відповідно до правил Фонду
фінансування будівництва.

Судом встановлено, що 9 лютого 2010 року
між Товариством та ОСОБА_4
укладено договір про участь у фонді
фінансування будівництва № 37,
відповідно до умов якого відповідач
передав позивачу у довірчу власність
кошти для участі у Фонді фінансування
будівництва виду «А» (далі - ФФБ) з метою
отримати у власність об'єкт
інвестування - магазин № 2 з підвальним
приміщенням загальною площею 446,50 кв.м,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною вартістю 1 058 000 гривень, зі
сплатою коштів у строк до 30 грудня 2011
року, а позивач зобов'язався за плату
здійснити управління цими коштами в
інтересах ОСОБА_4 на умовах,
передбачених правилами Фонду
фінансування будівництва та договором.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, 5 березня 2009 року між сторонами
укладено договір про участь у фонді
фінансування будівництва № 37,
відповідно до умов якого відповідач
передав позивачу у довірчу власність
кошти для участі у ФФБ з метою
отримання у власність об'єкт
інвестування, а саме, магазину № 2 з
підвальним приміщенням загальною
площею 446,50 кв.м, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 558
000 гривень, зі сплатою коштів у строк до
30 грудня 2011 року, а позивач зобов'язався
за плату здійснити управління цими
коштами в інтересах ОСОБА_4 на умовах,
передбачених правилами ФФБ та
договором.

Згідно акту прийому-передачі від 10
жовтня 2010 року приміщення магазину
передано відповідачу.

На підставі рішення
виконавчого комітету Новопетрівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області «Про оформлення
права власності на магазин № 2 з
підвальним приміщенням» № 220 від 28
жовтня 2010 року за ОСОБА_4 визнано право
власності на приміщення магазину № 2-А
та видано свідоцтво про право
власності ОСОБА_4 серії СА № 194167 від 28
грудня 2010 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК
України договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо договір змінений або розірваний у
зв'язку з істотним порушенням договору
однією із сторін, друга сторона може
вимагати відшкодування збитків,
завданих зміною або розірванням
договору.

Виконане за договором до його зміни чи
розірвання поверненню не підлягає,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Аналіз указаних норм матеріального
права дає підстави для висновку, що
виконане за договором до його зміни чи
розірвання поверненню не підлягає,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не звернув
уваги, що відповідач отримав свідоцтво
про право власності на об'єкт
інвестування до виникнення спору про
розірвання договору.

При цьому суд апеляційної інстанції не
врахував, що отримання свідоцтва про
право власності на об'єкт інвестування
свідчить про виконання сторонами
договору своїх зобов'язань, оскільки
відповідно до п. 2.2.1 та п. 4.12 договору
вказане свідоцтво видається на
підставі акту приймання-передачі
магазину з підвальним приміщенням,
який підписано сторонами.

Акт складається та підписується після
отримання оглядового ордера на магазин
з підвальним приміщенням, що видається
саме забудовником. У свою чергу,
оглядовий ордер довіритель отримує в
обмін на довідку управителя про
виконання ним умов договору ,
відповідно п.4.14 договору.

Отже, без отримання довідки від
управителя про внесення коштів,
довіритель позбавлений можливості
отримати інші документи, що є підставою
для видачі свідоцтва про право
власності на об'єкт інвестування.

Тому суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив у позові,
оскільки договір є виконаним і доказів
про істотність порушення довірителем
своїх зобов'язань позивачем не надано.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
з підстав, передбачених ст.339 ЦПК
України із залишенням в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року скасувати,
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 18 лютого
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ситнік О.М.

Судді:

Євтушенко О.І.

Журавель В.І.

Завгородня І.М.

Іваненко Ю.Г.