Справа № 165/2811/13-ц Провадження №
22-ц/773/1216/14 Головуючий у 1 інстанції:
Ференс-Піжук О.Р. Категорія: 53
Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Подолюка В.А., Киці С.І.,

при секретарі Захаровій Н.А.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про встановлення факту
перебування у трудових відносинах,
внесення запису у трудову книжку,
стягнення заробітної плати, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
та моральної шкоди за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Нововолинського міського суду
Волинської області від 18 листопада 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

02 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
встановлення факту перебування в
трудових відносинах, внесення запису в
трудову книжку, стягнення заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку з моменту
звільнення та моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовувала тим, що в період
з 01.07.2012 р. по 21.02.2013 р. працювала в кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_2», які
знаходяться в місті Нововолинську та
належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поєднуючи
роботу офіціанта, бармена та
прибиральниці. По домовленості
заробітна плата мала виплачуватись в
розмірі по 10 грн. за одну годину роботи.
Вважала, що оскільки вона працювала, то
відповідно до Закону України «Про
державний бюджет на 2012 рік» та Закону
України «Про Державний бюджет на 2013
рік» має право на мінімальну заробітну
плату за період з 01.07.2012 р. по 21.02.2013 р., що
в загальній сумі становить 7565 грн., з
яких підприємцем ОСОБА_2 сплачено її 3100
грн., тобто заборгованість становить 4465
грн. Крім того, у зв'язку з порушенням її
прав, позивачка просила суд стягнути з
відповідачів на її користь
середньомісячний заробіток за період з
моменту її звільнення до моменту
винесення рішення у справі, а також 2000
грн. моральної шкоди.

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 18
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Встановлено факт перебування
ОСОБА_1 у трудових відносинах з
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
зобов'язано фізичну особу - підприємця
ОСОБА_2 внести запис у трудову книжку
ОСОБА_1, зазначивши дату прийняття на
роботу 10 жовтня 2012 року та дату
звільнення з роботи 21 лютого 2013 року. В
решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо стягнення
судового збору в дохід держави.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, позивач ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
вказане рішення суду скасувати у
зв'язку з порушенням судом норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
01 травня 2012 року між відповідачем
ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позички нежитлового
приміщення відповідно до якого ОСОБА_3
передала у тимчасове безоплатне
користування ОСОБА_2 нежитлове
приміщення, а саме кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
строк дії договору визначено сторонами
- два роки (а.с. 14).

Господарську діяльність в кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1» безпосередньо
здійснювала ОСОБА_2, що не заперечувала
в судовому засіданні остання, а тому
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку щодо відмови в
задоволенні позовних вимог позивачки
до ОСОБА_3

Згідно договору оренди приміщення від
01 грудня 2012 року ОСОБА_2 орендує у
ОСОБА_4 приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_2»,
що знаходиться в АДРЕСА_2, термін оренди
визначено сторонами 363 дні (а.с. 79).

Відповідач ОСОБА_2 з 09 жовтня 2012 року
зареєстрована в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців як фізична особа -
підприємець, з 10 жовтня 2012 року взята на
облік як платник податків (а.с. 80, 81).

Вироком Нововолинського міського суду
Волинської області від 17 липня 2013 року
ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК
України, а саме у грубому порушенні
законодавства про працю, що виявилось у
неукладенні із найманим працівником
ОСОБА_1 трудового договору (а.с. 4). Даним
вироком встановлено, що ОСОБА_2,
здійснюючи підприємницьку діяльність,
в період з 9 жовтня 2012 року по 21 лютого
2013 року використовувала працю
найманого працівника ОСОБА_1, яка
виконувала роботу офіціанта і
прибиральниці, без укладення трудового
договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили обов'язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, з яким погоджується і суд
апеляційної інстанції, що позивач
ОСОБА_1 перебувала у трудових
відносинах з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 лише з 10 жовтня 2012
року по 21 лютого 2013 року, відтак у
трудову книжку ОСОБА_1 підлягає
внесенню запис із зазначенням дати
прийняття її на роботу 10 жовтня 2012 року
та дати звільнення з роботи 21 лютого 2013
року. Доводи позивачки про те, що вона
працювала з 1 липня 2012 року не
підтверджуються належними і
допустимими доказами.

Що стосується вимог позивача щодо
заборгованості по заробітній платі, то
суд першої інстанції вірно не взяв до
уваги наведений в позовній заяві
розрахунок заборгованості, виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленої Законом України «Про
державний бюджет на 2012 рік» та Законом
України «Про державний бюджет на 2013
рік», оскільки судом з пояснень
позивачки встановлено, що вона
отримала від ОСОБА_2 заробітної плати
3100 грн., також вона отримувала від
ОСОБА_2 оплату за виконану роботу
погодинно - 10 грн. за годину, або 500 грн.
за тиждень роботи, починаючи з жовтня
2012 року вона приблизно два тижні
працювала, тиждень була вихідна, з 2013
року працювала погодинно.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що їй не
в повному обсязі була виплачена
заробітна плата, у зв'язку з чим вона
зверталася до відповідача з вимогою
про виплату розрахункових, не
заслуговують на увагу, оскільки
позивачем не надано доказів того, що
розрахунок заборгованості, наведений
нею, відповідає фактичним обставинам
справи, з нього не вбачається, скільки
нею було відпрацьовано часу, за який
період і у яких сумах їй виплачувалася
заробітна плата, а за який період не
було виплачено заробітну плату.
Оскільки відповідачем заперечується
наявність заборгованості перед ОСОБА_1,
то сума заборгованості ґрунтується
лише на поясненнях позивачки.

З вироку суду, на який покликається
ОСОБА_1, не вбачається, що сторони
погодилися про наявність у ОСОБА_2
заборгованості перед ОСОБА_1

Частинами 1 та 3 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» вбачається, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають юридичне значення
для справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів. Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Належних доказів на підтвердження
невиплати їй заробітної плати за
відпрацьований час у підприємця ОСОБА_2
та підставності вимог про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні з роботи, що
передбачено ст. 117 КзпП України, позивач
не надала, а тому суд першої інстанції
правильно відмовив в задоволенні
позову в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 4465 грн. та середньомісячного
заробітку за час затримки розрахунку, а
тому суд апеляційної інстанції
відхиляє доводи апеляційної скарги в
цій частині.

Разом з тим колегія суддів вважає, що
висновок суду першої інстанції про
безпідставність вимог про стягнення
моральної шкоди не відповідає нормам
матеріального права.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відмовляючи в частині задоволенні
вимог про відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції
безпідставно не застосував до спірних
правовідносин положення ст. 237-1 КЗпП
України та не звернув уваги на те, що
факт порушення законних трудових прав
позивача встановлено вироком суду.

Питання відшкодування моральної шкоди
безпосередньо пов'язано із вирішенням
основних позовних вимог про порушення
трудових прав позивача, тому підлягає
до задоволення.

У зв'язку з задоволенням вимоги про
відшкодування моральної шкоди з
відповідача ОСОБА_2 слід стягнути
судовий збір в дохід держави за дану
вимогу, а тому всього підлягає до
стягнення 473 грн. судового збору.

В решті оскаржуване рішення судом
ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 18 листопада 2013
року в частині відмови в стягненні
моральної шкоди та стягнення судових
витрат скасувати, ухвалити нове
рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень
моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
473 (чотириста сімдесят три) грн.
судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: