Справа № 2-1030/11 Провадження №
22-ц/772/2752/2014Головуючий в суді першої
інстанції Жарун А. П.Категорія 39
Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2014 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Шемети Т.М.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бершадського районного суду
Вінницької області від 17 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Джулинської сільської ради
Бершадського району Вінницької
області про визнання права власності в
порядку спадкування та за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, приватного нотаріуса
Бершадського нотаріального округу
ОСОБА_4, за участю третьої особи - ОСОБА_5
про визнання заповіту недійсним, -

встановила:

В серпні 2011 року ОСОБА_2 звернулась в
районний суд з позовом до Джулинської
сільської ради про визнання права
власності в порядку спадкування,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона
є спадкоємцем за заповітом, складеним
23.04.2004 року ОСОБА_6 Оформити своє право
власності на майно належне
спадкодавцю, вона не має можливості,
оскільки Державні акти на право
власності на земельні ділянки були
втрачені ще за життя померлого.

Просить визнати за нею право власності
на дві земельні ділянки площею 2,15 га
кожна, що належали спадкодавцю ОСОБА_6

В грудні 2011 року ОСОБА_7 звернувся в
районний суд із позовом ОСОБА_2,
приватного нотаріуса Бершадського
нотаріального округу ОСОБА_4, за участю
третьої особи - ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що
ОСОБА_6 був його дядьком. Через потребу
сторонньої допомоги він запросив його
проживати до себе в с.Ставки і тому
останній період свого життя ОСОБА_6
перебував під його опікою. Доказом
того, що померлий мав намір залишити
йому у спадок належні земельні ділянки
була публічна обіцянка та передача у
володіння оригіналів Державних актів
на право приватної власності на
земельні ділянки.

Оскільки ОСОБА_2 заявляє про наявність
в неї права приватної власності на
земельні ділянки на підставі заповіту,
складеного ОСОБА_6 23.04.2004 року на її ім'я,
позивач просить визнати цей заповіт
недійсним з підстав недотримання вимог
ст. 203 ЦК Україниоскільки під час
складання заповіту дядько не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Ухвалою Бершадського районного суду
від 23.12.2011 року цивільні справи за
позовом ОСОБА_2 до Джулинської
сільської ради Бершадського району
Вінницької області про визнання права
власності в порядку спадкування, та за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, приватного
нотаріуса Бершадського нотаріального
округу ОСОБА_4, за участю третьої особи -
ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним
об'єднано в одне провадження.

Рішенням Бершадського районного
Вінницької області від 17 червня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано
недійсним заповіт ОСОБА_6 складений на
користь ОСОБА_2 посвідчений 23 квітня 2004
року приватним нотаріусом
Бершадського нотаріального округу
ОСОБА_4, зареєстрованим в реєстрі №1007.

Не погодившись із вказаним рішенням
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись невідповідність висновків
суду обставинам справи, а також
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення і ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_7

Представник відповідача ОСОБА_7 і
третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_8 проти
вимог апеляційної скарги заперечує,
просить залишити в силі рішення суду
першої інстанції як законне і
обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі,
повідомлені в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, про що в матеріалах справи є
відповідні розписки, до суду не
з'явилася, що відповідно до ст. 305 ЦПК
України не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача і
третьої особи, вивчивши матеріали
справи і перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити і
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає. Суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими обставини, які мають
значення для справи, проте не були
доведеними, прийшов до висновків, які
не відповідають дійсним обставинам
справи, що призвело до порушення і
неправильного застосування норм
матеріального і процесуального права,
та є підставою для скасування рішення з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 та задовольняючи позов ОСОБА_7
шляхом визнання недійсним заповіту,
суд першої інстанції вважав доведеними
ОСОБА_7 вказані в позові обставини, які
свідчать про недійсність заповіту,
складного 23.04.2004 року, беручи до уваги
висновки посмертної
судово-психіатричної експертизи від
08.07.2012 року.

Саме це стало підставою для
задоволення судом першої інстанції
позовних вимог ОСОБА_7

Проте такий висновок суду зроблений
передчасно й погодитись з ним не можна.

Згідно з статтею 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Так, апеляційним судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ставки Бершадського
району помер ОСОБА_6, про що зроблено
відповідний актовий запис №26 (а.с.32).

За життя на випадок смерті ОСОБА_6 23
квітня 2004 року зробив заповідальне
розпорядження, яким все своє майно, де б
воно не було і з чого б воно не
складалось і взагалі все те, що йому
буде належати на день смерті і на що
матиме право за законом заповів ОСОБА_2
(а.с.33).

Заповіт посвідчений ОСОБА_4, приватним
нотаріусом Бершадського районного
нотаріального округу Вінницької
області, зареєстрований в реєстрі за
№1007).

29 вересня 2005 року ОСОБА_2 звернулася до
Бершадської державної нотаріальної
контори Вінницької області із заявою
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_6

Крім неї, із заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6
звернулася його сестра - ОСОБА_5 (а.с. 31).

Бершадською державною нотаріальною
конторою ОСОБА_2 відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину через
неподання останньою
правовстановлюючого документу на
спадкове майно, зокрема Державного
акту на право власності на земельну
ділянку (а.с.37).

Відповідно до статті 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом - стаття 1217 ЦК України.

Частиною 1 статті 1223 ЦК України
передбачено, що право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті.

Разом з цим, статтею 392 ЦК України
визначено, що власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Отже, звернутися з позовом про захист
права власності шляхом його визнання
може саме власник цього майна, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою і це право повинно
підтверджуватися відповідними
правовстановлюючими документами, на
підставі яких у встановлених законом
випадках здійснюється реєстрація
права власності

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні
правовстановлюючі документи - Державні
акти на право приватної власності на
земельні ділянки були видані на ім'я
спадкодавця, перебувають у володінні
позивача ОСОБА_7, який не бажає
передавати їх ОСОБА_2, так як вважає, що
публічна обіцянка ОСОБА_6 залишити
йому, як своєму племіннику, у спадок
земельні ділянки і передача в його
володіння оригіналів державних актів
на право приватної власності на землю
в с. Джулинка Бершадського району
Вінницької області, є доказом
реалізації ОСОБА_6 своєї волі щодо долі
належних йому земельних ділянок після
його смерті.

Отже між сторонами виник спір, а
оформлення ОСОБА_2 своїх спадкових прав
через нотаріуса у зв'язку з цим є
неможливим.

Крім того, виникнення і реалізації
ОСОБА_2 своїх спадкових прав залежить
від чинності складеного на її користь
заповіту від 23 квітня 2004 року.

Колегія суддів приходить до висновку,
що визнаючи його недійсним суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального і процесуального права,
що полягають в наступному.

Статтею 3 ЦПК України визначено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України
передбачено, що у разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі неохоплення
заповітом усієї спадщини право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього
Кодексу.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на зазначені норми матеріального права
та не врахував, що позивач ОСОБА_7 після
смерті ОСОБА_6 впродовж встановленого
законом (ст. 1270 ЦК України)
шестимісячного строку із заявою про
прийняття спадщини та про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом до нотаріальної контори не
звертався.

Колегія суддів відкидає посилання
представника ОСОБА_7 на те, що останній
після смерті ОСОБА_6 вступив в фактичне
управління майном, а відтак вважається
таким, що прийняв спадщину, оскільки
чинним Цивільним кодексом України не
передбачено такого способу прийняття
спадщини як фактичний вступ в
управління спадковим майном.

Згідно зі статтями 57, 60 ЦПК України
кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

В матеріалах справи відсутні допустимі
докази (копії свідоцтв про народження,
актових записів) наявності родинних
відносин між спадкодавцем ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 крім письмової заяви ОСОБА_5 про
те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 є її рідними
братами, а ОСОБА_7 є сином ОСОБА_9, а їй та
ОСОБА_6 є племінником. За встановленням
відповідного факту ОСОБА_7 до суду не
звертався.

При цьому, суд, взявши до уваги висновок
посмертної судово-психіатричної
експертизи №7 від 08.07.2013 року
застосував правову норму, яка не
підлягала застосуванню до спірних
правовідносин - частину 2 статті 1257 ЦК
України, а відтак допустив неправильне
застосування матеріального права.

ОСОБА_7 не може бути позивачем у справі
за позовом про визнання заповіту
недійсним, оскільки не є особою, яка має
право на спадкування за законом,
визначеною у статтях 1261-1265 ЦК України,
та не подав заяву про прийняття
спадщини, хоча з моменту її відкриття
минуло 9 років.

Таким чином, навіть у разі визнання
заповіту недійсним, ОСОБА_7 не є особою,
до якої переходить право на спадщину.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

ОСОБА_5, яка в установлений законом
строк подала заяву про прийняття
спадщини і у разі визнання недійсним
заповіту ОСОБА_2 отримує право на
спадкування, брала участь в даній
справі як третя особа та самостійних
вимог на предмет спору не заявляла.

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не в повній мірі з'ясував
обставини справи, невірно визначився з
характером правовідносин, що виникли
між сторонами та неправильно
застосував матеріальний закон, який
поширюється на вказані правовідносини.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду
Вінницької області від 17 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 до Джулинської
сільської ради Бершадського району
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в
порядку спадкування за заповітом на
дві земельні ділянки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва площею 2,15 га кожна, які
належали ОСОБА_6 на підставі державних
актів на право власності на землю серії
IV-ВН №020487, виданого 29 березня 2002 року і
серії IV-ВН №020486, виданого 29 березня 2002
року відповідно.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
приватного нотаріуса Бершадського
нотаріального округу ОСОБА_4, за участю
третьої особи - ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним -відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
/підпис/ Стадник І.М.

Судді:
/підпис/ Войтко Ю.Б.

/підпис/ Шемета Т.М.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду
Стадник І.М.