У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євтушенко О.І.,
Журавель В.І., Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 28 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, в
обґрунтування якого зазначило, що між
банком та ОСОБА_4 була підписана заява
разом з Умовами надання кредиту
фізичним особам «Розстрочка».

Відповідач, підписавши дану заяву, тим
самим підтвердив свою згоду на те, що
зазначена заява разом з Умовам надання
кредиту фізичним особам «Розстрочка»,
є укладеним між ним та банком
договором.

Відповідно до кредитного договору №
DNH4KP20860549 від 24 червня 2006 року ОСОБА_4
отримав кредит у розмірі 4 765 гривень 80
копійок зі сплатою за користування
кредитом 25,08 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

У зв'язку з невиконанням умов
кредитного договору, станом на 11 червня
2013 року утворилась заборгованість у
розмірі 72 766 гривень 93 копійки, з яких: 4
765 гривень 80 копійок заборгованість за
кредитом; 22 936 гривень 92 копійки
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 41 122 гривень
93 копійки пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором та
штрафів відповідно до п. 2.4.5.5 Умов і
правил надання банківських послуг: 500
гривень штрафу (фіксована частина) та 3
441 гривня 28 копійок штрафу (процентна
складова), яку позивач просив стягнути
з відповідача на свою користь.

Рішенням Томашпільського районного
суду Вінницької області від
22 січня 2014 року у задоволенні
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 28 березня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№ DNH4KP20860549 від 24 червня 2006 року у
розмірі 36 409 гривень 80 копійок, з яких: 4
765 гривень 80 копійок заборгованість за
кредитом; 22 936 гривень 92 копійки
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 4 765 гривень 80
копійок пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором; 500 гривень
штраф (фіксована частина), 3 441 гривню 28
копійок штраф (процентна складова).

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду і залишення в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, виходив з того, що згідно
висновку судово-почеркознавчої
експертизи № 22262/22263/13-21 від 26 грудня 2013
року підпис від імені ОСОБА_4 в графі
«підпис» електрофотокопії
договору-заяви ймовірно виконано не
ним, а іншою особою з наслідуванням
підпису ОСОБА_4, а також встановив, що
дата видачі паспорта та місце
реєстрації відповідача, зазначені у
заяві позичальника не співпадає з
датою та місцем реєстрації, які
містяться у паспорті, а тому дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
часткове задоволення позову,
апеляційний суд виходив з того, що
висновок експертизи категорично не
стверджує про те, що підпис в заяві
позичальника виконано не ОСОБА_4, а
розбіжності в даті реєстрації та даті
видачі паспорта свідчить лише про
описку в документі, тому дійшов
висновку про наявність правових
підстав для стягнення заборгованості
за кредитним договором з урахуванням
вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Проте з такими висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що за
заявою ОСОБА_4 у справі було проведено
судово-почеркознавчу експертизу,
згідно з висновку якої №
22262/22263/13-21 від 26 грудня 2013 року підпис
від імені ОСОБА_4 в графі
«підпис» електрофотокопії
договору-заяви ймовірно виконано не
ним, а іншою особою з наслідуванням
підпису ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
судову експертизу» судова експертиза -
це дослідження експертом на основі
спеціальних знань матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, які містять
інформацію про обставини справи.

Згідно п. 1.1 розділу 1
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень, затверджених наказом
Міністерства юстиції України № 53/5 від 8
жовтня 1998 року (із змінами та
доповненнями) основним завданням
почеркознавчої експертизи є
ідентифікація виконавця рукописного
тексту, обмежених за обсягом
рукописних записів (буквених та
цифрових) і підпису. Цією експертизою
вирішуються і деякі неідентифікаційні
завдання (установлення факту виконання
рукопису під впливом будь-яких
(природних, штучних) збиваючих
факторів; у незвичних умовах або в
незвичайному стані виконавця, навмисно
зміненим почерком, з наслідуванням
почерку іншої особи; визначення статі
виконавця, а також належності його до
певної групи за віком (далі -
Рекомендації).

Пунктом 1.3 передбачено, що для
проведення досліджень орган, який
призначив експертизу, повинен надати
експерту вільні, умовно-вільні та
експериментальні зразки почерку
(цифрових записів, підпису) особи, яка
підлягає ідентифікації.

Для проведення почеркознавчих
досліджень рукописних записів та
підписів надаються оригінали
документів.

Пунктом 3.5. розділу 3 Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998
року (із змінами та доповненнями) у разі
коли об'єкт дослідження не може бути
представлений експертові, експертиза
може проводитись за фотознімками та
іншими копіями об'єкта, його описами та
іншими матеріалами, доданими до справи
в установленому законодавством
порядку, якщо це не суперечить
методичним підходам до проведення
відповідних експертиз. Про проведення
експертизи за такими матеріалами
вказується в документі про призначення
експертизи (залучення експерта) або
письмово повідомляється експерт
органом, який призначив експертизу
(далі - Інструкція).

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
вказані положення не врахував та,
поклавши в основу рішення висновок
експерта, відповідно до якого за
відсутності оригіналу документа
встановити чи виконано підпис від
імені ОСОБА_4 в графі «підпис»
електрофотокопії договору - заяви
позичальника № DNH4KP20860549 не виявляється
можливим, помилково вважав, що
проведеною експертизою не зроблено
категоричного висновку про те, що
договір-заява підписаний не
відповідачем, а ухвалення рішення суду
на припущеннях заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, не навів інших доказів, які б
підтверджували висновок експертизи.

Так, згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним, судом може бути
призначена додаткова експертиза, яка
доручається тому самому або іншому
експерту (експертам). Якщо висновок
експерта буде визнано необґрунтованим
або таким, що суперечить іншим
матеріалам справи або викликає сумніви
в його правильності, судом може бути
призначена повторна експертиза, яка
доручається іншому експертові
(експертам).

Крім того, за змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК
України висновок експерта для суду не є
беззаперечним доказом і оцінюється
судом за правилами, установленими
ст. 212 ЦПК України.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в
п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 1997 року № 8 «Про
судову експертизу в кримінальних і
цивільних справах» додаткова
експертиза призначається після
розгляду судом висновку первинної
експертизи, коли з'ясується, що усунути
неповноту або неясність висновку
шляхом допиту експерта неможливо.

Висновок визнається неповним, коли
експерт не дав вичерпних відповідей на
порушені перед ним питання, у зв'язку з
цим суд має обговорити питання про
призначення додаткової або повторної
експертизи залежно від обставин
справи.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України апеляційний суд,
покладаючи в основу рішення експертний
висновок, який оснований на
припущеннях, зазначених положень
закону та обставин справи не врахував,
під час перевірки й оцінки експертного
висновку не з'ясував його
відповідність Рекомендаціям та
Інструкції, дійшовши передчасного
висновку про обґрунтованість
заявлених вимог

Крім того, судом не надано оцінки
довідці форми «Б» державного
департаменту України з питань
виконання покарань від 13 березня 2008
року (а.с.53).

Поряд з цим, відповідно до статті 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачає, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Таким чином питання застосування
строків позовної давності у судовому
рішенні слід відображати лише у тому
випадку коли строк порушено і сторона у
спорі ставить питання про його
застосування.

Апеляційний суд в
порушення вказаних вимог закону не
перевірив чи подавав ОСОБА_4 заяву про
застосування строку позовної давності,
дійшовши помилкового висновку про
наявність правових підстав для її
застосування.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, з направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 28 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий

Ситнік О.М.

Судді:

Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.

Завгородня І.М.

Іваненко Ю.Г.