Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І., Парінової
І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 06
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, 23
квітня 2008 року між банком і

ОСОБА_3 було укладено кредитний договір

№ VIKWG9, згідно з умовами якого
останній отримав кредит у розмірі 180 990
грн у вигляді кредитної лінії строком
до 23 квітня 2028 року. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором ПАТ КБ «Приват
банк» і ОСОБА_3 уклали договір іпотеки
№ VIKWG9, за яким відповідач надав в
іпотеку майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 24 липня 2012 року в рахунок
погашення заборгованості за кредитом
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме: на спірну квартиру, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк». Посилаючись на те, що
відповідачі в добровільному порядку
квартиру не звільняють, а наявність
осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку
звертається стягнення, перешкоджає її
відчуженню, банк, з урахуванням
уточнень, просив виселити ОСОБА_3,
ОСОБА_4, малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з
квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 06
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 23 грудня 2013 року, позов
задоволено. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири
АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного
обліку в органах державної міграційної
служби України.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6, просять скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права, та провадження у справі закрити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214, 316
ЦПК України рішення повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судами встановлено, що 23 квітня 2008 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
укладено договір

№ VIKWG9, згідно якого відповідач
отримав кредит у розмірі 180 990 грн у
вигляді кредитної лінії строком до 23
квітня 2028 року.

В той же день, в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором між
ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено
договір іпотеки № VIKWG9, відповідно
до умов якого останній передав в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить
йому на праві власності.

Внаслідок неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитом
утворилася заборгованість, у зв'язку з
чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до
суду з позовом про звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 24 липня 2012 року в рахунок
погашення заборгованості за кредитом
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме: трикімнатну квартиру загальною
площею 63 кв. м, житловою площею 42,5 кв. м,
що розташована по АДРЕСА_1 шляхом
продажу зазначеного предмету іпотеки
ПАТ КБ «Приватбанком» (а.с. 50).

26 липня 2012 року ОСОБА_3 направлено
вимогу про добровільне звільнення
квартири у 30-денний строк з дня
отримання вимоги. (а.с. 99-102), яку
відповідач отримав 01 серпня 2012 року
(а.с. 100).

Оскільки у добровільному порядку
ОСОБА_3 не звільнив квартиру, у лютому
2013 року банк звернувся до суду з
позовом про виселення.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відбулося звернення стягнення
на предмет іпотеки, письмову вимогу про
звільнення квартири протягом одного
місяця з дня її отримання у
добровільному порядку виконано не
було, що є підставою для виселення
відповідачів за рішенням суду.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з
дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України встановив, що ОСОБА_3 є
власником іпотечного майна, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6, не є наймачами
житлового приміщення, а ПАТ КБ
«ПриватБанк» як іпотекодержателем
додержано порядок пред'явлення
письмової вимоги до мешканців про
добровільне звільнення житлового
будинку протягом місяця з дня
отримання такої вимоги. Таким чином,
суди дійшли обґрунтованого висновку,
що відповідачі підлягають виселенню
відповідно до положень ч. 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
стосуються оскарження розміру
заборгованості та умов кредитного
договору, що утворилася в зв'язку з його
невиконанням з боку ОСОБА_3, а посилання
в касаційній скарзі на те, що
провадження у справі повинно бути
закрито у зв'язку із наявністю рішення
Козятинського міськрайонного суду від
07 червня 2012 року та рішення
апеляційного суду Вінницької області
від

24 липня 2012 року, якими було відмовлено у
задоволенні позову про виселення, є
безпідставними, оскільки підстави
позову про виселення, у задоволенні
якого було відмовлено зазначеними
судовими рішеннями, є іншими, ніж ті, з
яких подано позов у лютому 2013 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами встановлені
повно та правильно, судові рішення
відповідають вимогам ст. ст. 213,
315 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, а тому підстав для
задоволення касаційної скарги та їх
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 06
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 23 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
В.І. Амелін

С.О.
Карпенко

М.І. Наумчук

І.К. Парінова