Ухвала

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів:
Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Комунального
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства № 9 Виконавчого комітету
Чернівецької міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
надані комунальні послуги, за
касаційною скаргою Комунального
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства № 9 на рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 08 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Комунальне житлове
ремонтно-експлуатаційне підприємство
№ 9 Виконавчого комітету Чернівецької
міської ради (далі - КЖРЕП № 9)
звернулося до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
будинок АДРЕСА_1, в якому проживають
відповідачі, є комунальною власністю
територіальної громади м. Чернівці та
перебуває на балансі та технічному
обслуговуванні КЖРЕП № 9
відповідно до рішення Виконавчого
комітету Чернівецької міської ради №
60/2. Відповідачі постійно проживають у
приватизованій квартирі НОМЕР_1 в цьому
будинку, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 63,00 кв.
м, загальною площею 86,50 кв. м, однак
належним чином не сплачують плату за
обслуговування і ремонт будинку
відповідно до тарифів, які
встановлюються відповідними рішеннями
Виконавчого комітету Чернівецької
міської ради. Позивач попереджав
відповідачів про необхідність сплати
боргу як в усній, так і в письмовій
формі, пропонував укласти договір
реструктуризації заборгованості, що
відповідачами було проігноровано. У
зв'язку з наведеним позивач, уточнивши
під час розгляду справи вимоги позову,
остаточно просив стягнути з
відповідачів на свою користь
заборгованість у розмірі 5 866 грн 12 коп.
та судовий збір у сумі 229 грн 40
коп.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 11 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на користь КЖРЕП № 9
заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги за період з
29 липня 2010 року до 31 липня 2013
року включно у розмірі 5 817 грн 36 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 08 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції змінено. Стягнуто з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь КЖРЕП № 9
заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги за період з
29 липня 2010 року до 28 липня 2013
року у сумі 2 038 грн. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно із ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не
обмежений доводами касаційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку про
те, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з огляду на
наступне.

Відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту рішення апеляційного суду,
зазначене рішення повинно мати:
мотивувальну частину із зазначенням
мотивів зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлених
судом першої інстанції обставин, а
також обставин, встановлених
апеляційним судом, і визначених
відповідно до них правовідносин; назви,
статті закону, на підставі якого
вирішено справу; резолютивну частину
із зазначенням висновку апеляційного
суду про зміну чи скасування рішення,
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково; висновку
апеляційного суду по суті позовних
вимог.

Проте рішення судів першої й
апеляційної інстанцій зазначеним
нормам не відповідають.

Судом встановлено, що відповідачі є
споживачами послуг із обслуговування
будинку і споруд та прибудинкової
території на підставі відкритого
особового рахунку НОМЕР_2, які надає
позивач.

Починаючи з січня 2005 року, відповідачі
не сплачують за отримані комунальні
послуги.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що згідно з наданими до уточненої
позовної заяви квитанціями позивачем у
розрахунок заборгованості включено
послуги, що містяться в переліку, та у
матеріалах справи відсутні будь-які
відомості щодо ненадання позивачем
послуг із перелічених у відповідних
квитанціях.

Крім того, суд виходив з того, що
відповідно до нової редакції уточненої
позовної заяви позивачем проведено
розрахунок заборгованості за період з
липня 2010 року до липня 2013 року із
врахуванням користування послугами в
зазначений період двох осіб, таким
чином заборгованість відповідачів за
вказаний період становить 5 866 грн 12 коп.

При цьому судом прийнята заява
представника відповідача про
застосування строку позовної давності
у зв'язку з чим вимоги при стягнення
заборгованості задоволено частково за
період з 29 липня 2010 року до липня 2013
року відповідно до тарифів, що діяли
станом на вказаний проміжок часу, в
розмірі 5 817 грн 36 коп.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
і стягуючи солідарно з відповідачів
заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги за період з
29 липня 2010 року до 28 липня 2013 року у сумі
2 038 грн, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що суд першої інстанції
неправильно здійснив розрахунок
заборгованості.

Проте з такими висновками судів обох
інстанцій в повній мірі погодитися не
можна, оскільки їх суди дійшли при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Із наданих позивачем розрахунків
заборгованості вбачається, що станом
на січень 2005 року у відповідачів перед
позивачем вже була заборгованість у
розмірі 1 061 грн 69 коп. і станом на липень
2013 року вона становила 6 616 грн 07 коп.

В уточненій позовній заяві (а. с. 51-52)
позивач просить стягнути з
відповідачів заборгованість у розмірі
5 866 грн 12 коп., яка утворилася станом на
09 липня 2013 року, на підтвердження чого
позивач надав відповідний розрахунок
за період з липня 2010 року до липня 2013
року (а. с. 45).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 264 цього Кодексу передбачено,
що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Відповідно до ч. 3 ст. 118 ЦПК України
позовна заява щодо вимог, визначених у
ч. 1 ст. 96 цього Кодексу, може бути подана
тільки в разі відмови у прийнятті заяви
про видачу судового наказу або
скасування його судом.

Поза увагою судів залишилася та
обставина, і на це звертав увагу
позивач у позовній заяві (в уточненій
також), що ухвалою Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 26 квітня
2012 року скасовано судовий наказ від 09
листопада 2011 року за заявою КЖРЕП № 9 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги.

Враховуючи спеціальний процесуальний
порядок звернення до суду з вимогами
про стягнення заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг, при
розгляді даної справи вже в порядку
позовного провадження, визначаючи
строк позовної давності, суд не
врахував, що факт звернення з заявою
про видачу судового наказу свідчить
про переривання строку позовної
давності. З огляду на викладене при
застосуванні позовної давності та у
зв'язку з цим при визначенні періоду, за
який вимоги про стягнення
заборгованості не підлягають
задоволенню, суду необхідно
здійснювати відлік строку позовної
давності з дати звернення позивача до
суду із заявою про видачу судового
наказу, а не з дати звернення до суду з
позовною заявою, поданою після
скасування судового наказу.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, не
визначилися з нормами матеріального
права, які підлягають застосуванню,
тому касаційна скарга підлягає
задоволенню частково, а ухвалені у
справі рішення судів першої й
апеляційної інстанцій - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Комунального
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства № 9 Виконавчого комітету
Чернівецької міської ради
задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 11 грудня 2013 року та
рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 08 травня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

О.В. Ступак