Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Литвиненко Н. В., при секретарі
Ксєломєнос О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року позивачка звернулася
до суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого вказала, що з 1992
року вона проживала однією сім'єю з
відповідачем ОСОБА_2 у належній їй
квартирі АДРЕСА_1. З 1993 року по 1996 рік
вона з відповідачем мешкала у квартирі
АДРЕСА_2, що належала її матері - ОСОБА_3.
У 1996 році у період їх спільного
проживання за спільні кошти нею і
відповідачем було придбано спільну
квартиру АДРЕСА_3. Оскільки усіма
справами щодо оформлення займався
чоловік, квартира була оформлена на
ім'я відповідача. 05 грудня 2000 року з між
нею та відповідачем зареєстровано
шлюб. Рішенням Іллічівського районного
суду м. Маріуполя від 25.10.2013 року цей
шлюб розірвано, однак, сторони
продовжують проживати разом у квартирі
АДРЕСА_3. Відповідач не визнає її прав
на цю квартиру, вважаючи її цілком
своєю власністю, тому вона змушена
звернутися до суду. Просила визнати за
нею право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_3.

Позивачка у судовому засіданні позов
підтримала та пояснила, що у 1992 році
вона створила сім'ю і почала проживати
спільно з відповідачем ОСОБА_2 Вони
проживали в одному приміщенні, мали
спільний сімейний бюджет, мали взаємні
права та обов'язки. Спочатку вони
проживали в належній їй квартирі
АДРЕСА_1. У подальшому з 1993 року по 1996
рік вона з відповідачем проживала у
квартирі у квартирі АДРЕСА_2, що
належала її матері, ОСОБА_3 У 1996 році за
спільні кошти, вони з відповідачем
придбали спільну квартиру АДРЕСА_3.
Оскільки усіма справами щодо
оформлення документів займався
чоловік, квартира була оформлена на
ім'я відповідача. Після проведення
необхідних ремонтних робіт вони разом
вселилися до цієї квартири, з тих пір
постійно проживали в ній однією
родиною. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився
син ОСОБА_4. 05 грудня 2000 року з
відповідачем було офіційно
зареєстровано шлюб. Рішенням
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя від 25.10.2013 року шлюб з
відповідачем було розірвано. Просила
її позов задовольнити, визнавши за нею
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_3.

Представник позивачки, адвокат ОСОБА_5
у судовому засіданні позов підтримав,
просив його задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнав, оскільки не вважає сім'єю
спільне проживання без реєстрації
шлюбу, а також, на його думку, у разі
визнання за позивачкою права власності
на частину спірної квартири, то
квартира буде втрачена. Пояснив, що
хоча і проживав із позивачкою спільно,
харчувався з нею та давав їй гроші, з
яких оплачувалася квартирна плата та
неслись інші витрати на її розсуд, але
це були не сімейні стосунки. Квартиру
придбав за особисті кошти.

Вислухавши сторони, дослідивши
письмові матеріали, оцінюючи
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку про те, що позов знайшов своє
підтвердження представленими доказами
і підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до свідоцтва про одруження,
виданого 05.12.2000 року Іллічівським
відділом реєстрації актів цивільного
стану м. Маріуполя Донецької області, 05
грудня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали
шлюб, актовий запис № 442.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
25 жовтня 2013 року, яке набрало законної
сили 04 листопада 2013 року, шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Цим
судовим рішенням також встановлено, що
сімейні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
припинені з 2009 року.

Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У відповідності до інвентаризаційної
справи, квартира АДРЕСА_3 має загальну
площу 40,8 кв.в., складається з двох
житлових кімнат площею 11,6 кв.м. та 15,0
кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., ванної
кімнати площею 2,1 кв.м., вбиральні
площею 0,8 кв.м., коридору площею 4,5 кв.м.,
вбудованої шафи площею 0,7 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу від 28
грудня 1996 року, ОСОБА_2 купив за 8110 грн.
квартиру АДРЕСА_3.

Згідно реєстраційного посвідчення, 09
січня 1997 року за ОСОБА_2 зареєстроване
право власності на квартиру АДРЕСА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
28 грудня 1996 року.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому
засіданні надали пояснення, якими
підтвердили, що на початку 1990-х років
ОСОБА_1 створила сім'ю з ОСОБА_2 Вони
тривалий час спільно проживали у
квартирі, що належала матері ОСОБА_1
Вони жили як одна родина, як чоловік та
дружина, разом харчувалися, разом
вирішували побутові питання, мали
спільний фінансовий бюджет, а коли
матір вирішила свою квартиру продати,
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 почали шукати собі інше
житло. Квартиру шукали разом. Згодом
вони купили спірну квартиру. Якийсь час
робили в ній ремонт, після чого разом
оселилися в ній і продовжили постійно
проживати як одна родина. Пізніше у них
народилася дитина і вони зареєстрували
шлюб. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 завжди говорили
про спірну квартиру як про спільну
власність, ніколи не рахували хто
більше грошей вклав у її придбання, а
хто менше, ніколи не говорили, що хтось
із подружжя має більше прав на неї, а
хтось менше.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що проживає в
будинку АДРЕСА_3, по сусідству із
родиною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 До квартири
АДРЕСА_3 вони разом заселились у 1996
році, одночасно як чоловік та дружина. З
того часу постійно проживали разом у
цій квартирі. Жили як родина, разом
харчувалися, разом вирішували побутові
питання. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ніколи не
говорили, що хтось із подружжя має
більше прав на спірну квартиру, а хтось
менше.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963
року визначено, що сумісною власністю
є спільна власність без визначення
часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від

22 грудня 1995 року № 29 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин),
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (статті 16
Закону "Про власність", статті 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (пункту 1
статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17
Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності.

Виходячи з наявних у справі доказів
судом встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_3 була придбана у період
спільного проживання однією родиною
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти, за
рівних їх матеріальних і трудових
зусиль на її придбання. Отже, це майно є
об'єктом права спільної сумісною
власності і має належати сторонам у
рівних частках - по 1/2 частині кожному.

Відповідачем не надано суду жодних
доказів тих обставин, на які він
посилався в обґрунтування своїх
заперечень проти позову, відверто
заявляючи суду, що у нього таких
доказів немає. Отже, позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_3, загальною
площею 40,8 кв.м., житловою - 26,6 кв.м.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський райсуд міста
Маріуполя протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Н. В. Литвиненко