Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" липня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого судді -
Адамовича О.Й.,

за участю: секретаря судового
засідання Світко Т.І.

позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши y відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
про вселення, -

В С Т А
Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою в якій просить усунути
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом виселення з неї ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та
одночасно вселення позивача у вказану
квартиру, а також стягнути в
солідарному порядку 20000грн. на
відшкодування завданої моральної
шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
позивач є квартиронаймачем, однак
через сімейні обставинами з 2004 року
постійно в квартирі не проживає. Також,
в 2004 році на підставі договору піднайму
дозволила проживати у вказаній
квартирі ОСОБА_5, який заселив без її
згоди також ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, які проживають у ній на даний
час незважаючи на те, що договір
піднайму було розірвано ще в 2005 році.

Відповідачі чинять перешкоди позивачу
в користуванні квартирою, змінили
замки, не пускають до помешкання, не
дають можливості проживати в ньому.
Позивачу доводиться винаймати житло
або жити в знайомих.

Своїми неправомірними діями, які
полягають у позбавленні права на житло,
відповідачі завдали моральну шкоду,
яку позивач оцінила в 20000грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали.

Відповідач - ОСОБА_5, в судове засідання
не з'явився. Його інтереси представляв
відповідач ОСОБА_3, який згідно
свідоцтва про зміну імені (а.с. 93) змінив
своє прізвище з ОСОБА_5. Останній, щодо
позову заперечив, з підстав викладених
у письмових запереченнях (а.с. 99-101).
Зокрема, вважає, що провадження у
справі в частині вимог заявлених до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає
закриттю, оскільки набрала законної
сили ухвала Корольовського районного
суду від 21.02.2012р. у справі №2-123/12 про
закриття провадження у справі у зв'язку
з відмовою позивача від позову, яка
ухвалена з приводу спору між тими
самими сторонами про той самий предмет
і з тих самих підстав згідно п. 2 ст. 207
ЦПК України. В іншій частині в
задоволенні позову просив відмовити.

Крім того, в клопотанні від 02.07.2014р.
відповідач ОСОБА_3 просив суд відмовити
в позові у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 щодо позову заперечив, також
вказав на необхідність закриття
провадження у справі та на
безпідставність заявлення позову до
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які ніколи не
проживали у спірній квартирі. Крім
того, вказав на відсутність письмової
вимоги про виселення, яка передбачена
ст.91 ЖК УРСР, а тому позов вважає
передчасним. Також, зазначив про
відсутність у позивача права на
звернення з позовом про виселення,
оскільки належним позивачем є
відповідна житлово-експлуатаційна
організація. В судових дебатах вказав,
що договір найму від 15.05.2004р. був
укладений без згоди
житлово-експлуатаційної організації, а
тому є нікчемним. Таким чином, правові
підстави для проживання у квартирі
відповідачів відсутні ще з 2004 року, а
тому позивачем пропущено строк
позовної давності.

Відповідачі - ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в
судові засідання не з'являлися,
відзивів на позовну заяву не надали.
Про час та місце розгляду справи
повідомлялися належним чином.

В судовому засіданні 13.05.2014р. в якості
свідка була допитана позивач ОСОБА_1,
яка вказала, що уклала договір піднайму
з ОСОБА_5 на підставі якого він став
проживати в квартирі. В подальшому,
почали виникати непорозуміння після
чого договір було розірвано. Вказала,
що в червні місяці 2012 року вона прийшла
до квартири щоб проживати в ній, але її
не пустив ОСОБА_5 Після чого звернулася
в міліцію. Також в березні 2013 року
позивач знову прийшла до квартири, але
її не впустили ОСОБА_6 (мати ОСОБА_5.) та
ОСОБА_3 (брат ОСОБА_5.). ОСОБА_6 її
виштовхала з коридору за двері
квартири. ОСОБА_5 останній раз бачила в
квартирі в 2012 році. Відповідачів ОСОБА_8
та ОСОБА_9 в квартирі ніколи не бачила,
тільки біля будинку, перешкод щодо
проживання вони їй не чинили. Останній
раз ночувала в квартирі в 2005 році.

Допитаний в судовому засіданні 02.04.2014р.
та 02.07.2014р. в якості свідка відповідач
ОСОБА_3 вказав, що відповідач ОСОБА_5 не
проживає в квартирі з 14.02.2013р., тобто, з
моменту виїзду з України до Канади, а
тому не може чинити перешкод в
користуванні житлом. Вказав, що
проживає в АДРЕСА_1, ніяких перешкод в
користуванні квартирою позивачу не
чинить. З ним також проживає його матір
- відповідач ОСОБА_6 Його сімя, сплачує
усі комунальні послуги. Проживати у
вказаній квартирі йому та матері
дозволив брат - ОСОБА_5 Відповідачі
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у квартирі взагалі
ніколи не проживали.

В судовому засіданні були допитані
також свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Зокрема, ОСОБА_13 вказала, що в
липні-серпні 2012 року бачила на порозі
квартири ОСОБА_5 В березні 2013 року вона,
позивач та дільничний міліціонер
прийшли до квартири, з якої вийшов
присутні в залі судового засідання
ОСОБА_3 ОСОБА_1 просила забрати речі, але
в квартиру впустили лише дільничного.
ОСОБА_3 сказав, що його маму не можна
нервувати.

Свідок ОСОБА_14 вказала, що позивач
проживає в неї, оскільки її не пускають
в квартиру. Це їй відомо зі слів ОСОБА_1
Хто зараз проживає в спірній квартирі
їй не відомо.

Свідок ОСОБА_15 вказав, що в лютому,
березні місяці 2013 року він, позивач та
дільничний міліціонер прийшли до
квартири по АДРЕСА_1. Двері відкрив
присутній в судовому засіданні ОСОБА_3
В квартиру пустили лише дільничного,
позивача не пустили. Матір присутнього
в судовому засіданні ОСОБА_3 штовхнула
ОСОБА_1 щоб та не зайшла в квартиру.

Ухвалою від 02.07.2014р. було відмовлено в
клопотанні відповідача щодо закриття
провадження у справі, оскільки було
встановлено, що незважаючи на
однаковість предмету спору у даній
справі та у справі №2-123/12, були змінені
сторони, крім того, змінилися обставини
справи, оскільки позивач обґрунтовує
позовні вимоги підставами, які виникли
після закриття провадження у справі
№2-123/12.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи, а
також відмовний матеріал
Корольовського РВ УМВС України в
Житомирській області №5397/12 за заявою
ОСОБА_1, висновки Корольовського РВ
УМВС України в Житомирській області
№2300 по зверненню ОСОБА_6, наглядове
провадження прокуратури м.Житомира
№114/552с-12 за заявою ОСОБА_1 та матеріали
архівної цивільної справи №2-123/12
Корольовського районого суду
м.Житомира, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є
наймачем квартири АДРЕСА_1 та
зареєстрована в казаній квартирі (а.с.
107 т. 1). Також, з позивачем, як
квартиронаймачем, укладені договори
щодо надання комунальних послуг.

15.05.2004 року ОСОБА_1, як наймодавець та
ОСОБА_5, як наймач, підписали договір
найму квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1).

Пунктом 5 договору визначено, що в разі
бажання наймодавця достроково
припинити дію договору, наймач
зобов'язаний звільнити займане
приміщення не пізніше ніж через один
місяць після попередження його про це.
Пунктом 7 договору визначено, що наймач
зобов'язаний повідомити про дострокове
припинення дії цього договору не
пізніше ніж за місяць.

В пункті 14 сторони визначили, що
договір укладено строком на два роки, а
при закінченні строку дії договору,
якщо жодна із сторін не заявить про
його припинення, договір продовжується
на невизначений термін.

Відповідно до ст. 91 Житлового кодексу
Української РСР, наймач жилого
приміщення вправі за згодою членів
сім'ї, які проживають разом з ним, і за
згодою наймодавця здавати в піднайом
жиле приміщення у випадках і в порядку,
встановлюваних цим Кодексом.

Договір піднайму укладається в
письмовій формі з наступною
реєстрацією у житлово-експлуатаційній
організації.

В матеріалах справи відсутні відомості
щодо надання згоди наймодавця на
укладання наймачем (позивачем)
договору піднайму квартири з
відповідачем ОСОБА_5, а також, що
вказаний договір був зареєстрований в
житлово-експлуатаційній організації.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що листом від 15.12.2005р., який,
згідно підпису на повідомлені про
вручення поштового відправлення,
ОСОБА_5 отримав 19.12.2005р. (а.с. 224 т.1)
ОСОБА_1 повідомила, що має намір
проживати у квартирі та у зв'язку з
порушенням умов договору припинила
його дію, згідно п. 5 договору.

Тому, суд погоджується з доводами
представника відповідача про
відсутність правових підстав для
проживання ОСОБА_5 у спірній квартирі,
проте не вважає, що позивачем пропущено
строк позовної давності щодо звернення
з позовом про виселення.

Як вказувалося вище, в 2005 році позивач
зверталася з аналогічним позовом до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Ухвалою
Корольовського районного суду від
21.02.2012р. провадження у справі №2-123/12
було закрито. Після чого, позивач в
жовтні 2013 року знову звернулась з
позовом про виселення, оскільки
виникли інші підстави, які вказують на
порушення її прав з боку відповідачів.

Зокрема, з відмовного матеріалу
Корольовського РВ УМВС України в
Житомирській області №5397/12 та з
наглядового провадження прокуратури м.
Житомира №114/552с-12 вбачається, що
27.06.2012р. ОСОБА_1 зверталася до
Короьловського РВ УМВ України з заявою
в якій вказувала, що 23.06.2012 року застала
ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, проте
останній не пустив її, у зв'язку з чим
просила вжити заходи щодо забезпечення
безперешкодного проживання у квартирі,
а саме наявності ключів у квартирі,
безперешкодного входу та переміщення
по квартирі, користування належними їй
меблями.

В письмових пояснень наданих
дільничному інспектору міліції
Горопаху В.В. в межах розгляду зави,
ОСОБА_5 пояснив, що користується
квартирою, оскільки викупив її в ОСОБА_1
за 20тис доларів США. Заяву вважає
безпідставною.

В постанові від 25.09.2012р. про відмову в
порушенні кримінальної справи за
заявою ОСОБА_1 вказано, що додатково
опитати ОСОБА_1 з приводу обставин
справи не виявилося можливим, оскільки
остання за вказаною адресою не
проживає.

Також, з матеріалів висновків №2300/13 по
зверненню громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_1
вбачається, що останні звернулися
14.03.2013 р. до Корольовського РВ УМВС
України з заяви про вчинення
кримінального правопорушення.

Зокрема в заяві та в письмових
поясненнях ОСОБА_6 вказала, що ОСОБА_1
14.03.2013р. близько 10год.45хв. почала
стукати у двері та намагалася
потрапити до квартири АДРЕСА_1, однак
вона її не впустила, оскільки в ОСОБА_1
немає права власності на дану квартиру,
а також у зв'язку з тим, що її син ОСОБА_5
ще не виписався з неї.

В свою чергу, ОСОБА_1 в заяві та
письмових поясненнях вказала, що
14.03.2013р. прийшла до своєї квартири
АДРЕСА_1, однак ОСОБА_6 її не впустила.
Вказала, що замки поміняні.

Про обставини вчинення перешкод ОСОБА_1
у вселення в квартиру з боку ОСОБА_6
вказали також в своїх письмових
поясненнях ОСОБА_18 та ОСОБА_13, які були
присутні під час даних подій.

Крім того, обставини вчинення перешкод
позивачу у користуванні житлом з боку
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були підтвердженні
також показами ОСОБА_1, ОСОБА_18 та
ОСОБА_13, які були допитані як свідки.

Згідно ст. 97 ЖК УРСР, після закінчення
строку договору піднайму піднаймач не
вправі вимагати відновлення договору і
на вимогу наймача зобов'язаний
звільнити займане приміщення.

Договір піднайму може бути достроково
розірвано, якщо піднаймач або особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, чи систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи
одному будинку, а також у разі
систематичного невнесення піднаймачем
плати за користування жилим
приміщенням і за комунальні послуги.

У разі відмовлення звільнити займане
приміщення після припинення договору
піднайму піднаймач і члени його сім'ї
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно ч.3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

В матеріалах справи, відсутні докази
того, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на відповідній правовій
підставі вселилися та на даний час
проживають у АДРЕСА_1.

З наданих на запит суду довідок
адресно-довідкового підрозділу
територіального ДМС України
вбачається, що жоден з відповідачів не
зареєстрований за вказаною вище
адресою, а мають інші зареєстровані
місця проживання.

Виходячи зі змісту ст. 2 та ст.3 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні", наявність реєстрації місця
проживання за певною адресою, свідчить
про постійне проживання особи за такою
адресою.

Згідно відповіді управління ДМС у
Житомирській області від 01.07.2014р.
ОСОБА_5 знятий 04.02.2014р. з реєстраційного
обліку за адресою АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, позов про
виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
підлягає задоволенню.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що позивач є наймачем
квартирі АДРЕСА_1, однак, не проживає в
квартирі, оскільки відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перешкоджали їй в
цьому.

Оскільки, позивач за час відсутності у
квартирі не втратила право на житло,
позов щодо вселення підлягає
задоволенню.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Позивач вказує, що через протиправні
дії відповідачів вона тривалий час
позбавлена можливості проживати у
наданій їй квартирі, що спричиняє їй
душевні страждання, вносить суттєві
незручності в її життя, оскільки
доводиться проживати в різних місцях,
так як іншого власного житла вона не
має, а тому їй завдано морально шкоду,
яку вона оцінює в 20000грн.

Беручи до уваги, що позивачем доведена
наявність моральних страждань
внаслідок протиправних дій
відповідачів, які тривалий час чинять
їй перешкоди в користуванні житлом, суд
вважає обґрунтованим позов щодо
стягнення моральної шкоди, проте сума,
яку просить стягнути позивач є
завищеною.

Тому, виходячи з конкретних обставин
справи з відповідачів на користь
позивача слід стягнути 2000грн. на
відшкодування завданої моральної
шкоди.

Позовні вимоги заявлені до ОСОБА_8, яка
є колишньою дружиною ОСОБА_5 та ОСОБА_9,
яка зі слів ОСОБА_3,- спільно проживала з
ним без реєстрації шлюбу, є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають, оскільки відсутні докази
щодо їх проживання у спірній квартирі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідачами не спростовано доводів
позивача. Покази ОСОБА_3 як свідка, в
яких він вказав, що не чинив перешкод в
користуванні квартирою позивачем, не
доводять його право на проживання у
даній квартирі, при цьому його покази
суперечать показам свідків ОСОБА_13 та
ОСОБА_15 Посилання представника
відповідача на відсутність у позивача
права на звернення з позовом є також
безпідставним, оскільки остання як
наймач квартири, може захистити свої
права шляхом виселення піднаймача або
осіб, які самовільно зайняли
помешкання наймача.

Отже, позов підлягає частковому
задоволенню.

Судові витрати позивача зі сплати
судового збору слід стягнути з
відповідачів пропорційно до
задоволених вимог, згідно ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 -
215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В
И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення з неї ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Вселити в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_1 2000грн. на відшкодування
завданої моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_1 429грн. 40коп. витрат по
сплаті судового збору.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м.Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні при оголошенні рішення суду,
протягом того ж строку з дня отримання
копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Cуддя
О. Й. Адамович