Провадження № 2/522/175/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

« 02» липня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

Головуючого - судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання -
Мітяєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Одеська
залізниця», Державної адміністрації
залізничного транспорту України
«Укрзалізниця» про визнання акту
недійсним, скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, за неодноразово
уточненими позовними вимогами просив
визнати недійсними акт №008640 від 14.03.2012
року, складений працівниками Головного
управління контролю та внутрішнього
аудиту «Укрзалізниці» Державної
адміністрації залізничного транспорту
України відносно нього, ОСОБА_1; наказ
відділу кадрів вагонного депо Одеса -
Головна Державного підприємства
«Одеська залізниця» № 453-ОС від 18.04.2012
року про його звільнення за п.8 ст.36 КЗпП
України; поновити його на роботі у
Вагонному депо Одеса - Головна
Державного підприємства «Одеська
залізниця» на посаді провідника
вагонів за контрактом № 276 від 22.07.2011
року з 18.04.2012 року; зобов'язати Державне
підприємство «Одеська залізниця»
виплатити йому, ОСОБА_1, середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу, починаючи з 18.04.2012 року до дня
поновлення на роботі; зобов'язати
Державне підприємство «Одеська
залізниця» відшкодувати ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі п'яти тисяч
гривень. В обґрунтування своїх вимог
позивач посилається на наступне.
ОСОБА_1 працював на Одеській залізниці
з 1993 року на різних посадах, а саме:
провідником пасажирського вагону,
начальником пасажирського потягу,
ревізором - інструктором з контролю
пасажирських потягів. З 12.05.2011 року
позивач звільнений з Управління
Одеської залізниці та переведений до
пасажирського вагонного депо
Одеса-Головна Одеської залізниці на
посаду начальника пасажирського
потягу, після чого був переведений
провідником пасажирських вагонів на
умовах контракту. З 22.01.2012 року до 17.03.2012
року згідно наказу начальника депо він
тимчасово виконував обов'язки
начальника пасажирського потягу. 14.03.2012
року, відповідно графіка, позивач
виконував обов'язки начальника
пасажирського потягу № 24 сполученням
«Одеса-Москва». Згідно акту № 008640 від
14.03.2012 року, ОСОБА_1 допустив
безконтрольність за діяльністю
поїзної бригади на шляху прямування
потягу, відмовився надати службову
документацію, проігнорувавши
посвідчення № 53 на проведення
перевірки, підлеглі провідники
пасажирських вагонів відмовились від
дачі пояснень. Після повернення з
поїздки зазначений акт став підставою
для розгляду на оперативній нараді при
начальнику пасажирського депо
Одеса-Головна, що відбулася 19.03.2012 року,
на якій прийняте рішення про
розірвання трудового договору,
укладеного з позивачем. 27.03.2012 року
ОСОБА_1 отримав повідомлення
начальника депо від 23.03.2012 року, що у
зв'язку з порушенням статті 6 пункту 18
підпункту «а» укладеного з ним
контракту, встановленням факту
перевезення безквиткових пасажирів,
трудовий договір з позивачем буде
розірваний, а позивач ОСОБА_1
звільнений з роботи на підставі п.8 ст.36
КЗпП України через два тижні після
ознайомлення з цим повідомленням.
Позивач вважає, що його звільнення
суперечить приписам чинного
законодавства, з огляду на що звернувся
до суду із вказаним позовом.

В судове засідання з'явився позивач,
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги позивача не визнав, вважав їх
необґрунтованими та такими, в
задоволенні яких необхідно відмовити.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позов
таким, що підлягає частковому
задоволенню з наступних причин.

Судом установлені такі фактичні
обставини на підставі пояснень сторін,
представлених сторонами письмових
доказів.

Стосовно фактичних обставин по справі.

Згідно трудової книжки НОМЕР_1 позивач
ОСОБА_1 працював на Одеській залізниці,
починаючи з 1993 року на різних посадах, а
саме: провідником пасажирського
вагону, начальником пасажирського
потягу, ревізором - інструктором з
контролю пасажирських потягів.

З 12.05.2011 року ОСОБА_1 звільнений з
Управління Одеської залізниці та
переведений до Пасажирського
вагонного депо «Одеса-Головна»
Одеської залізниці на посаду
начальника пасажирського потягу, після
чого був переведений провідником
пасажирських вагонів на умовах
контракту строком дії до 21.07.2014 року, що
підтверджується контрактом № 276 від
22.07.2011 року та трудовою книжкою.

Згідно із наказом пасажирського
вагонного депо Одеса-Головна Одеської
залізниці від 24.01.2012 року №ЛВЧДК-3-05/105 у
зв'язку із знаходженням в учбовій
відпустці начальника поїзда ОСОБА_2 з
24.01.2012 по 19.03.2012 рік, на ОСОБА_1 тимчасово
покладено обов'язки начальника поїзда.
При цьому, інший контракт у зв'язку з
виконанням цих тимчасових обов'язків
начальника поїзду з позивачем не
укладався, що є тимчасовим покладенням
певних трудових обов'язків, не
пов'язаним з переведенням працівника
на цю посаду.

14.03.2012 року, відповідно графіку, позивач
виконував тимчасово покладені на нього
обов'язки начальника пасажирського
потягу № 24 сполученням «Одеса-Москва»,
що підтверджується рейсовим журналом
№ 181 від 17.05.2011 року.

Стосовно акту № 008640 від 14.03.2012 року.

Як наполягає представник відповідача,
під час рейсу у зазначеному поїзді
співробітниками Головного управління
контролю та внутрішнього аудиту
«Укрзалізниці» проведено перевірку, за
наслідками якої відносно позивача було
складено акт № 008640 від 14.03.2012 року, в
якому зазначено наступне: поїзна
бригада своїми діями перешкоджала
проведенню ревізії. Вагони №8 та №7 -
перекрито двері тамбурів, що призвело
до зриву ревізії. Начальник поїзда
допустив безконтрольність над поїзною
бригадою на шляху прямування поїзда,
відмовився від надання службового
посвідчення та рейсового журналу
проігнорувавши посвідчення на
перевірку №53 за підписом генерального
директора Укрзалізниці Козака В.В., тим
самим не виконав прямої вимоги щодо
перевірки поїзда.

Згідно п.18 Правил перевезення
пасажирів, багажу, вантажобагажу та
пошти залізничним транспортом України,
контроль за перевезенням та
обслуговуванням пасажирів
здійснюється посадовими та службовими
особами Укрзалізниці, залізниць, у тому
числі контролерами-ревізорами поїздів,
старшими ревізорами з контролю доходів
та ревізорами з контролю доходів.
Зазначені особи, зокрема, перевіряють
наявність у пасажирів проїзних
документів та документів, що
посвідчують особу та /або
підтверджують право на пільги;
оформлення проїзних і перевізних
документів; організацію продажу
проїзних документів і обслуговування
пасажирів на вокзалах і у поїздах;
оформлення проїзду начальником поїзда,
правильність стягнення штрафів,
заповнення службової документації,
своєчасність внесення грошових сум;
виконання провідниками (стюардами)
вагонів та начальниками поїздів
посадових інструкцій.

Судом враховано, що оспорюваний
позивачем акт № 008640 від 14.03.2012 року ЦКРУ
«Укрзалізниці» ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
складено у присутності ОСОБА_1 Від
підпису зазначеного акту та від
отримання другого примірника акту
позивач відмовився, про що свідчить
відповідна помітка на бланку акта.
Проте, матеріали вказаної перевірки
відповідачем на вимогу суду не надано,
що виключає можливість перевірки
законності її проведення.

Втім, допустимих та належних доказів,
які б спростовували дійсність
зазначеного акту, складеного
відносного ОСОБА_1, позивачем не надано,
з огляду на що суд вважає за необхідне у
задоволенні зазначеної вимоги
відмовити з огляду на її
необґрунтованість. З іншої сторони, це
не впливає на висновки суду з інших
питань, що викладені нижче.

Стосовно наказу №ЛВЧДК-3-05/453 від 18.04.2012
року.

Як вбачається з протоколу № Н-08/06
оперативної наради при начальнику
Одеської залізниці, яка відбулась
19.03.2012 року, відповідачем прийняте
рішення про розірвання контракту,
укладеного з позивачем, за п.18
підпункту «а» (встановлення факту
перевезення безквиткових пасажирів) з
в.о. начальника пасажирського поїзда
ОСОБА_1

27.03.2012 року позивач отримав
повідомлення начальника депо від 23.03.2012
року, що у зв'язку з порушенням ним
розділу 6 пункту 18 підпункт «а»
контракту, а саме: встановлення факту
перевезення безквиткових пасажирів,
трудовий договір з ОСОБА_1 підлягав
розірванню, а позивач - звільненню з
роботи на підставі п.8 ст.36 КЗпП України
через два тижні після ознайомлення з
цим повідомленням.

18.04.2012 року згідно наказу начальника
депо В.А. Цеховича № ЛВЧДК-3-05453 про
припинення трудового договору ОСОБА_1,
був звільнений з посади провідника
пасажирського вагону.

Згідно пункту 18 підпункт «а» контракту
№ 276 від 22.07.2011 року, укладеного з
позивачем у зв'язку з обійманням посади
провідника пасажирського вагону,
додатковою підставою припинення та
розірвання цього контракту, що не
передбачена чинним законодавством є,
зокрема, встановлення факту
перевезення безквиткових пасажирів та
надлишкової ручної поклажі.

Згідно з правилом ч. 3 ст. 15 Закону
України "Про залізничний транспорт"
працівники залізничного транспорту
загального користування, які
здійснюють обслуговування пасажирів,
працевлаштовуються на підприємства
пасажирського залізничного транспорту
загального користування за
контрактною формою трудового договору.

Перелік категорій та посад працівників
залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору, затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 15 липня 1997 року № 764. Відповідно
вказаної постанови за контрактною
формою договору працевлаштовуються,
зокрема, провідники пасажирських
вагонів та начальник пасажирського
поїзда.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України
контракт є особливою формою трудового
договору, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін,
умови матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є, зокрема, підстави,
передбачені контрактом.

Зазначене повною мірою узгоджується із
правовою позицією, викладеною у п.13
постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06.11.1992 року, згідно
із якою вирішуючи позови про
поновлення на роботі, осіб, звільнених
за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на
увазі, що на підставі цієї норми
припиняється трудовий договір при
наявності умов, визначених сторонами в
контракті для його розірвання.
Оскільки на працівників, з якими
укладено контракт, поширюється
законодавство про працю, що регулює
відносини по трудовому договору, за
винятком, встановленим для цієї форми
трудового договору, їх трудовий
договір може бути припинено й з інших
підстав, передбачених законодавством.

Таким чином, за загальними правилами,
суд визнає право відповідача на
припинення трудового договору з
підстав, передбачених у контракті, що
укладений між працівником та
роботодавцем. Це правило дотримано під
час звільнення позивача не було.

Зокрема, як встановлено судом, позивач
працював на Одеській залізниці
провідником пасажирського вагону на
підставі укладеного трудового
контракту № 276 від 22.07.2011 року.
Підпунктом «а» пункту 18 цього
укладеного з позивачем контракту
передбачено певні додаткові підстави
для його дострокового розірвання, крім
тих, що встановлені законом. Однією з
таких додаткових та спеціальних
підстав для трудових відносин з
позивачем контрактом визначено таке
порушення, як перевезення безквиткових
пасажирів та надлишкової ручної
поклажі.

При цьому, оспорюваний позивачем акт №
008640 від 14.03.2012 року, який в подальшому
став підставою для його звільнення,
складений відносно ОСОБА_1 під час
виконання ним обов'язків начальника
пасажирського поїзду, а не обов'язків
провідника пасажирського вагону, які
він під час складання зазначеного акту
не виконував у зв'язку з тимчасовим
покладенням на нього інших трудових
обов'язків.

Саме факт порушення своїх трудових
обов'язків позивачем, як тимчасово
виконуючим обов'язки начальника
поїзда, став підставою для звільнення
ОСОБА_1 Згідно акту № 008640 від 14.03.2012 року
такі порушення виразилися у
неналежному контролі поїздної бригади
та невиконанні вимоги щодо перевірки
поїзда. Вказаним актом не встановлено
та не зазначено будь-яких обставин щодо
того, що особисто позивач допустив
провезення безквиткових пасажирів.

Таким чином, звільнення позивача з
посади провідника пасажирського
вагону за неналежне виконання
обов'язків начальника пасажирського
поїзду з підстав, що передбачені
трудовим контрактом, який ним
укладався в якості провідника
пасажирського вагону, суперечить
вимогам чинного законодавства та є
грубим порушенням трудових прав
ОСОБА_1, з огляду на що наказ
№ЛВЧДК-3-05/453 від 18.04.2012 року має бути
визнаний судом незаконним та
скасованим.

За пунктом 8 частини 1 статті 36 Кодексу
законів України про працю, підставами
припинення трудового договору є
підстави, передбачені контрактом.

Таким чином, наведене правило Кодексу
не містить конкретного правила, що може
піти підставою для звільнення позивача
із займаної посади. Це правило
підлягало визначенню певними
положеннями контракту, укладеного з
позивачем. На час виявлення обставин,
що послужили підставою для звільнення
позивача з займаної ним посади
провідника пасажирського вагону, він
обіймав саме таку посаду за контрактом,
інші обов'язки на нього покладено лише
тимчасово в силу наказу його керівника.
При цьому, іншого контракту з ним як з
начальником пасажирського поїзду з ним
укладено не було, додаткові підстави
його можливого звільнення до початку
виконання ним вказаних тимчасових
обов'язків з ним іншим трудовим
контрактом не посолоджені та не
передбачені.

Таким чином зазначені обставини, на
існуванні яких наполягає відповідач,
могли бути самостійними підставами
звільнення позивача лише в тому разі,
якщо б вони були передбачені укладеним
з ним трудовим контрактом, чого не
відбулося.

Наведене свідчить, що позивача
звільнено із застосуванням положення
такого трудового контракту (що
укладаються у разі зайняття посади
начальника поїзду), який з позивачем
укладено не було.

Необхідно враховувати, що контракт є
особливою формою трудового договору, в
якому, зокрема, умови розірвання
договору, в тому числі дострокового,
можуть встановлюватися угодою сторін.
З огляду на це, тимчасове покладення на
працівника виконання інших обов'язків
в силу наказу його керівника не є
формою внесення змін до укладеного
попередньо контракту, може слугувати
підставою для застосування до такого
працівника таких особливих умов, які з
ним погоджені угодою не були.

Безумовним наслідком встановленого
порушення є поновлення позивача на
посаді, з якої його було незаконно
звільнено з відновленням усіх його
порушених прав.

Щодо вимоги про виплату
середньомісячного заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Суд, дійшовши висновку про
незаконність звільнення позивача з
посади провідника пасажирського
вагону, вважаючи за необхідне поновити
його в цій посаді, має постановити
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, але не більш як за один рік.

Згідно із довідкою про середній
заробіток позивача від 01.07.2014 року, що
розрахований відповідачем на вимогу
суду у відповідності до постанови
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100 про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
цей заробіток складає 4 172,86 гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України
якщо заява про поновлення на роботі
розглядається більше одного року не з
вини працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд вважає обґрунтованою
вимогу про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
час, що не перевищує одного року.
Визнаючи за позивачем таке
процесуальне право, суд має
констатувати, що він не з'явився у
кілька призначених судом засідань,
неодноразово змінював та доповнював
свої позовні вимоги, неодноразово
вказував в якості відповідача
неналежного суб'єкта, що не мав статусу
юридичної особи, що стало однією (поряд
з іншими) з причин тривалого розгляду
справи. Подібні обставини дають суду
підстави для висновку, що заява про
поновлення позивача на роботі
розглянута судом у строк, більший ніж в
один рік, в тому числі з вини
працівника, що позбавляє його права
вимагати сплати компенсації за час
вимушеного прогулу за час, триваліший
за один рік.

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
складає 4172,86 гривні х 12 місяців = 50 074,32
гривні.

Стосовно вимог відшкодування
моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

За правилом ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

У такому випадку обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні.

Судом встановлено, що в результаті
протиправної поведінки відповідача
позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну
шкоду, що знайшла свій прояв у фізичних
та душевних стражданнях, оскільки були
порушені нормальні умови життя
позивача через протиправну втрату ним
роботи. Через протиправну втрату
роботи позивач зазнав нервову напругу,
був змушений докладати додаткових
зусиль для організації свого життя,
пошуку роботи, що відповідала б його
рівню освіти та кваліфікації,
відновленню своїх порушених прав. За
наведених обставин суд вважає вимогу
позивача в частині стягнення моральної
шкоди цілком обґрунтованою.

Стосовно строків звернення позивача із
позовом.

Суд, встановивши наявність грубого та
істотного порушення гарантованих
Конституцією України трудових прав
позивача, що знайшло свій прояв у його
протиправному звільненні з займаної
посади за відсутності будь-яких
правових підстав для цього, має
поновити строки звернення до суду.

У цьому висновку суд керується
положенням Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
згідно із яким кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру. Суд,
застосовуючи таке положення, вважає, що
аргументи пропуску строку звернення до
суду за захистом порушеного права,
мають другорядне значення за умови
встановлення та доведення факту
порушення основоположних прав та
свобод позивача, а саме: порушення
конституційного права позивача на
працю.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо
обидві сторони звільнені від оплати
судових витрат, вони компенсуються за
рахунок держави у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд
допускає негайне виконання рішень у
справах про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися в суд за захистом
свого цивільного права у випадку його
порушення з вимогою про примусове
виконання зобов'язання в натурі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Керуючись ст. ст. 32, 36, п. 1 ст. 40, ст. ст. 233,
232, ч. 2 ст. 235, ст. 237-1 Кодексу законів про
працю України, ст. ст. 10, 11, 60, 62, 213-215, 217, п.
4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Одеська залізниця»,
Державної адміністрації залізничного
транспорту України «Укрзалізниця» про
визнання акту недійсним, скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
№ЛВЧДК-3-05/453, виданий начальником
Пасажирського вагонного депо
«Одеса-Головна» Державного
підприємства «Одеська залізниця» від
18.04.2012 року про звільнення ОСОБА_1 із
займаної посади за п.8 ст.36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі у
Пасажирському вагонному депо
«Одеса-Головна» Державного
підприємства «Одеська залізниця» на
посаді провідника пасажирського
вагону.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за один рік в розмірі 50 074
(п'ятдесят тисяч сімдесят чотири)
гривні 32 копійки.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1
на відшкодування завданої моральної
шкоди 5 000,0 (п'ять тисяч) гривень.

Судові витрати віднести на рахунок
держави.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Рішення у частині поновлення на роботі
підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
С.О. Погрібний

02.07.2014