Справа №461/3486/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року
м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді -
Романюка В.Ф.

при секретарі -
Куц Н.З.

з участю: представник позивача -
ОСОБА_1

відповідача -
ОСОБА_2

представника
відповідача - ОСОБА_3

третьої особи -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Львові цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, з участю
третьої особи ОСОБА_4 про стягнення
аліментів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, в якому просить
стягувати з відповідача в її користь
довіку аліменти на її утримання в сумі
1000 грн. щомісячно.

В обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_5 посилається на те, що вона є
вдовою, пенсіонером та потребує
матеріальної допомоги. Разом із
позивачем в квартирі на АДРЕСА_1
проживає його донька ОСОБА_4 (третя
особа у справі) з чотирма
неповнолітніми дітьми, яка однак, є
непрацюючою, лише отримує соціальну
допомогу по догляду за дітьми. ОСОБА_4
допомагає позивачу у веденні
домашнього господарства, вони разом
обробляють присадибну ділянку в с.
Милятин, Городоцького району,
Львівської області для отримання з неї
продуктів харчування.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала та пояснила, що віна
народила відповідача, виховувала його,
хоч той і був в інтернаті. Позивач
стверджує, що вона хворіє, їй не
вистачає пенсії, розмір якої становить
близько 1100 грн. на місяць, на ліки, вона
сплачує комунальні послуги за
квартиру. Крім відповідача у позивача є
ще 2 повнолітні доньки та 1 повнолітній
син. Донька ОСОБА_8 проживає у Польщі,
інколи, приблизно раз на рік, може
передати продукти харчування та 100-200
польських злотих. Донька ОСОБА_4 надає
позивачу допомогу в тому, що ходить в
магазин за продуктами, купує ліки,
оплачує комунальні послуги, на що кошти
виділяє позивач. Натомість, відповідач
не надає позивачу жодної допомоги.
Звернення вимоги про стягнення
аліментів лише до відповідача позивач
пояснює тим, що у відповідача не було
батька, але позивач його сама
виховувала, натомість, в інших дітей
був батько.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та пояснив суду, що з моменту
народження відповідач перебував на
повному утриманні матері ОСОБА_5, яка
дбала про його духовний і моральний
розвиток, він був достатньо здоровий,
оскільки у 18 років відповідача забрали
в армію. Так, дійсно відповідач у 50-60 - х
роках навчався в інтернаті, однак,
інтернат на той час був привілеєм для
сільських дітей. Якби мати ухилялася
від виконання батьківських обов'язків,
її б обов'язково позбавили
батьківських прав. З кінця 80-х років у
позивача з'явився новий чоловік, який
став вітчимом для відповідача, хоча між
ними й виникали суперечки. Позивач
хворіє на ряд захворювань -
стахікардію, кардіосклероз, гіпертонію
тощо, внаслідок чого їй є необхідні
кошти для дієтичного харчування,
придбання ліків, сума яких в середньому
становить 500-600 грн. на місяць.

Відповідач та його представник
проти позову заперечили та подали суду
письмові заперечення, в яких
зазначають, що у позивача, крім
відповідача, є ще троє повнолітніх та
працездатних дітей - донька ОСОБА_4,
дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 Відповідач є
сином позивача від першого шлюбу і
основну частину свого життя
виховувався не у сім'ї матері, а іншими
особами - бабою та дідом, в
школі-інтернат. Між позивачем та
відповідачем склалися неприязні
стосунки, вони не проживають однією
сім'єю. Крім того, відповідач є особою
перед пенсійного віку, хворіє на
хронічні захворювання - ішемічна
хвороба серця, цукровий діабет,
атеросклероз, стенокардія,
кардіосклероз, варикоз тощо, що
потребує постійного медикаментозного
та періодичного стаціонарного
лікування, на що ним затрачаються
значні грошові кошти. Поряд з цим,
відповідач несе додаткові витрати,
пов'язані із навчанням його доньки в
навчальному закладі Греції. Натомість,
позивач має стабільне джерело доходів -
пенсію за віком, розмір якої на даний
час становить не менше 1119,82 грн. та
перевищує прожитковий мінімум,
визначений Законом України «Про
державний бюджет на 2014 рік» для осіб
непрацездатного віку в сумі 949,00 грн.
Також позивач є власником жилого
будинку та земельної ділянки для його
обслуговування в с. Милятин
Городоцького району Львівської
області. Зважаючи на ухилення ОСОБА_5
від виконання батьківських обов'язків
в період до досягнення ОСОБА_2
повноліття, відсутність у відповідача
можливості надавати матеріальну
допомогу позивачу та відсутність
потреби позивача у такій допомозі,
відповідач та його представник просять
суд відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Також ОСОБА_2 - відповідач у
справі, при допиті його в якості свідка
у цій справі, надав показання про те, що
з моменту народження його мати віддала
його на виховання своїм батькам в с.
Милятин Городоцького району
Львівської області, які виховували
його до 7 років. До досягнення 7-річного
віку ОСОБА_5 відповідачем не займалася,
в якості батьків відповідач сприймав
своїх діда та бабу, хоча мати інколи
приїжджала по неділях. Потім
відповідач навчався і інтернаті, де
перебував на повному державному
утриманні, а на канікули їздив до діда
та баби. В жовтні 1963 року позивач вдруге
одружилась із ОСОБА_10. З цим вітчимом
відповідач познайомився в той час, коли
той сидів у тюрмі, куди його мати
привела на побачення з вітчимом. В
старших класах відповідача мати та
вітчим забрали із школи-інтернату для
того, щоб отримати більшу площу
квартири, оскільки позивач стояв на
обліку для отримання квартири як
багатодітна сім'я. В результаті,
позивач отримала для проживання від
держави 3-кімнатину квартиру площею 72
кв.м. Однак, відносини з вітчимом не
склалися, він бив відповідача, коли
вітчим приходив до хати, відповідач
тікав з дому. Одного разу в с. Милятин
вітчим так вдарив відповідача, що дід з
бабою думали, що він помер. В період
проживання відповідача з другою сім'єю
позивача та вітчимом відповідач не був
забезпечений нормальним харчуванням, з
їжі був лише кусок хліба і кусок цибулі,
він ходив до сусідів, жив впроголодь, а
з 1975 року відповідач пішов на роботу і
почав сам себе утримувати. В 1976 році
відповідач пішов в армію. В квартирі на
АДРЕСА_1 відповідач не може проживати
через постійні конфлікти з позивачем
та третьою особою, особливо в
осінньо-зимовий період через
відсутність в кімнаті відповідача
опалення. Відповідач також повідомив,
що з матір'ю він ніколи однією сім'єю не
проживав, вона не є його матір'ю, а лише
жінкою, яка його народила. Впродовж
багатьох років між ними йде війна,
позивач завжди називала сина «ОСОБА_17»,
для позивача відповідач був небажаним.
Відповідач хворіє, значну частину
зароблених коштів витрачає на
лікування.

Третя особа - ОСОБА_4, позов
підтримала та пояснила суду, що вона є
донькою позивача від другого шлюбу, має
чотирьох дітей, одна з яких виховується
татом, а інші троє проживають разом з
нею та позивачем у квартирі на АДРЕСА_1.
Від держави третя особа отримує по 300
грн. на одну дитину щомісяця, а також
має неофіційний підробіток в сумі 1500-2000
грн. на місяць. Матері ОСОБА_5 третя
особа інколи допомагає грішми, купує
ліки, продукти, на що позивач надає
кошти, а також допомагає третій особі у
догляді за дітьми. Третя особа
повідомила, що відповідача пам'ятає з
7-річного віку, тобто коли йому було вже
21 рік, відомості про його життя до
досягнення повноліття знає зі слів
матері. Третя особа вважає, що оскільки
мати виховувала відповідача, він
повинен їй допомагати, так як має таку
можливість, бо проживає один, ні на що
грошей не витрачає.

Свідок ОСОБА_11 повідомив, що
знайомий з відповідачем з 1987 року, вони
разом працювали. У 1990 році від ОСОБА_5
(позивача) на сина - ОСОБА_2
(відповідача), для розгляду якої була
створена комісія, в склад якої входив
свідок. Ні один мотив скарги не
підтвердився. Крім цієї скарги було ще
багато інших. Свідок чув, як позивач
неодноразово обзивав відповідача,
стверджував, що краще б її син вмер.
Останній раз свідок був у квартирі на
АДРЕСА_1 минулого року і бачив, що у
кімнаті відповідача немає опалення,
відрізане світло, кухня розвалена.
Свідку зі слів відповідача відомо, що
той в ранньому дитинстві проживав у
селі, потім навчався в інтернаті,
служив в армії. Відомо свідку й про
незадовільний стан здоров'я
відповідача, наявність в нього
багатьох хвороб.

Свідок ОСОБА_12 повідомила, що з
відповідачем та його колишньою
дружиною перебувала у тісних дружніх
стосунках, знає відповідача з 1988 року. В
квартирі на вул. Ангеловича
відповідачу неможливо було проживати з
матір'ю, вона постійно створювала для
цього перепони, ніколи не сприймала
його як члена сім'ї. Відповідач
неодноразово розповідав свідку про те,
що значні кошти витрачає на лікування,
що в дитинстві навчався в інтернаті.

Свідок ОСОБА_13 повідомив, що
знайомий з відповідачем багато років,
відповідач розповідав йому, що жив на
селі, потім в інтернаті. Свідок був
присутній при сварках позивача та
відповідача, які ніколи однією сім'єю
не проживали.

Свідок ОСОБА_14 повідомив, що до 80-х
років він постійно проживав в с.
Милятин Городоцького району
Львівської області, знає, що відповідач
в ранньому дитинстві проживав з дідом
та бабою в АДРЕСА_2, відстань між їхніми
будинками становила близько 150 м., вони
бавилися разом дітьми в селі

Заслухавши пояснення сторін,
свідків, з'ясувавши дійсні обставини
справи, дослідивши зібрані по справі
докази, на підтвердження та
спростування позовних вимог, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно дублікату свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1 від 17.01.2014 року
позивач є матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.
/а.с.5/. Батьком відповідача є ОСОБА_15, з
яким позивач перебувала у
зареєстрованому шлюбі до 10.10.1963 року.
Крім відповідача повнолітніми дітьми
позивача є також ОСОБА_9, 1964 року
народження, місцезнаходження якого
невідоме сторонам у справі, ОСОБА_8, 1974
року народження, яка проживає у Польщі,
та ОСОБА_4, 1972 року народження, яка
проживає з позивачем.

Згідно довідки ЛКП «Цитадель -
центр» з місця проживання про склад
сім'ї № 443 від 12.02.2014 року, позивач
зареєстрована та проживає за адресою:
АДРЕСА_1. Крім позивача у вказаній
квартирі зареєстровані також син
позивача - відповідач, їх невістка
ОСОБА_16, внучка ОСОБА_15, які проживають
за кордоном в Греції, внук ОСОБА_9 /а.с.6/.
На підставі пояснень позивача, третьої
особи та відповідача, допитаного в
судовому засіданні в якості свідка,
судом встановлено, що у квартирі на
АДРЕСА_1 також проживають донька
позивача - третя особа у справі та троє
її неповнолітніх дітей.

Статтею 202 СК України встановлено, що
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги. Якщо мати,
батько були позбавлені батьківських
прав і ці права не були поновлені,
обов'язок утримувати матір, батька у
дочки, сина, щодо яких вони були
позбавлені батьківських прав, не
виникає. Згідно ст. 203 СК України дочка,
син крім сплати аліментів зобов'язані
брати участь у додаткових витратах на
батьків, викликаних тяжкою хворобою,
інвалідністю або немічністю.

Аналізуючи наведені законодавчі
положення, суд приходить до висновку,
що сам факт непрацездатності батьків
не зумовлює виникнення у дітей
обов'язку надання їм утримання - стан
непрацездатності має супроводжуватися
необхідністю отримувати сторонню
матеріальну допомогу. Тобто, батьків
слід визнавати такими, що потребують
матеріальної допомоги.

Як встановлено судом, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_7, є особою пенсійного віку,
тобто згідно ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» відноситься до
непрацездатних осіб.

Статтею 46 Конституції України
встановлено, що громадяни мають право
на соціальний захист, що включає право
на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення; створенням
мережі державних, комунальних,
приватних закладів для догляду за
непрацездатними. Пенсії, інші види
соціальних виплат та допомоги, що є
основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Згідно довідки Управління Пенсійного
фонду в Залізничному районі м. Львова
від 17.01.2014 року позивач отримує пенсію
за віком при повному стажі, розмір якої
в грудні 2013 року становив 1119,82 грн.
/а.с.7/.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про
Державний бюджет на 2014 рік» розмір
прожиткового мінімуму в 2014 році для
осіб непрацездатного віку становить 949
грн. на одну особу. При цьому, згідно ст.1
Закону України «Про державний бюджет»
прожитковий мінімум - це вартісна
величина достатнього для забезпечення
нормального функціонування організму
людини, збереження його здоров'я набору
продуктів харчування, а також
мінімального набору непродовольчих
товарів та мінімального набору послуг,
необхідних для задоволення основних
соціальних і культурних потреб
особистості.

Виходячи з наведених законодавчих
положень та того факту, що розмір
пенсії, яку отримує позивач, перевищує
розмір прожиткового мінімуму для
категорії осіб, до яких відноситься
позивач, суд приходить до висновку, що
цих коштів повинно бути достатньо
позивачу для забезпечення його
нормальної життєдіяльності.

Що ж стосується посилань ОСОБА_5 на стан
її здоров'я, то з представлених
позивачем доказів не вбачається того,
що остання є особою з особливими
потребами, потребує стороннього
догляду. Представлені позивачем
квитанції про придбання ліків не
свідчать про понесення позивачем
суттєвих витрат на лікування згідно
рекомендацій лікарів та потребу в
наданні матеріальної допомоги. Крім
того, подані позивачем квитанції про
придбання продуктів харчування (хліб,
молоко, кефір тощо) також не свідчать
про потребу позивача в отриманні
матеріальної допомоги.

За таких обставин, враховуючи
отримання позивачем соціального
забезпечення від держави в достатньому
розмірі, суд приходить до висновку про
те, що позивач не потребує матеріальної
допомоги, доказів протилежного суду не
представлено. Крім того, судом на
підставі пояснень сторін та їх
представників встановлено, що позивач
володіє на праві власності земельною
ділянкою в с. Милятин Городоцького
району Львівської області, яку, як
ствердила сама позивачка, вона не має
наміру відчужувати для покращення
свого матеріального становища. В той же
час, суд вважає, що описане майно дає
можливість позивачу забезпечити себе
матеріально, а відсутність в неї наміру
на його відчуження свідчить про
відсутність гострої потреби в
додаткових коштах для проживання.

Таким чином, повно та всебічно
встановивши обставини, які згідно
вимог закону мають значення для справи
та підлягають з'ясуванню, зважаючи на
недоведеність наявності у позивача
потреби у наданні матеріальної
допомоги, суд приходить до висновку про
відсутність у відповідача, який є сином
позивача, обов'язку сплачувати
аліменти.

В той же час, позивач просить суд
стягувати з відповідача на її користь
аліменти щомісячно в розмірі 1000 грн.
Однак, судом не здобуто доказів на
обґрунтування вказаного розміру,
позивачем та її представником не
обґрунтовано підстав звернення до суду
з позовом про стягнення аліментів лише
до відповідача та не звернення такої
вимоги до інших повнолітніх дітей.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач до досягнення повноліття
проживав разом з матір'ю лише з 1971 року
до 1976 року, тобто з 13 до 18 років. До
досягнення 7-річного віку відповідач
проживав окремо від матері у його діда
та баби в с. Милятин Городоцького
району Львівської області, а ОСОБА_5 - у
м. Львові, з вересня 1965 року до липня 1971
року ОСОБА_2 навчався у школі-інтернат,
що підтверджується довідкою
Львівської загальноосвітньої
школи-інтернату № 2 від 05.05.2014 року.
/а.с.30/. При цьому, згідно відомостей
трудової книжки ОСОБА_2, почав
працювати з 1975 року. Згідно показань
ОСОБА_2, допитаного в якості свідка, в
період його спільного проживання з
матір'ю він не був забезпечений
необхідними продуктами харчування та
одягом, жив впроголодь. Доказів
виконання ОСОБА_5 обов'язку утримувати
та виховувати відповідача до 13-річного
віку та спростування показань
відповідача позивачем не представлено.

Також згідно довідки про доходи
відповідача № 63 від 11.06.2014 року розмір
заробітної плати останнього за 2013 рік в
цілому становив 51822,67 грн., та зокрема, в
грудні 2013 року - 4375,60 грн. Судом
встановлено, що будь-якого майна за
відповідачем не зареєстровано, інших
доходів, окрім заробітної плати,
відповідач не отримує. Відповідач
частково оплачує навчання своєї доньки
в Греції.

Судом на підставі наявних в
матеріалах справи доказів встановлено,
що відповідач страждає на ряд
хронічних захворювань, на лікування
яких несе постійні витрати згідно
рекомендацій лікарів, копії
підтверджуючих документів містяться в
матеріалах справи.

Враховуючи розмір заробітної
плати відповідача та витрати, які він
несе на придбання ліків, суд приходить
до висновку, що витрати на лікування
займають значну частину доходів
відповідача. За таких обставин, суд
погоджується з доводами відповідача
про відсутність в нього матеріальної
можливості сплачувати позивачу
аліменти та брати участь у додаткових
витратах.

У відповідності до положень ст.11 ст.60 ЦК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких обставин, повно та всебічно
дослідивши подані сторонами докази в
їх сукупності та їх достатній
взаємозв'язок, суд приходить до
висновку, що позивачем належними та
допустимими доказами не доведено
наявності в нього потреби в отриманні
від відповідача матеріальної допомоги,
натомість, відповідачем підтверджено
відсутність в нього можливості
надавати матеріальну допомогу
позивачу, у зв'язку з чим, позов до
задоволення не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 202, 203, 204, 205, 206 СК України, ст. ст. 1,
57, 58, 59, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
з участю третьої особи ОСОБА_4 про
стягнення аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Львівської області через Галицький
районний суд м. Львова протягом 10-ти
днів після його проголошення. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя
В.Ф. Романюк