АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4409/14 Справа: №
Головуючий 1 інстанції:
Шестак О.І. Доповідач:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
м.
Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Швецової Л.А.,
Шевченко Н.Ф.,

при секретарі:
Новокщоновій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Дзержинського району м. Харкова, який
діє в інтересах держави в особі
Харківської міської ради Харківської
області, на заочне рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 14 серпня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Харківська міська рада
Харківської області, Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області, про
визнання права власності на об'єкти
самочинного будівництва, -

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, в обґрунтування якого
зазначила, що на підставі договорів
купівлі-продажу від 13.11.2004 року та від
19.11.2004 року їй на праві власності
належали квартира АДРЕСА_1.
Відповідачеві ОСОБА_2 на підставі
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 23.03.2006 року належали
нежитлові приміщення №№ 1, 3-6 в літ.
«А-2» вказаного будинку. Рішенням
Харківської міської ради № 24/05 від
22.02.2005 року вищевказані квартири були
переведені в нежилі приміщення та
надано згоду на розроблення проектів
відведення земельних ділянок для
будівництва (реконструкції) та
подальшої експлуатації. Протягом 1999 -
2012 років вона та відповідач за рахунок
власних коштів, без розробки проекту та
отримання дозволу на початок
будівельних робіт, виконали
реконструкцію належних їм приміщень з
прибудовою приміщень цокольного та
другого поверху, внаслідок чого їх
розмір збільшився до 299,3 кв. м. та 70,8
кв.м. відповідно. Посилаючись на те, що
самочинне будівництво виконане з
дотримання будівельних норм та правил,
загальний технічний стан будівельних
конструкцій є задовільним, ОСОБА_1
просила на підставі ст.ст. 331, 376 ЦК
України визнати за нею право власності
на нежитлові приміщення цокольного
поверху №№ 2-1, 2-2, другого поверху №№
2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 в літ. «А-2»
загальною площею 299,3 кв.м., що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а
також визнати право власності на
нежитлові приміщення першого поверху
№№ 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 в літ. «А 2»
загальною площею 70,8 кв.м. за ОСОБА_2

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 14 серпня
2013 року позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_1 право власності на нежитлові
приміщення цокольного поверху №№ 2-1,
2-2, другого поверху №№ 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, 1-1,
1-2, 1-3, 1-4 в літ. «А-2» загальною площею 299,3
кв.м., що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. За ОСОБА_2 визнано право
власності на нежитлові приміщення
першого поверху №№ 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 в літ.
«А 2» загальною площею 70,8 кв.м. у
вказаному будинку.

В апеляційній скарзі прокурор
Дзержинського району м. Харкова,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із наявності
передбачених ст. 376 ЦК України підстав
для визнання в судовому порядку за
позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 права власності на об'єкти
самочинного будівництва.

Проте погодитись з такими висновками
не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що без
отримання у встановленому законом
порядку дозволу на будівництво та
належно затвердженого проекту ОСОБА_1
та ОСОБА_2 здійснено реконструкцію та
прибудову до належних їм приміщень в
будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, лише за умови надання
земельної ділянки у встановленому
порядку особі під уже збудоване
нерухоме майно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону № 2780-XII спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства. За загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК,
частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право. На підставі
частини третьої статті 376 ЦК суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу
(частина третя статті 375 ЦК).

Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
встановленому законом порядку було
передано земельну ділянку у власність
або надано у користування під уже
збудоване нерухоме майно відповідно до
її цільового призначення, а також того,
що компетентними органами з питань
оформлення права власності на об'єкт
самочинного будівництва їм було
неправомірно відмовлено у прийнятті
нерухомого майна в експлуатацію
позивачкою не надано і матеріали
справи не містять.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції на зазначене уваги не
звернув, внаслідок чого встановивши, що
спірне нерухоме майно є самочинним
будівництвом, оскільки здійснено без
затвердженої у встановленому законом
порядку проектної документації, без
отримання дозволу на будівництво, та за
відсутності доказів надання у
встановленому законом порядку
земельної ділянки під уже збудоване
нерухоме майно, а також наявності
рішення компетентного органу про
відмову позивачці у прийнятті
закінченого будівництвом об'єкту в
експлуатацію, дійшов помилкового
висновку про наявність передбачених
ст. 376 ЦК України підстав для визнання в
судовому порядку за ОСОБА_1 права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно.

Крім того, визнаючи право власності на
обєкт самочинного будівництва за
ОСОБА_2, суд першої інстанції не звернув
уваги на те, що останній з такими
позовними вимогами до суду не
звертався, представляти його інтереси
в суді у встановленому законом порядку
ОСОБА_1 не уповноважував.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи,
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду - скасуванню,
з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні заявленого
ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу прокурора
Дзержинського району м. Харкова
задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 14 серпня
2013 року скасувати, ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Харківська міська рада
Харківської області, Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області, про
визнання права власності на об'єкти
самочинного будівництва відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді