Справа № 383/1610/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2014 року Ленінський районний суд м.
Кіровограда у складі:

головуючого судді
Плохотніченко
Л.І.

при секретарі:
Іванову А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Ленінський
районний суд з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди
зазначивши, що 19.06.2009 року ОСОБА_3, яка
діяла від імені ОСОБА_4 за довіреністю з
однієї сторони та позивач з іншої
сторони уклали договір дарування
частини домоволодіння, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного договору
дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 із
загальної 1/8 частини домоволодіння 1/24
частину.

Крім того позивачем зазначається, що
19.01.2011 року Ленінським районним судом м.
Кіровограда винесено рішення,
відповідно до якого було визнано
недійсним та скасовано договір
дарування 1/24 частини домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2, укладений 19.06.2009 року.
Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 31.05.2011 року
вищезазначене рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда залишено
без змін.

Вважаючи порушеними свої права та
інтереси позивач звернувся до суду з
даним позовом.

Позивач у судове засідання
з`явився, позов підтримав та
посилаючись на викладені в заяві
обставини просив позовні вимоги
задовольнити.

Представники відповідача у судове
засідання з`явилися, надали письмові
заперечення проти позову, просили
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи та надавши оцінку
доказам у їх сукупності суд вважає
позовні вимоги такими, що задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

19.06.2009 року ОСОБА_3, яка діяла від імені
ОСОБА_4 за довіреністю з однієї сторони
та позивач з іншої сторони уклали
договір дарування частини
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вказаного договору
дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 із
загальної 1/8 частини домоволодіння 1/24
частину.

З наданих у судовому засіданні
показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5
встановлено, що ОСОБА_3 від імені
ОСОБА_4 подарувада ОСОБА_1 частину
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_4 отримала від
ОСОБА_1 1000 доларів США, обмінала валюту
у банку на гривні та поклала на рахунок
у банку. Будинок потребував ремонту.
Свідок ОСОБА_5 працювала як
будівельник та проводила
будівельно-ремонтні роботи у будинку
за адресою:м. Кіровоград, АДРЕСА_3.
будівельні матеріали доставляв ОСОБА_1
та начальник.

Разом з тим показання свідків
спростовані встановленими у судовому
засіданні наступними фактами.

Відповідно до рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 19.01.2011
року договір дарування 1/24 частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2,
укладений 19.06.2009 року, визнано
недійсним та скасовано. Ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 31.05.2011 року вищезазначене
рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда залишено без змін.

В даному випадку у судовому порядку
було визнано недійсним саме договір
дарування між позивачем та ОСОБА_4

За загальним правилом ст. 216 ЦК
України основним наслідком укладення
правочину, що не відповідає вимогам
закону (ст. 203 ЦК) і визнається
недійсним, є двостороння реституція,
яка полягає в тому, що кожна сторона
недійсного правочину має повернути
іншій стороні все, що вона одержала на
виконання такого правочину.

Відповідно до п.10 постанови
пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК )
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи, що визнано
недійсним.

Оскільки судом було визнано
недійсним договір дарування, то й
наслідки недійсності, що передбачені
ч.1 ст. 216 ЦК України та полягають у
поверненні сторін у первісний стан,
можуть застосовуватись лише за
вказаним договором дарування.

Відповідно до п.п.1.1 договору
дарування частини домоволодіння від
19.06.2009 року, представник дарувальниці
передав безоплатно майно - 1/24 частину
домоволодіння з відповідною частиною
надвірних будівель і споруд прилеглих
до неї у власність обдарованому, а
обдарований прийняв це майно.

Тобто у зв'язку з недійсністю
договору дарування частина
домоволодіння повинна бути повернута
безоплатно обдарованим у первісний
стан у власність дарувальниці.

Проте позивач, в обґрунтування
позовних вимог, зазначив, що між ним та
ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу від 02.04.2008 року частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 в м.
Кіровограді, відповідно до умов якого
він начеб - то передав 5000 грн. за вказане
домоволодіння, які чомусь просить
повернути у сумі 8500 грн.

Копію вказаного договору позивач
долучає до матеріалів справи в якості
доказу.

Відповідно до роз'яснень п. 6
постанови Верховного Суду України "Про
судове рішення у цивільній справі" від
18 грудня 2009 року № 14, при ухваленні
рішення, суд відповідно до статті 212 ЦПК
України оцінює докази з урахуванням
вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх
належність і допустимість. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування і подання доказів регулює
ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Таким чином, суд вважає, що вказаний
договір не може бути належним та
допустимим доказом по справі, оскільки
як передбачено ст. ст. 208, 657 ЦК України
договір купівлі-продажу нерухомого
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню,
чого в даному випадку зроблено не було,
жодних підтверджень того, що підпис в
указаному договорі належить померлій
ОСОБА_4 суду не надано, окрім того,
померла носила прізвище ОСОБА_4 з
моменту одруження з 1955 року, та завжди
робила підпис від імені ОСОБА_4, відтак
є сумнівним нібито її підпис від імені
ОСОБА_4.

Крім того, суд критично ставиться до
доводів позивача щодо укладення на
одне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4
в м. Кіровограді, двох договорів. При
цьому, у своїй апеляційній скарзі по
справі на рішення суду від 19.01.2011 року
про визнання недійсним договору
позивач власноручно вказував, що
жодних коштів він від ОСОБА_4 не
отримував. Також, згідно з рішенням
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 19.01.2011 року
встановлено, що ОСОБА_1 представником
«дарувальниці» ОСОБА_3, яка діяла від
імені відповідачки по справі ОСОБА_4
було безоплатно передано майно - 1/24
частина домоволодіння з відповідною
частиною надвірних будівель і споруд
прилеглих до неї в м. Кіровограді по
АДРЕСА_4. Отже, у судовому засіданні
повністю спростовано факт, що ОСОБА_4
могла підписати даний договір купівлі
продажу.

Окрім того, позивач зазначає, що
витратив кошти на проведення ремонтних
робіт в сумі 19600 грн. 34 коп. та кошти в
сумі 2644 грн. 93 коп. на проведення робіт з
газопостачання та технічних експертиз.

Згідно ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у
зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Тобто, відшкодування шкоди
проводиться на загальних підставах: у
повному обсязі особою, яка її
заподіяла, за умови, що дії останньої
були неправомірними, між ними і шкодою
є безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

В ході розгляду справи відповідачем
не надано доказів наявності в діях
ОСОБА_4 трьох безумовних підстав для
відшкодування матеріальної шкоди, не
доведено, що визнанню договору
недійсним сприяли неправомірні дії
відповідачки чи її спадкодавця.

При цьому ст. 22 ЦК України, на яку
посилається позивач, передбачено, що
збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Перелік є вичерпним, відтак яких саме
збитків відповідно до вказаної статті
заподіяно, позивач не обгрунтував.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції
України, ст. ст. 58-60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд приймає
тільки ті докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Отже, обов'язок
доказування розподіляється між
сторонами виходячи з того, хто
посилається на певні юридичні факти та
обставини, які обґрунтовують його
вимоги та заперечення.

Статтями 58 та 59 ЦПК України визначені
вимоги щодо належності та допустимості
доказів, а саме нормами вказаних статей
передбачено, що сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень, суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування, суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Крім того, надані позивачем чеки на
купівлю будівельних матеріалів не
містить прізвища покупця, деякі чеки
датуються 2007, 2008 роками та періодом до
19.06.2009 року (дата укладення договору
дарування), а право власності за
позивачем на дароване приміщення було
оформлено 25.06.2009 року згідно довідки
КООБТІ, тобто через значний проміжок
часу після купівлі деяких будівельних
матеріалів, тому, відповідно, дані
квитанції не можуть слугувати
належними доказами того, що вказані
будівельні матеріали були куплені саме
для ремонту у подарованому приміщенні.
Окрім того, рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 20.04.2010 року
було скасовано рішення Бобринецького
районного суду Кіровоградської
області від 04.03.2009 року та додаткове
рішення від 30.03.2009 року, а відтак
відмінено право приватної власності
ОСОБА_4 на частину дарованого
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 в м.
Кіровограді, про що позивач знав, і,
відповідно, не є зрозумілим та логічним
проведення ним подальших ремонтних
робіт.

Згідно довідки КООБТІ 1/24 частина
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 в м.
Кіровограді, належала позивачу ОСОБА_1
на праві спільної часткової власності.

Статтею 358 ЦК України визначено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Позивачем не надано суду жодного
доказу, що частка будинку, де нібито ним
проводились ремонтні роботи належала
саме ОСОБА_4, а відтак і йому, що дана
частка була виділена в натурі, чи був
встановлений порядок користування нею
між співвласниками, тому оскільки
фактично частки в натурі виділені не
були та порядок володіння та
користування майном (будинком)
встановлений не був, частка ОСОБА_4
могла знаходитись в будь-якій іншій
частині будинку, а не там, де вказує
позивач. Окрім того, позивач не надав
доказів про отримання згоди
співвласників на проведення ремонтних
робіт та газифікації, відтак без згоди
співвласників він не мав права взагалі
робити вказані роботи в невизначеній
частці будинку.

Крім того, відповідно до довідки
Управління Пенсійного Фонду України в
Бобринецькому районі Кіровоградської
області 1897/07-29 від 18.07.2014 року ОСОБА_4
отримувала пенсію, середній розмір
якої міг складати близько 950, 00 грн.
Також, ОСОБА_4 отримувала допомогу від
родичів та знайомих у вигляді коштів і
вказані кошти надавались позивачу на
закупівлю будівельних матеріалів та
проведення ремонтних робіт, тобто сам
по собі ремонт проводився за рахунок
коштів ОСОБА_4

Долучені до матеріалів справи
документи не можуть бути належними та
допустимими доказом в обґрунтування
позовних вимог, тому що суперечать
вимогам ст. ст. 57, 64 ЦПК України, а
позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58,
59, 60 ЦПК України не надав належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, якими обґрунтовуються вимоги
до суду

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 218 ЦПК
України

ВИ Р
І ШИ В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Ленінський районний суд м. Кіровограда
до Апеляційного суду Кіровоградської
області. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда
Л. І. Плохотніченко