Справа № 645/5318/14-ц
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року
м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у
складі:головуючого судді Шарка О.П.,
секретаря судових засідань - Христенко
А.В., Вороніній О.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - Приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - Приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, в якому просять суд
визнати договір купівлі-продажу
квартири, укладений між ними та ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 1496 від 15
липня 2011 року недійсним, витребувати
від ОСОБА_6, як добросовісного набувача,
на їх користь квартиру за адресою
АДРЕСА_1,скасувати державну реєстрацію
в Державній реєстраційній службі
України права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, за ОСОБА_8,
зобов'язати Державну реєстраційну
службу України в Харківській області
зареєструвати право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ОСОБА_4

В обґрунтування позову позивачі
зазначали, що 25 червня 2014 року ОСОБА_3
отримала Постанову про відкриття
виконавчого провадження №43458023 від
14.05.2014 року та виконавчий лист по справі
№2033/3384/12, згідно цих документів
позивачі повинні виселитись з
квартири. Позивачам відомо, що їх
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 яка належала їм на праві
спільної сумісної власності тепер
належить іншій особі, однак, вони
постійно проживають та зареєстровані в
ній. Зимою 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
кредитного союзу "Соколов", оскільки за
кредитним договором бажала отримати
гроші, усі питання щодо отримання
кредиту вирішувала із ОСОБА_11, який, за
його словами, є представником та
засновником кредитного союзу. 25 лютого
2011 року в кредитному союзі "Соколов"
вона уклала два кредитних договори.
Кредитний договір № 275 було оформлено
на суму 1000 грн., але гроші вона не
отримала. Кредитний договір №276 від 25
лютого 2011 року вона заключила на суму
14000 грн, але отримала від ОСОБА_11 10000 грн.
Крім того, 25 лютого 2011 року позивачі
уклали з ОСОБА_5, який проживає за
адресою: АДРЕСА_2, договір комісії, який
було завірено нотаріусом ОСОБА_7, за
яким передала на зберігання
правовстановлюючі документи на
квартиру. Не розуміючи суті договору,
але повністю довіряючи ОСОБА_11 та
ОСОБА_5, які за їх словами є
співробітниками кредитного союзу
"Соколов" вона підписала договір, не
розуміючи його суті, гроші були
потрібні для ведення підприємницької
діяльності. Однак з роботою не
склалось, у лютому 2008 року вона
перенесла важку операцію, значно
погіршився стан здоров'я, окрім того,
тяжко захворіла сестра позивача
ОСОБА_3, потребула її допомоги. Гроші
були потрібні терміново, тому вона
знову звернулась до кредитного союзу
"Соколов" і ОСОБА_11 одразу запропонував
взяти в кредит гроші, але лише під
заставу квартири. Він пояснив, що не
може ризикувати своїми грошима, а її
здоров'я викликає у нього великі
сумніви щодо кредитування. 15 липня 2011
року позивачі підписали договір (як
пізніше виявилось купівлі-продажу), за
яким, як пояснили їм ОСОБА_11 та ОСОБА_5 (у
присутності нотаріуса ОСОБА_7.),
квартира за адресою: АДРЕСА_1
передається ними в заставу. Цей договір
було завірено нотаріусом ОСОБА_7 та
зареєстровано в реєстрі за №1496, за цим
договором вона повинна була отримати
кошти в розмірі 42760 грн, але отримала
лише 26000 грн. Згідно квитанції від 16
липня 2011 року (наступного дня після
укладення договору) ОСОБА_11 за
довіреністю від 25.02.2011 року було
внесено до кредитного союзу "Соколов"
суму в розмірі 14000грн. з призначенням
платежу: повернення кредиту за
договором №276 від 25.02.2011 року. Крім того,
ОСОБА_5 та ОСОБА_11 звернули увагу на п.4
Договору №1496, за яким вони були
зобов'язані сплачувати щомісячно від
дня одержання від попередньої оплати
майна проценти в розмірі 5,0 (п'ять)
процентів від суми попередньої оплати,
готівкою в м. Харкові до п'ятнадцятого
числа кожного місяця, що складає суму
дві тисячі сто тридцять вісім гривень,
що і є основною ознакою договору
застави. Позивач зазначила, що не має
наміру продавати своє єдине житло,
підозр цей договір у них не викликав,
ніхто не приходив до їх квартири, не
дивився квартиру, не приходив для того,
щоб жити у ній, рахунки по сплаті
комунальних послуг оформлені на
позивача. Крім того квартиру було
оцінено в 42760,00 гривень, тому підозри і
не виникало, оскільки для продажу своєї
квартири за таку ціну не було потреби
звертатися до кредитного союзу. ОСОБА_3
тривалий час вносила кошти (проценти)
за договором в розмірі 2138грн. до
кредитного союзу "Соколов". На прохання
видати квитанцію їй було пояснено
ОСОБА_11, що в такому випадку квитанції
не видаються, оскільки тепер вони є
членами кредитного союзу і разом
працюють, тож квитанції ні до чого. У
травні 2012 року позивачі дізнались про
те, що їх квартиру продано, в той же день
ОСОБА_3 прийшла в офіс кредитного союзу
до ОСОБА_11, принесла гроші, щоб
повернути борг та отримати документи
на квартиру, їй в грубій формі було
відмовлено і роз'яснено, що ніякої
застави не має, а квартиру продано і
тепер вона їм не належить. 2 червня 2013
року до їх квартири прийшли невідомі та
вивезли все їх майно, ці люди виламали
двері в квартиру, жорстоко побили їх,
погрожували пістолетом, за фактом
цього злочину відкрите кримінальне
провадження за реєстраційним номером
№0002259. Їх родина не мала наміру
продавати своє житло, істотне значення
має помилка щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням,
ринкова вартість предмету
купівлі-продажу не встановлювалась,
домовленість щодо вартості майна
ґрунтувалась на припущеннях і не
підтверджується об'єктивними даними,
через те, що їм не було роз'яснено
природу такого правочину було порушено
цивільні права та права надані
Конституцією України. Всупереч суті
договору вони не зобов'язувались
передавати та не передавали свою
квартиру у власність ОСОБА_5, а він не
приймав у власність вищевказану
квартиру, хоча правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Позивачі мешкають у своєму помешканні
і сьогодні, там і зареєстровані
протягом всього часу. На їх думку,
договір купівлі-продажу не був
спрямований на настання правових
наслідків, що обумовлені договором та
це є підставою для визнання договору
недійсним. Окрім того, їм стало відомо,
що їх квартиру було перепродано 23
квітня 2012 року ОСОБА_6.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3,
представник позивача ОСОБА_12 позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
надали суду пояснення аналогічні,
викладеним у позовній заяві та просили
суд задовольнити вимоги у повному
обсязі - визнати договір
купівлі-продажу квартири, укладений
між ними та ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за № 1496 від 15 липня 2011 року
недійсним, витребувати від ОСОБА_6, як
добросовісного набувача, на їх користь
квартиру за адресою АДРЕСА_1,скасувати
державну реєстрацію в Державній
реєстраційній службі України права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_5, за ОСОБА_8, зобов'язати Державну
реєстраційну службу України в
Харківській області зареєструвати
право власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3 ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не
визнав у повному обсязі, зазначив, що
доводи позивачів є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню
виходячи з наступного, так, позивачі у
2012 році вже звертались до
Фрунзенського районного суду м.
Харкова із аналогічним позовом про
визнання вищезазначеного договору
купівлі-продажу недійсним. Рішенням
Апеляційного суду Харківської області
від 02 вересня 2013 року було скасовано
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 21.06.2013 року та ухвалено
нове рішення, яким ОСОБА_3. та ОСОБА_4
було відмовлено в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
комісії та договору купівлі-продажу
квартири. При цьому, у позові поданому
до суду у 2012 році та уточненому позові
позивачі також як підставу для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним вказували усі доводи, які
вказані і в уточненій позовній заяві
поданій до суду у 2014 року, зокрема ціну
за договором купівлі-продажу, те що
передання майна не відбулося, і при
цьому як правову норму для визнання
договору недійсним вказували ст.ст. 234,
235 ЦК України, тобто у 2012 році на думку
позивачів цей правочин був фіктивним
та удаваним. Укладання як фіктивного
так і удаваного правочинів передбачає
повне розуміння обома сторонами
правочину його правової природи, а отже
виключає можливість помилки з боку
хоча б однієї із сторін правочину. У
позові ж від 08.07.2014 року ціж обставини
на думку позивачів стали начебто
підставою для застосування ст. 230 ЦК
України, тобто вчинення правочину під
впливом обману. З викладеного
вбачається, що на думку позивачів при
укладенні договору купівлі- продажу
він обманув їх щодо якихось обставин,
але яких саме зрозуміти неможливо і
жодних доказів та доводів цьому
позивачі не наводять. Втім вже у
уточненій позовній заяві поданій до
суду у 2014 року позивачі як правову
норму для визнання договору
купівлі-продажу недійсним зазначають
ст. 229 ЦК України, тобто вчинення
правочину під впливом помилки. Таким
чином вбачається, що з приводу одних і
тих саме дій, тобто укладення
правочину, позивач спочатку
посилається на норми які виключають
можливість помилки, а потім
посилаються на те, що правочин ними був
укладений внаслідок помилки, у зв'язку
з чим просить суд у задоволенні позову
відмовити.

Відповідач ОСОБА_6, третя особа -
Приватний нотаріус ОСОБА_7 у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлялися
заздалегідь і належним чином, про
причини неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
надані сторонами докази у їх
сукупності, вважає первісні позовні
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, особа яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
зобов`язана надати усі наявні у неї
докази та довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

У ході судового розгляду встановлено,
що 15.07.2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстровано в реєстрі за №1496,
відповідно якого продавці - позивачі у
справі передали, а покупець -
відповідач ОСОБА_5 купив та прийняв в
особисту приватну власність квартиру
АДРЕСА_1

Ст. 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ч.1 ст. 656 ЦК України,
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладання договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмові формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, окрім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває у
податковій заставі.

Зазначений договір купівлі-продажу
посвідчений нотаріусом,
зареєстрований в державному реєстрі.

Позивачі просять визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 оскільки, на їх думку, він не
був спрямований на настання правових
наслідків, що обумовлені договором та
це є підставою для визнання договору
недійсним, оскільки вони не мали наміру
продавати квартиру, яка є їх єдиним
житлом за таку низьку вартість, тобто
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують їх цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням, всупереч суті
договору вони не зобов'язувались
передавати та не передавали свою
квартиру у власність ОСОБА_5, а він не
приймав у власність зазначену
квартиру.

Однак, з такими доводами позивачів
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

У п. 1 даного договору зазначено, що
позивачі саме продали та зобов'язались
передати ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1

Як вбачається з п. 12 договору, сторони
домовились, що Продавець - ОСОБА_3,
ОСОБА_4 зобов'язуються знятися з
реєстрації та зняти з реєстрації усіх
зареєстрованих у майні осіб, звільнити
майно від будь-яких речей, сплатити
борги, пов'язані з майном, передати
Покупцю ключі від майна не пізніше 15
жовтня 2011 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Верховний суд України у п. 19 Постанови
Пленуму №9 від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначив, що обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК (435-15) ), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Допитані у судовому засіданні у якості
свідків ОСОБА_13, ОСОБА_12 кожен окремо
пояснили лише про те, що позивачам
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві власності
належала квартира АДРЕСА_1, в якій вони
постійно проживали, а також, що вони не
мали наміру її продавати.

Посилання позивачів на те, що спірний
договір не був спрямований на настання
правових наслідків, що обумовлені
договором, що є підставою для визнання
договору недійсним, оскільки вони не
мали наміру продавати квартиру, яка є
їх єдиним житлом за таку низьку
вартість, тобто істотне значення має
помилка щодо природи правочину під час
укладення договору купівлі-продажу, не
найшли свого підтвердження у ході
судового розгляду. доказів, що б
підтверджували ці обставини, суду не
надано.

Окрім того, рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 02.09.2013 року, вже
відмовлено ОСОБА_3, ОСОБА_4 у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5
стосовно визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
недійсним, у даному рішенні
встановлено, що позивачі мали намір на
укладення та уклали саме договір
купівлі-продажу спірної квартири.

Суд вважає, що сторони мали намір
укласти саме договір купівлі-продажу,
оскільки сторонами виконувалися
підготовчі дії, щодо укладання саме
договору купівлі-продажу.

Таким чином, позивачами не наведено
достатніх підстав для визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
оскільки, даний правочин відповідає
вимогам законодавства щодо його форми
та посвідчення, а отже суд приходить до
висновку про неможливість з наведених
позивачем підстав визнати його
недійсним.

У зв'язку з відмовою позивачам у
визнанні договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного між ними
та ОСОБА_5, підстав для задоволення
інших позовних вимог судом не
вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст..ст. 9,116, 150 ЖК
України, ст.. 16, 29, 203, 215, 229, 317, 319, 321, 386, 391
ЦК України, ст.ст.. 10, 11, 59, 60, 88, 212-215 , 209
ЦПК України, , суд -

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до апеляційного суду
Харківської області через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами , які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення , якщо його
не скасовано , набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя
Шарко О.П.