Справа №442/4898/13
інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/3145/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 24 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа Служба у справах дітей
виконавчого комітету Дрогобицької
міської ради про усунення перешкод у
здійсненні прав на виховання дитини та
стягнення моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА :

Оскаржуваним рішенням суду в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа Служба у справах
дітей виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради про усунення
перешкод у здійсненні прав на
виховання дитини та стягнення
моральної шкоди відмовлено за
недоведеністю.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_3.
В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення таким, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а його висновки
такими не відповідають обставинам
справи. Стверджує, що відмовивши у
задоволенні позову суд обмежив його у
праві та обов»язку на спілкування з
дитиною та позбавив можливості брати
участь у її вихованні. Вважає висновок
суду про те, що підставою відмови у
задоволенні позову є відсутність
висновку служби у справах дітей, який є
обов»язковим у даній категорії справ
та надається за клопотання одного з
батьків безпідставним, оскільки ч.1
ст.159 СК України надано право вибору
звертатися або в орган опіки і
піклування або до суду. Стверджує, що
під час розгляду справи судом були
порушені норми процесуального права, а
саме не вирішено його клопотання про
забезпечення доказів в якому він
просив суд витребувати висновок в
органу опіки і піклування. Відмовивши в
задоволенні позову суд порушив вимоги
Конвенції «Про права дитини» та
Конституції України. Стверджує, що має
бажання брати участь у спілкуванні з
дитиною та її вихованні щоб не втратити
з нею зв»язок. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення на апеляційну скаргу
відповідачки, вивчивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
підстав для задоволення апеляційної
скарги немає, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що батьками малолітньої
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4
(а.с.4). Дитина проживає з матір»ю.

Згідно із ст.153 СК України мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом.

Відповідно до ст.141 СК України мати та
батько мають рівні права та обов"язки
щодо дитини незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов"язків щодо дитини.

Згідно з ст.157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками.
Той із батьків, з ким проживає дитина,
не має права перешкоджати тому з
батьків, хто проживає окремо,
спілкуватися з дитиною та брати участь
у її вихованні, якщо таке спілкування
не перешкоджає нормальному розвитку
дитини.

Частиною першою ст.159 СК України
передбачено, що якщо той із батьків, з
ким проживає дитина, чинить перешкоди
тому з батьків, хто проживає окремо у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивач жодного разу не
звертався в орган опіки та піклування
Дрогобицької міської ради з приводу
надання висновку про визначення
способу участі у вихованні дитини та
спілкування з нею, що є обов»язковим в
даній категорії справ, а відтак підстав
для задоволення позову немає.

Колегія суддів цілком погоджується з
таким висновком суду виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.158 СК України за заявою
матері, батька дитини орган опіки та
піклування визначає способи участі у
вихованні дитини та спілкуванні з нею
того з батьків, що проживає окремо від
неї.

Рішення про це орган опіки та
піклування постановляє на підставі
вивчення умов життя батьків, їхнього
ставлення до дитини, інших обставин, що
мають істотне значення.

Рішення органу опіки та піклування є
обов»язковим до виконання. Особа, яка
ухиляється від виконання рішення
органу опіки та піклування,
зобов»язана відшкодувати матеріальну
та моральну шкоду, завдану тому з
батьків, хто проживає окремо від
дитини.

З наведеного вбачається, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову у позові, оскільки без
встановлення прихильності батьків до
дитини та дитини до батьків, що входить
до компетенції органу опіки та
піклування, суд не вправі визначити
спосіб участі у вихованні дитини
одного з батьків.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відтак, колегія суддів не приймає до
уваги доводи апелянта про те, що не
витребувавши висновку органу опіки та
піклування в порядку забезпечення
доказів, суд порушив вимоги
процесуального права, оскільки такими
діями апелянт перекладає свій
обов»язок подавати докази на суд.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі і
вважають, що подання потрібних доказів
є неможливим або у них є складнощі в
поданні цих доказів, мають право
заявити клопотання про забезпечення
цих доказів.

Подаючи клопотання про забезпечення
доказів, позивач жодним чином не
зазначив, які в нього є перешкоди для
отримання висновку органу опіки і
піклування та не надав доказів про те,
що в нього є складнощі отримати такий
висновок.

Крім цього, як вбачається з листа
Відділу - служби у справах дітей
Виконкому Дрогобицької міської ради,
який надійшов на адресу Апеляційного
суду 11.09.2014 року, ОСОБА_3 не звертався до
відділу з метою отримання висновку для
вирішення спору щодо визначення участі
у вихованні дитини.

Враховуючи викладене, твердження
позивача про позбавлення його права
брати участь у вихованні дитини та
спілкування з нею є голослівним,
оскільки останній надаючи оцінку
умовам в яких проживає його дитина не
надав жодних доказів про те в яких
умовах проживає він сам, яким чином він
буде проводити час з дитиною, не
зазначив який конкретно час і коли йому
необхідний щоб спілкуватися з дитиною.
У своїх поясненнях враховує лише свої
інтереси, не беручи до уваги інтереси
дитини та спосіб її проживання.

Інші доводи апеляційної скарги на
дають підстав для скасування рішення
суду, в якому дана вірна оцінка наявним
у справі доказам, а тому таке колегія
суддів вважає законним та
обґрунтованим.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314 ч.1 п.1,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в і д х и л и т
и .

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена до
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин