Справа № 369/6774/14-ц
Провадження №2/369/2942/14
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

16.09.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з даним
позовом до відповідача, посилаючись
на те, що позивач ОСОБА_1 з 17.01.1996 по
11.12.2000 працював слюсарем МТФ у радгоспі
Білогородський Києво-Святошинського
району Київської області.

Позивач ОСОБА_2 з 24.01.1994 по 01.09.1995
працювала тепличницею у радгоспі
Білогородський Києво-Святошинського
району Київської області, а з 12.11.1996 по
18.08.1999 працювала телятницею в КСП
"Білогородка".

Правонаступником вищевказаних
підприємств на сьогодні є ТОВ
"Агрофірма "Білогородка", яке і видало
їм відповідні довідки.

З 27.06.1996 вони перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

В 1997 році їм було виділено квартиру,
житловою площею 30,8 кв. м в сімейному
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

З моменту отримання і до теперішнього
часу вони проживають у спірній
квартирі, неодноразово проводили
ремонт, постійно сплачують комунальні
послуги, та до цього часу не змогли
отримати правовстановлюючі документи
на спірну квартиру.

Вони та інші мешканці цього гуртожитку
неодноразово зверталися до
відповідача із заявами про надання
дозволу на приватизацію квартири,
проте відповідач жодним чином на
вказані заяви не реагував та дозволу на
приватизацію не надав.

Факт, що вони законно проживають у
спірній квартирі вже був встановлений
рішенням Апеляційного суду Київської
області від 24.09.2007 у справі за позовом
Комунального підприємства "Комбінат
комунальних послуг с. Білогородка" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Відповідачем прийнято рішення тільки
про надання дозволу на проживання
позивачів у спірній квартирі та видано
ордер на проживання тоді як питання по
суті щодо надання дозволу на
приватизацію спірної квартири та
передачі її позивачам у власність так і
не вирішено.Вони протягом вже майже 17
років користуються спірною квартирою.

Тому просили визнати за ОСОБА_1 право
власності на ?? частину квартири № 1, яка
складається із двох кімнат, житловою
площею - 30,8 кв. м, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_2
право власності на ? частину квартири №
1, яка складається із двох кімнат,
житловою площею - 30,8 кв. м, розташовану
за адресою: АДРЕСА_1. Судові витрати
покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник
позивачів позов підтримав.

Відповідач в судове засідання не
з»явився, про день слухання справи
повідомлявся належним чином, причини
неявки суду не повідомив, своїх
заперечень проти позову не надав. Зі
згоди представника позивачів, суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
ЦПК України.

Суд, вислухавши представника
позивачів, вивчивши матеріали справи,
в позові відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що в 1997 році
позивачам було виділено квартиру,
житловою площею 30,8 кв. м в сімейному
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

Як пояснив представник позивачів в
судовому засіданні, позивачі ,
неодноразово проводили ремонт,
постійно сплачують комунальні послуги.

Позивачі та інші мешканці цього
гуртожитку неодноразово зверталися до
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області із заявами про надання дозволу
на приватизацію.

Відповідач на вказані заяви не
реагував та дозволу на приватизацію не
надав.

Посилаючись на рішення Апеляційного
суду Київської області від 24.09.2007 у
справі за позовом Комунального
підприємства "Комбінат комунальних
послуг с. Білогородка" до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
представник позивачів стверджував, що
позивачі на законних підставах
проживають в гуртожитку, але це не є
підставою для визнання за ними права
власності на спірне житло за
набувальною давністю.

Тобто, виходячи з доводів представника
позивачів , також з тексту позовної
заяви, суд вважає, що позивачами обрано
невірний спосіб захисту прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
права власності не це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Згідно п.9 Постанови №5 від 07.02.2014
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
відповідно до частини першої статті 344
ЦК особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Згідно п.п. 10, 11 якщо особа, яка заявляє
про давність володіння, заволоділа
чужим майном на підставі договору з
його власником (оренди, зберігання
тощо), який після закінчення строку
договору не пред'явив вимоги про його
повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності за
відповідними вимогами (частина третя
статті 344 ЦК). При цьому строк позовної
давності починає обчислюватись з
моменту закінчення строку дії
договору, якщо інший строк повернення
речі не був установлений самим
договором. Враховуючи положення
статей 335 і 344 ЦК, право власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі (а не особі, яка
заявляє про давність володіння), а
також на безхазяйну річ. Отже,
встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення, і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту
статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної
нерухомої речі на облік органом, що
здійснює державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, за заявою органу
місцевого самоврядування, на території
якого вона розміщена, і наступна
відмова суду в переданні цієї
нерухомої речі у комунальну власність
не є необхідною умовою для набуття
права власності на цей об'єкт третіми
особами за набувальною давністю.

Згідно п. 12 ураховуючи положення статей
16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності
на майно за набувальною давністю особа,
яка володіє майном, має право на захист
свого володіння від третіх осіб, які не
є власниками майна і не мають прав на
володіння цим майном в силу іншої
передбаченої законом чи договором
підстави. Таким чином, давнісний
володілець має право на захист свого
володіння відповідно до вимог статей
387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, пред'явленого
давнісним володільцем, застосуванню
підлягають також положення статті 388 ЦК
за наявності відповідних заперечень з
боку відповідача.

Згідно п. 13 можливість пред'явлення до
суду позову про визнання права
власності за набувальною давністю
випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а
також частини четвертої статті 344 ЦК,
згідно з якими захист цивільних прав
здійснюється судом шляхом визнання
права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє
про давність володіння і вважає, що у
неї є всі законні підстави бути
визнаною власником майна за
набувальною давністю, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або його правонаступник. У разі якщо
попередній власник нерухомого майна не
був і не міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Представник позивачів не довів тих
обставин на які посилався як на
підставу позовних вимог, не надав
докази в обґрунтування позовних вимог,
що є його обов»язком відповідно до
засад змагальності процесу за ст.. 10
ЦПК України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивачів
його права та обов»язки. Посилаючись на
порушення прав позивачів щодо
приватизації спірного житла,
представник позивачів, вимагає
визнати за ними права власності за
набувальною давністю.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивачів, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.. ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи наведене керуючись ст. 344 ЦК
України, ст. ст.10, 11, 209, 212-215 ЦПК України,
суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Білогородської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання права власності
за набувальною давністю, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача поданою протягом 10
днів з дня отримання його копії.

Суддя: