Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Соснівського районного суду
м. Черкаси від 11 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя,
посилаючись на те, що 28 жовтня 1957 року
між нею та відповідачем укладено шлюб.
За час шлюбу ними було побудовано
житловий будинок АДРЕСА_1.

Враховуючи уточнення позовних вимог,
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 та Ѕ
частини прилеглої до будинку земельної
ділянки за указаною адресою.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 11 лютого 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Черкаської області від 20 березня
2014 року, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності по Ѕ частини
домоволодіння АДРЕСА_1. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 11 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 20 березня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову, ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 28 жовтня 1957 року
між сторонами по справі було укладено
шлюб.

На підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки, посвідченого Першою
Черкаською державною нотаріальною
конторою 19 травня 1959 року за № 2-154,
зареєстрованого 25 листопада 1971 року,
ОСОБА_4 надано земельну ділянку по
АДРЕСА_1 для забудови житлового
будинку.

Згідно з державним актом на право
власності на земельну ділянку, виданим
на підставі п. 1.8 рішення Черкаської
міської ради від 9 квітня 2009 року,
ОСОБА_4 є власником земельної ділянки
площею 0,0616 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання за нею права власності на Ѕ
частини спірної земельної ділянки, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, спірна земельна ділянка
не є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки п. 18-2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» передбачає, що відповідно до
положень статей 81, 116 ЗК України окрема
земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Крім того, Законом України від 11 січня
2011 року № 2913-VI "Про внесення зміни до
статті 61 Сімейного кодексу України
щодо об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя", який набрав
чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК
України доповнено ч. 5, якою
передбачено, що об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Згідно з п. 18-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» (із змінами і доповненнями)
окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою, переходить це
право у розмірі частки права власності
у спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 3К,
377 ЦК.

Суди, відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні
позовних вимог щодо визнання за нею
права власності на Ѕ частини спірної
земельної ділянки, не звернули уваги та
не надали належної оцінки ч. 2 п. 18-2
зазначеної постанови Пленуму, не
встановили фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, а тому судові рішення
в оскаржуваній частині не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 11 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 20 березня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська