Ухвала

іменем україни

24 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
домоволодіння та земельної ділянки
спільною сумісною власністю, та
визнання права власності на частину
нерухомого майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Київської області від 23 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до ОСОБА_5 про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання домоволодіння та земельної
ділянки спільною сумісною власністю,
поділ майна та визнання права
власності на 1/2 частину спільного
майна. В обґрунтування вимог послався
на те, що у 1972 році між ним та
відповідачем було укладено шлюб, від
якого вони мають доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1996 році між ним та
відповідачем шлюб було розірвано,
однак, сімейні відносини між ними
тривають і до тепер, вони живуть разом,
ведуть спільне господарство та мають
спільний бюджет. У 2007 році ОСОБА_4
з відповідачем придбали у
власність домоволодіння, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, та відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 14
березня 2007 року, покупцем
домоволодіння виступила відповідач
ОСОБА_5 Крім того, відповідач в силу
набуття права власності на
домоволодіння, отримала у власність в
порядку приватизації земельну ділянку
загальною площею 0,0968 га. На даний час у
вказаному домоволодінні зареєстровані
та проживають позивач, відповідач, їхня
донька разом з чоловіком та дитиною.

З огляду на вищевказане, уточнивши в
подальшому позовні вимоги, позивач
просив встановити факт проживання
однією сім'єю з відповідачкою ОСОБА_5 з
1996 року по 2012 рік; визнати
домоволодіння та земельну ділянку,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю його та
відповідача; розділити домоволодіння,
шляхом визнання за ним права власності
на житловий будинок загальною площею
212,6 кв. м, а за відповідачем визнати
право власності на решту
домоволодіння, припинивши право
власності ОСОБА_5 на житловий будинок.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 грудня 2012 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю сторін з 1996 року по 2012 рік.
Визнано домоволодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю сторін. Визнано земельну
ділянку загальною площею 0,0968 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право
власності на яку підтверджується
державним актом на право приватної
власності на землю від 25 травня 2007 року
спільною сумісною власністю сторін.
Поділено домоволодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання за
позивачем права власності на житловий
будинок загальною площею 212,6 кв. м та за
відповідачкою права власності на решту
частину домоволодіння згідно
технічного паспорту, припинивши право
власності відповідачки на житловий
будинок. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 23 квітня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, і просить
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що оскільки спірне майно, про
визнання якого спільною сумісною
власністю заявив вимоги позивач, є
предметом іпотеки, однак
іпотекодержателя до участі у справі не
залучено, то визнання відповідачем
позову у цій справі всупереч вимогам
ст. 174 ЦПК України порушує права та
інтереси інших осіб (іпотекодержателя).

Такі висновки суду апеляційної
інстанції відповідають вимогам норм
матеріального та процесуального права
та обставинам справи.

Доводи касаційної скарги не впливають
на законність та обґрунтованість
рішення апеляційного суду.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом при розгляді справи
дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим
колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити, а рішення
апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 23 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська