РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

з участю секретаря
Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи Личаківська
районна адміністрація Львівської
міської ради, Львівське комунальне
підприємство «Господар» про усунення
перешкод в користуванні власністю,
демонтаж, відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до
відповідача, який у встановленому
законом порядку неодноразово
уточнювала, останній раз заявою від
24.07.2014р., та в кінцевому, після залишення
без розгляду аналогічного позову ЛРА
ЛМР до ОСОБА_2 про демонтаж, просить
ухвалити рішення, яким зобов'язати
останнього усунути перешкоди в
користуванні її квартирою АДРЕСА_4
шляхом приведення квартири АДРЕСА_3
цього будинку, яка належить
відповідачу до попереднього стану у
спосіб демонтажу сходів та закладення
самовільно влаштованого отвору на
горище дерев'яним перекриттям,
обробленим штукатуркою та стягнути з
нього матеріальну шкоду в розмірі 9345
грн., а також моральну шкоду в сумі 12 000
грн.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що
постійно проживає в АДРЕСА_4. Власником
та мешканцем квартири АДРЕСА_3 цього
будинку являється відповідач, який без
її дозволу та без погодження з органами
місцевого самоврядування, самочинно
здійснив отвір в перекритті квартири
та влаштував сходи на горище. ЇЇ
квартира та квартира відповідача
знаходиться в прибудові до будинку, яка
не має фундаменту, і здійснене останнім
самочинне будівництво негативно
вплинуло на технічний стан всього
будинку, в тому числі, на технічний стан
її квартири. За вчинення таких дій
відповідача було притягнуто до
адміністративної відповідальності, і в
процесі розгляду даної справи,
останній демонтував збудовані ним
сходи та заклав пророблений отвір на
горище, до чого його було зобов'язано
приписом ЛКП «Господар». Проте, в
повній мірі вимоги такого припису
виконані не були і квартира на даний
час не приведена до стану, який існував
до здійснення будівництва. Перекриття,
в якому здійснено отвір, було
дерев'яним, а відповідач, на виконання
припису лише заклав його, не відновивши
при цьому його дерев'яної структури.
Тому вважає, що наслідки самочинного
будівництва в повній мірі не усунуті.
На її думку, неналежне виконання
припису продовжує негативно впливати
на технічний стан будинку і з метою
усунення таких наслідків вимушена в
судовому порядку зобов'язати
відповідача привести квартиру до
попереднього стану, який існував до
здійснення будівництва. Крім того, під
час здійснення самочинного
будівництва в її квартирі прогнулась
стеля, наявні тріщини, існує загроза її
обвалу та на кухні вигнулась балка.
Було пошкоджено лінію електропередачі
та самовільно відключено систему
водопостачання та водовідведення. Під
час перекриття даху було пошкоджено
комин. Всі ці негативні наслідки є
результатом протиправних дій
відповідача, для відвернення яких
вимушено понесла матеріальних затрат
на суму 9345 грн. і тому, таку суму як
матеріальну шкоду просить стягнути з
відповідача в примусовому порядку. В
обґрунтування суми моральної шкоди
покликається на те, що протиправні дії
відповідача та пов'язані з цим ремонтні
роботи в її квартирі вкрай негативно
вплинули на її моральний стан.
Внаслідок цього зазнала сильного
душевного хвилювання, яке відбилось на
самопочутті та у зв'язку з цим, була
госпіталізована в лікарню з діагнозом
хронічний пієлонефрит в стадії
загострення, артеріальна гіпертензія.
Будучи пенсіонеркою, інвалідом ІІ
групи та людиною похилого віку, єдиним
джерелом доходу якої є мінімальна
пенсія, внаслідок незаконних дій
відповідача була позбавлена
можливості повноцінно користуватись
квартирою, що погіршило загальний стан
здоров'я, порушило спокій, сон та
душевну рівновагу. Тому суму моральної
компенсації оцінює до розміру 12 000 грн.,
які також просить стягнути в
примусовому порядку.

В судовому засіданні позивач
підтримала свої кінцеві вимоги, дала
пояснення аналогічні вищенаведеним та
просить позов задовольнити, незважаючи
на те, що позов ЛРА ЛМР до ОСОБА_2 з
аналогічною вимогою про демонтаж, який
був об'єднаний з даною справою,
залишено без розгляду на підставі
заяви представника позивача у зв'язку з
виконанням демонтажу.

Відповідач ОСОБА_2, а також його
представник згідно договору про
надання правової допомоги № 27/14 від
27.06.2014р. ОСОБА_3 проти обґрунтованості
позову заперечили. Не оспорюють факту,
що відповідачем здійснювалось
самочинне будівництво по здійсненню
отвору в квартирі для виходу на горище
та облаштуванню сходів, проте на даний
час таке самочинне будівництво є
демонтовано згідно Розпорядження ЛРА
ЛМР від 14.11.2013р. № 523 та припису ЛКП
«Господар» від 04.07.2013р., про що
працівниками останнього складено
відповідний акт. Крім того, заперечують
ту обставину, що під час здійснення
такого будівництва були пошкодження
будь-яких несучих чи опірних
конструкцій стелі, і майну позивача
була спричинена шкода. Доказів
спричинення такої шкоди позивач не
представила і в ході розгляду справи їх
також не здобуто. Все
електрообладнання в будинку, як під час
здійснення будівництва так і після
цього перебуває в справному стані, про
що також працівниками ЛКП складено
відповідний акт. Жодних дій,
спрямованих на його пошкодження та
псування вчинено не було, і
підтвердження цьому немає. Що
стосується посилань на відключення
системи водопостачання, крім того що
вважають їх надуманими та
голослівними, просять звернути увагу
на той факт, що остання самовільно
встановила санвузол в своїй квартирі,
за що її було притягнуто до
адміністративної відповідальності.
Якщо факт відключення і мав місце, що до
того ж не доведено стороною позивача,
цілком можливо, що його могли зробити
працівники балансоутримувача за
вчинення самовільних дій по
встановленню санвузла. Крім цього, дії
по встановленню отвору на горище аж
ніяк не могли спричинити шкоди
фундаменту будинку та комину, тому такі
мотиви позову також не можуть братись
до уваги, як і копії квитанцій,
долучених до матеріалів справи,
оскільки датовані вони травнем -
листопадом 2013р. та не мають жодного
відношення до даної справи. В
загальному, мотиви позову вважають не
доведеними і в його задоволенні
просять відмовити.

Представники третіх осіб - ЛРА ЛМР та
ЛКП «Господар» в судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причин неявки не повідомили.
Перша, будучи присутньою в
попередньому судовому засіданні, в той
час коли дана справа була об'єднаною із
позовом ЛРА ЛМР до ОСОБА_2 про демонтаж,
підтримувала вимогу позову ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом приведення квартири
до попереднього стану, а у вирішенні
вимог про стягнення матеріальної та
моральної шкоди поклалась на розсуд
суду. Враховуючи зібрані в ході
розгляду справи докази, суд вважає
можливим розглянути справу у їх
відсутності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
оцінивши в сукупності зібрані докази
та ухвалюючи рішення у відповідності
до вимог ст. 215 ЦПК України, суд
знаходить позов ОСОБА_1
необґрунтованим та залишає його без
задоволення виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач та відповідач проживають в
житловому будинку АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3
відповідно.

Як вбачається з копії розпорядження
ЛРА ЛМР від 14.11.2013р. № 523 (а.с.32),
влаштований відповідачем отвір в
перекритті та сходів з його квартири на
горище визнано самочинним, у зв'язку з
чим вони підлягають демонтажу.
Приписом ЛКП «Господар» від 04.07.2013р.
(а.с.31), відповідача зобов'язано в
місячний термін провести демонтаж
вказаного самочинного будівництва з
приведенням квартири до попереднього
стану. За вчинення вказаних дій
останнього було також притягнуто до
адміністративної відповідальності, що
стверджується копією постанови від
11.11.2013р. (а.с.7).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Переобладнання або перепланування
квартири, що належить громадянинові на
праві приватної власності, згідно ст. 152
ЖК України, проводиться з дозволу
виконавчого комітету місцевої ради
депутатів.

Пунктом 3.4.1 Методичних рекомендацій з
питань технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
05.09.2003 № 146, зазначено, що до
самовільного відноситься будівництво
будинків та господарських будівель,
реконструкція та капітальний ремонт,
прибудови, надбудови, здійснені без
одержаного дозволу місцевих органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування, розробленої та
затвердженої в установленому порядку
проектної документації, дозволу на
виконання будівельних робіт, наданого
органами архітектурно-будівельного
контролю.

Згідно п. 1.4.6 «Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій»,
на власника, який здійснив самовільне
перепланування або переобладнання, що
крім іншого порушує права інших осіб,
покладається обов'язок привести дане
приміщення до попереднього стану.

Як вбачається з Акту ЛКП «Господар» від
10.07.2014р. (а.с.94), при комісійному
обстеженні встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_3 сходи на горище демонтовано, а
отвір в перекритті закладено згідно
вимог розпорядження № 523 від 14.11.2013р., що
також підтверджується долученими до
матеріалів фотознімками горища (а.с.85).

Отже, відповідач, як особа яка
здійснила самочинне будівництво
виконав покладений на нього обов'язок
по приведенню квартири до попереднього
стану, і як наслідок, немає підстав для
висновку, що його дії створюють
позивачу перешкоди в користуванні її
майном. На даний час припинило
існування саме порушення права, а
відповідно, припинив своє існування
об'єкт судового захисту - тобто
суб'єктне право позивача на усунення
перешкод в користуванні власністю.
Право, яке не є порушеним, не може
підлягати судовому захисту.

Суд не може прийняти до уваги ту
обставину, що внаслідок не відновлення
саме дерев'яного покриття, продовжує
існувати факт порушення прав позивача.
З одного боку, відсутні докази такого
порушення, тобто відсутні докази, що
відновлений відповідачем попередній
стан продовжує негативно впливати на
конструктивні елементи квартири
позивача, а з другого боку, відсутні
докази того, що саме дерев'яне
перекриття повинне бути облаштоване
відповідачем під час приведення
квартири до попереднього стану. В
розумінні цивільного законодавства,
приведення до попереднього стану - це
усунення всіх наслідків, які
спричинені самочинним будівництвом та
відновлення квартири до стану, який
існував до настання цих наслідків.
Здійснюється воно з метою припинень
порушень, які виникли у зв'язку з
проведенням самочинного будівництва.
Порушення ж в даному випадку слід
розцінювати не лише як порушення прав
інших осіб, але й як порушення вимог
чинного законодавства під час
проведення містобудівної діяльності.
Жодних порушень як прав позивача, так і
вимог чинного законодавства під час
приведення квартири до попереднього
стану в судовому засіданні не
встановлено.

Тому вимогу про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
зобов'язання відповідача здійснити
демонтаж сходів та закладення отвору
на горище з дерев'яного матеріалу суд
залишає без задоволення. Більше того,
вимога про демонтаж сходів виконана
відповідачем в повному обсязі, тобто на
даний час відсутній предмет
будівництва, який позивач просить
демонтувати.

Що стосується вимоги про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, суд їх
також знаходить необґрунтованими.

Загальні правила відшкодування
завданої особі недоговірної шкоди
врегульовано положеннями Глави 82
Розділу ІІІ Книги П'ятої ЦК України.
Зокрема, за загальним правилом,
визначеним ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди за цією
правовою нормою, необхідним є
доведення таких факторів: по-перше,
неправомірність поведінки особи, якою
можна вважати будь-яку поведінку,
внаслідок якої заподіяно шкоду, якщо її
завдавач був уповноважений на такі дії;
по-друге, наявність самої шкоди, під
якою слід розуміти втрату або
пошкодження майнового або немайнового
характеру. Шкода в такому випадку, є не
лише обов'язковою умовою, але й мірою
відповідальності, оскільки за
загальним правилом, відображає грошову
оцінку майнових та немайнових втрат
потерпілого і повинна бути
відшкодована в повному обсязі;
по-третє, причинно-наслідковий зв'язок
між протиправною поведінкою та шкодою,
який виражається в тому, що шкода
виступає об'єктивним наслідком
поведінки завдавача шкоди, і
по-четверте, обов'язково повинна бути
вина завдавача шкоди, яка може
виражатись як у формі умислу, так і
формі необережності. Наявність всіх
перелічених умов в їх сукупності є
обов'язковим для ухвалення рішення про
відшкодування шкоди, і в силу ст. 60 ЦПК
України, обов'язок щодо їх доведення
законом покладено на позивача.
Потерпілий подає докази, що
підтверджують факт завдання шкоди за
участю відповідача, розмір завданої
шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана її відшкодувати.

На переконання суду, вказані обставини
під час розгляду справи не знайшли
свого підтвердження, а позивач, в
обґрунтування вимоги про стягнення
матеріальної шкоди не виконала
обов'язку по доведенню як розміру
шкоди, так і причинно-наслідкового
зв'язку між діями відповідача та
спричиненою шкодою, оціненою до суми 9345
грн.

По-перше, відсутні докази того, що саме
протиправні дії відповідача стали
причиною виникнення тріщин в квартирі
позивача. По-друге, відсутні докази
того, що електромережа та система
водопостачання були не те що
відповідачем, а взагалі
пошкоджувались, в той час як в
матеріалах справи міститься акт від
20.06.2014р. про перебування електромережі
в справному виді (а.с.83). Крім цього, з
долучених до матеріалів справи копій
товарних чеків (а.с.57-61) неможливо
встановити, ким вони придбавалась і з
якою метою. Відсутні докази того, що
використовувались ці будівельні
матеріали саме для ремонту квартири
позивача, як і взагалі відсутні докази,
що такий ремонт проводився в квартирі
позивача. Розмір матеріальної шкоди,
також є недоведеним.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не
довела не тільки розміру матеріальної
шкоди, а й того, що спричинена вона
діями відповідача. Суд не ставить під
сумнів той факт, що дії останнього не
відповідали вимогам чинного
законодавства, у зв'язку з чим він
притягувався до адміністративної
відповідальності та відносно нього
винесено відповідний припис, проте
порушення в даному випадку слід
розцінювати як недотримання вимог
чинного законодавства під час
здійснення перепланування, а не як
порушення прав інших співвласників.

Оцінюючи такі обставини справи в
сукупності із зібраними в ході
розгляду справи доказами, немає
підстав для висновку, що самочинне
будівництво, яке в кінцевому
демонтовано добровільно, під час свого
існування взагалі порушувало будь-які
права позивача. Фізична особа вправі
вимагати відшкодування збитків,
завданих самочинним будівництвом лише
в тому випадку, коли доведе факт
порушення її прав, чого в даному
випадку немає.

Аналогічна ситуація із вимогою про
стягнення моральної шкоди, яку позивач
оцінює до суми 12 000 грн.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 5
Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Обов'язок довести як факт заподіяння
моральних страждань, так і розмір самої
шкоди законом покладено на позивача, і
оскільки в судовому засіданні не
встановлено жодного порушення прав
позивача під час здійснення
самочинного будівництва, підстави для
відшкодування моральної шкоди
відсутні.

Тому даний позов суд залишає без
задоволення в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. ст. ст. 10,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України,
ст. ст. 3, 11, 15, 16, 22, 23, 382, 383, 1166, 1167 ЦК
України, ст. 152 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
Личаківська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівське
комунальне підприємство «Господар»
про усунення перешкод в користуванні
власністю, демонтаж, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.