Справа № 2-815/2006 Головуючий у І
інстанції Міланіч А.М.Провадження №
22-ц/780/4261/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія
УХВАЛА

Іменем України

22 липня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського
М.А.,

суддів:
Верланова С.М., Фінагєєва В.О.,

при секретарі:
Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відділу державної
виконавчої служби Бородянського
районного управління юстиції у
Київській області на ухвалу
Бородянського районного суду
Київської області від 11 червня 2014 року
у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Бородянського районного управління
юстиції у Київській області Бут
Максима Анатолійовича про повернення
виконавчого листа,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеною скаргою та просив
визнати постанову старшого державного
виконавця відділу ДВС Бородянського
РУЮ Бут М.А. про повернення виконавчого
документа від 12.05.2014 р. по примусовому
виконанню виконавчого листа №2-815/2006
виданого 07.03.2007 р. Бородянським
райсудом незаконною та скасувати її.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що на підставі виконавчого листа,
виданого 07.03.2007 р. Бородянським
райсудом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості та
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди відділом ДВС
Бородянського РУЮ було відкрито
виконавче провадження № 41758274 щодо
стягнення з ОСОБА_3 на його користь
заборгованості в сумі 3223, 89 грн. Однак
стягнення не проводилося, не дивлячись
на те, що позивач, неодноразово
звертався до ВДВС із цього приводу, на
що отримував відповіді про виконання
всіх необхідних дій щодо проведення
виконання виконавчого провадження.
20.05.2014 р. ним було отримано постанову
державного виконавця Бут Максима
Анатолійовича від 12.05.2014 р. про
повернення виконавчого листа у зв'язку
з тим, що майна в рахунок погашення
боргу не виявлено. Тому із даною
постановою не згідний і вважає її
протиправною, оскільки нею
припиняється арешт на майно, з чого
вбачається, що все таки боржник має
майно, на яке може бути звернено
стягнення, але державним виконавцем не
вчинено жодної дії щодо стягнення
заборгованості за рахунок цього майна.

Ухвалою Бородянського районного суду
Київської області від 11 червня 2014 року
скаргу задоволено. Визнано вищевказану
постанову незаконною та скасовано її.
Стягнуто з відділу ДВС Бородянського
РУЮ Київської області на користь
ОСОБА_1 відшкодування витрат на правову
допомогу в розмірі 250 грн та суму сплати
судового збору 73,08 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою,
старший державний виконавець відділу
ДВС Бородянського РУЮ Бут М.А. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу Бородянського
районного суду Київської області від 11
червня 2014 року та постановити нову,
якою відмовити у задоволенні скарги,
посилаючись на те, що судом неналежним
чином оцінено обставини справи та
незаконно стягнено з ВДВС судовий збір
та витрати на правову допомогу, тому
ухвалу постановлено з порушенням норм
процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися до зали
судового засідання, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги та
скасуванню ухвали суду першої
інстанції в частині стягнення витрат
на правову допомогу, виходячи з
наступного.

Згідно п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України
апеляційний суд скасовує ухвалу суду
першої інстанції і постановляє ухвалу
з цього питання, якщо воно було
вирішено судом першої інстанції з
порушенням норм процесуального права.

Задовольняючи скаргу, суд першої
інстанції посилався на те, що старшим
державним виконавцем не у повній мірі
здійснено всі заходи щодо розшуку
майна боржника та не надано доказів на
виконання кожної з його дій.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України, сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України, у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Пунктами 1,2,3 ст.11 ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленого виконавчим документом і
цим Законом.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
якими виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувану у разі, якщо у боржника
відсутнє майно, на яке може бути
звернуто стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.01.2014 р. старшим державним виконавцем
ВДВС Бородянського РУЮ Бутом М.А. було
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом №2-815 виданого
Бородянським райсудом 07.03.2007 р. (а.с.21)

12.05.2014 р. Бут М.А. виніс постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачеві відповідно до вимог п.2 ч.1
ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» у
зв'язку з тим, що майна в рахунок
погашення боргу не виявлено (а.с.31).

Виходячи з аналізу матеріалів справи,
державним виконавцем були вчинені
окремі відповідні дії щодо задоволення
заяви стягувача, проте, в силу вимог
ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження»
була проведена не вся можлива
процедура здійснення державним
виконавцем своїх прав та зобов'язань
(а.с.22-31).

Тому в цій частині вимог заявника суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відділу ДВС
Бородянського РУЮ на користь ОСОБА_1
суми витрат на правову допомогу в
розмірі 250 грн.

Згідно ст.56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги
та допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у спрві.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.19 ЗУ «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»
видами адвокатської діяльності є
представництво інтересів фізичних та
юридичних осіб у судах під час
здійснення цивільного, господарського,
адміністративного та конституційного
судочинства, а також в інших державних
органах, перед фізичними та юридичними
особами.

Статтею 26 зазначеного Закону
адвокатська діяльність здійснюється
на підставі договору про надання
правової допомоги. Документами, що
посвідчують повноваження адвоката на
надання правової допомоги, можуть бути:
договір про надання правової допомоги,
довіреність чи ордер.

Отже, виходячи із вищезазначених норм
законодавства та вимог ст.ст. 57, 60 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
заявником не надано належних доказів,
окрім квитанції (а.с.19), які б
підтверджували безпосередню участь у
вказаній справі представника, в якій
формі надана саме правова допомога та
на яких правових підставах
підтверджуються повноваження
представника, так як усі процесуальні
дії, що стосуються даної справи
виконувалися скаржником особисто.

Також, не знаходять підтвердження
доводи апелянта щодо неправомірного
стягнення сплати судового збору за
подачу скарги на дії ДВС на користь
стягувача, як такої, що не передбачена
вимогам законодавства.

Проте, відповідно до ст.388 ЦПК України,
судові витрати, пов'язані з розглядом
скарги, покладаються судом на заявника,
якщо було постановлено рішення про
відмову у задоволенні його скарги або
на відділ державної виконавчої служби,
якщо було постановлено ухвалу про
задоволення скарги заявника.

Тому, враховуючи вищевикладене,
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а ухвала скасуванню в
частині стягнення витрат на правову
допомогу.

Керуючись ст.ст. 11, 47 ЗУ «Про виконавче
провадження», ст.ст. 19,26 ЗУ «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
ст.ст. 56, 57, 60, 79, 84, 303-304, 307, 312-315, 317-319, 383, 387,
388 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відділу Державної
виконавчої служби Бородянського
районного управління юстиції у
Київській області задовольнити
частково.

Ухвалу Бородянського районного суду
Київської області від 11 червня 2014 року
в частині стягнення з відділу
державної виконавчої служби
Бородянського районного управління
юстиції у Київській області на користь
ОСОБА_1 на відшкодування витрат на
правову допомогу у розмірі 250 (двісті
п'ятдесят) гривень - скасувати.

В іншій частині ухвалу залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.А.Яворський

судді:

С.М.Верланов

В.О.Фінагєєв