АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/5157/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 640/4214/14-ц
Доповідач - Костенко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової
Н.О.,Швецової Л.А.

при секретарі Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє
в інтересах ОСОБА_3, на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 04 червня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа: Управління державної
міграційної служби у Київському районі
м. Харкова про визнання особи такою, що
втратила право користування квартирою,
зняття з реєстрації та виселення, -

в с т а н о в и л а

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою, в якій просить визнати
відповідача ОСОБА_4. таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1,
зняти з реєстрації та виселити,
посилаючись на те, що згідно свідоцтва
про право власності на житло № 1227 від
28.04.1995 p., виданого ННЦ «ХФТІ», позивач є
власником квартири АДРЕСА_1. В 2000 році в
квартирі був зареєстрований
відповідач ОСОБА_4., який є рідним
братом позивача. Відповідач веде
аморальний спосіб життя, зловживає
алкоголем, влаштовує бійки,
знаходячись у нетверезому стані.
Відповідач ніде не працює, з останнього
місця роботи його звільнили за
вживання алкогольними напоями на
робочому місці. 13.10.2006 р. відповідач
потрапив до міської клінічної лікарні
швидкої невідкладної медичної
допомоги № 4 з діагнозом: абстинентний
синдром. Проживаючи в квартирі,
відповідач не сплачує комунальні
послуги, не приймає участі у
благоустрою будинку та не дотримується
правил користування жилим приміщенням.
Позивач змушений був переїхати з
квартири, яка належить йому на праві
власності, оскільки дії відповідача
загрожують спокою та життю позивача.
Позивач неодноразово звертався до
відповідача як до брата та рідної
людини, щоб той опанував себе та
повернувся до здорового способу життя,
знайшов роботу та почав заробляти
гроші на життя, але відповідач на його
прохання не реагує. Оскільки
відповідач своїми діями систематично
порушує правила співжиття з позивачем,
мешкання разом з ним загрожує життю
співмешканцям квартири, позивач,
посилаючись на ст.116 ЖК України, просить
визнати відповідача втративши право
користування квартирою та виселити
його з квартири.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали, просили
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. В судовому засіданні позивач
додатково пояснив, що спірну квартиру в
1981 році отримала їх мати, разом з якою
раніше в квартирі були зареєстровані
та проживали позивач і відповідач, які
є рідними братами. В 1987 році мати
померла. Після смерті матері в квартирі
залишився проживати позивач, а
відповідач переїхав до бабусі в м.
Люботин. В 1995 році позивач приватизував
квартиру, ставши власником, оскільки на
момент приватизації відповідач в
квартирі зареєстрований не був. До 1997
року позивач знаходився в армії, потім
по роботі до грудня 1998 року перебував в
Криму. Коли повернувся в квартиру та
став в ній проживати, прописав в
квартиру рідного брата - відповідача
ОСОБА_4. та вони стали проживати разом в
квартирі. В 2005 році позивач
познайомився зі своєю майбутньою
дружиною. В 2007 році у них народилась
дитина і вони стали проживати в
квартирі дружини. Разом з братом в
спірній квартирі не могли проживати,
оскільки між ними виникали сварки.
Пропонував переселитись брату в іншу
квартиру з підселенням або переїхати в
м. Люботин, де він жив раніше, але
відповідач відмовляється.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав та пояснив, що до смерті
матері він разом з позивачем проживали
в спірній квартирі. Після смерті матері
до них в квартиру переїхала бабуся. В 1992
році позивач одружився та став
проживати в квартирі разом з дружиною.
Тоді бабуся порадила відповідачу
переїхати до неї в м. Люботин, на її
пропозицію відповідач погодився.
Пізніше відповідач влаштувався на
роботі в м. Харкові, за згодою позивача
зареєструвався та став проживати в
спірній квартирі. Давав позивачу гроші
і той проводив оплату за комунальні
послуги. Коли позивач став погрожувати
тим, що виселить його, за комунальні
послуги став платити самостійно та на
підтвердження цього має квитанції.
Відповідач працює в м. Харкові, тому не
може жити в м. Люботин, як пропонує
позивач, оскільки там не має роботи.
Квартира двокімнатна і відповідач
займає тільки одну кімнату, інша
знаходиться в користуванні позивача.
Вважає, що вимоги позивача є
безпідставними, тому в задоволенні
позову просить відмовити.

Представник Київського РВ у місті
Харкові ГУ ДМС України в Харківській
області в судове засідання не з'явився,
про час і місце судового засідання
повідомлений у встановленому порядку,
подав заяву, в якій просить слухати
справу за його відсутності.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 04 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
представник позивача - ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу. в якій просила
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, ОСОБА_3 є власником квартири
АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право
власності на житло № 1227 від 28.04.1995 р.,
виданого Національним науковим
центром «Харківський фізико-технічний
інститут».

Судом також встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_3
та відповідач ОСОБА_4. Сторони є рідними
братами

Таким чином, відповідач
зареєструвався та проживає в спірній
квартирі, як член сім'ї власника житла.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що звернувшись до суду з позовом
про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування спірною квартирою,
з підстав, передбачених ст.116 ЖК
України, ОСОБА_3 не надано доказів
зазначених обставин.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як вбачаться із матеріалів справи,
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на
праві власності згідно свідоцтва про
право власності на житло № 1227 від
28.04.1995 року.

З 31 січня 1996 року в зазначеній квартирі
зареєстрований відповідач по справі
ОСОБА_4

У відповідності до ст.ст.383, 405 ЦК
України власник квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, а також
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб, ачлени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Таким чином, судова колегія вважає, що
районним судом правильно встановлено
характер та юридичну природу
правовідносин між сторонами, а також
застосовано закон, який їх регулює.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК
України суд розглядає справу не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подаються сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
систематичним порушенням
загальноприйнятих норм користування
житловим приміщенням, несплатою
комунальних послуг і таке інше, позивач
посилається на ст.116 ЖК України, як на
підставу визнання ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1, та його виселення. Між тим,
будь-яких переконливих та
беззаперечних доказів систематичного
псування чи руйнування відповідачем
житлового приміщення, використання
його не за призначенням суду не надано.
Не надано таких доказів і стосовно
застосування до ОСОБА_4 заходів
громадського впливу, які виявились би
безрезультатними.

Судова колегія вважає, що районний суд
обгрунтовано дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 за
недоведеністю. Зазначені висновки суду
відповідають обставинам справи, які
судом установлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, в апеляційній скарзі
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для
скасування чи зміни ухваленого у
справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє
в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Харкова від 04 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -