Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/545/14-ц

08 серпня 2014 року
м. Надвірна

Надвірнянський районнй суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука
Р.П.

секретаря - Госедло
Л.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

його представника - ОСОБА_2,

представника
Назавизівської с/ради - Волошенюк Н.М.,

представника відповідачів
ОСОБА_4,ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Назавизівської с/ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання свідоцтва на право
власності на майно недійсним та
визнання права власності на спадкове
майно, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
Назавизівської с/ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання свідоцтва на право
власності на майно недійсним та
визнання права власності на спадкове
майно.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав з підстав, наведених в
позовній заяві. Просить суд
постановити рішення, яким визнати
незаконним свідоцтво про право
власності на будинковолодіння в
АДРЕСА_1 видане 16.03.1988 року ОСОБА_7

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину на ? частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 від 30.06.2009 року,
видане відповідачці ОСОБА_5, а також
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину на ? частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 від 30.06.2009 року,
видане відповідачу ОСОБА_4

Визнати за ним право власності на
спадкове майно, що знаходиться по
АДРЕСА_1

Представник відповідача-
Назавизівської с/ради в судовому
засіданні не заперечувала щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Вважає, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем
за законом після смерті матері, тому
має право на частку в спадковому майні.
В зв'язку з наведеним, свідоцтво про
право власності на будинковолодіння в
АДРЕСА_1, видане ОСОБА_7 та свідоцтва
про право на спадщину на ім'я ОСОБА_4,
ОСОБА_5 підлягають скасуванню.

Представник відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнав.

Суду пояснив, що позивач ОСОБА_1 не
довів в судовому засіданні, що він є
спадкоємцем майна після смерті своєї
матері, оскільки не оформляв своїх
спадкових прав. Таким чином
відповідачі його право не порушили.
Просить суд відмовити позивачу в
задоволенні його вимог.

Крім того зазначив, що окремою
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 є те, що він
пропустив строк звернення до суду,
який, згідно чинного на момент
виникнення та існування спірних
правовідносин цивільного кодексу,
становить три роки.

Суд, вислухавши пояснення позивача
його представника, представника
Назавизівської с/ради, представника
відповідачів, свідка ОСОБА_8,
дослідивши докази, надані сторонами на
виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України, і
які сторони вважають достатніми для
обгрунтування і заперечення своїх
позовних вимог, з'ясувавши фактичні
обставини справи, та, за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні обставин справи, прийшов
до висновку про необхідність
відмовити ОСОБА_1.в задоволенні позову
з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому зазначеним кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту позовної заяви, пояснень
позивача та його представника в
судовому засіданні вбачається, що про
існування свідоцтва про право
власності на жилий будинок в АДРЕСА_1
від 16.03.1988 року, яке було видане його
брату ОСОБА_7 та про наявність у
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 свідоцтв
про право на спадщину по ? частині
домоволодіння в АДРЕСА_1 ОСОБА_1
дізнався тільки на початку 2013 року,
оскільки дані обставини були, на його
думку, навмисно скриті від нього його
братом ОСОБА_7 та дітьми брата-
відповідачами по справі.

Відповідно до ст.74 ЦК УРСР (в ред.1963
року) вимога про захист порушеного
права приймається до розгляду судом
незалежно від закінчення строку
позовної давності, а згідно ст.71 даного
кодексу, загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності в
силу ст.76 ЦК УРСР (в ред.1963 року),
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Беручи до уваги доводи позивача, суд
вважає, що йому слід поновити строк
звернення до суду та розглядати справу
по суті.

В судовому засіданні встановлено, що
16.03.1988 року Назавизівською с/радою
Надвірнянського району
Івано-Франківської області було видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок та господарські
споруди по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 -брату
позивача.

З'ясовано також, що після смерті ОСОБА_7
по ? частці даного домоволодіння
успадкували його діти, відповідачі по
справі - ОСОБА_4та ОСОБА_5, що
підтверджується витягами про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, копії яких долучені до
матеріалів справи.

Однак, як видно з довідки, виданої
Назавизівською с/радою від 02.11.2004 року
за № 718 були відкриті два
погосподарські номери - №568 за ОСОБА_7,
братом позивача і №569 за ОСОБА_9 -
матір'ю позивача.

В довідці Назавизівської с/ради за №305
від 21.02.2013 року вказано, що позивач
ОСОБА_1 являється користувачем майна
після смерті матері - ОСОБА_9 і
користується ним по даний час, а в
довідці виконкому с/ради с.Назавизів
від 07.08.2014 року зазначено, що податкові
і страхові платежі господарства
ОСОБА_7- №568, ОСОБА_9-№569 сплачувалися
окремо.

Разом з тим, судом встановлено
наступне:

В провадженні Надвірнянського р-нного
суду перебувала цивільна справа №
2-911/29/2012 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_10 до
Назавизівської с/ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_11 про визнання недійсним рішення
Назавизівської с/ради від 23.07.1996 року та
Державного акту про право власності на
землю.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 19.04.2012
року по даній справі відмовлено в
задоволенні вимог ОСОБА_12, ОСОБА_10
Приймаючи дане рішення апеляційний суд
констатував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_9- мати ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Померлій
ОСОБА_9 належав житловий будинок, 1942
року забудови з господарськими
будівлями і спорудами в с.Мирне,
Назавизівської с/ради, Надвірнянського
р-ну, Івано-Франківської області, який
був робітничим двором, що розташований
на земельній ділянці площею 0,37 га., в
тому числі 0,25 га. для обслуговування
житлового будинку і 0,12 га. для ведення
особистого підсобного господарства.
Однак, правовстановлюючих документів
на даний будинок у померлої не було.

Також у даному рішенні зазначено, що
після смерті ОСОБА_9 відкрилася
спадщина по закону на належне їй майно
і спадкоємцями по закону, відповідно до
вимог чинного на той час ЦК України ( в
редакції 1963 року), були два її сини-
ОСОБА_7 та ОСОБА_1- позивач по даній
справі.

Зміст ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року)
передбачає, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном, або якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Судом доведено, що ОСОБА_1 проживав
окремо у своєму господарстві і не
оформляв своїх спадкових прав після
смерті його матері ОСОБА_9

ОСОБА_13, який у 1980 році зі згоди матері
ОСОБА_9 побудував на земельній ділянці
матері новий будинок на її подвір'ї, був
землекористувачем земельної ділянки
площею 0,14 га., проживав разом з матір'ю,
вступив у фактичне управління
спадковим майном, адже їх будинки
знаходилися поруч на одній земельній
ділянці, а тому за рішенням
Назавизівської с/ради від 23.07.1996 р. йому
у власність передано всю земельну
ділянку, яка рахувалася за годарством
його матері та видано Державний акт про
право власності на землю від 07.08.1996
року.

Тобто, позивачем ОСОБА_1 не було
вчинено дій, щодо прийняття спадщини,
як того вимагає ст. 549 ЦК України ( в
редакції 1963 року) ні юридично, ні
фактично.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Також, як була зазначено вище, в даному
рішенні апеляційний суд вказав, що
ОСОБА_7 у 1980 році зі згоди матері ОСОБА_9
побудував на земельній ділянці матері
новий будинок на її подвір'ї.

Свідоцтво про право власності на жилий
будинок з приналежними до нього
будівлями та спорудами, який
розташований в АДРЕСА_1 було видано на
підставі рішення Надвірнянської
районної ради народних депутатів №22
від 10.02.1988 року. Тобто, даним рішенням
встановлено право власності в першу
чергу на збудований ОСОБА_7 у 1980 році
новий будинок.

Що стосується будинку 1942 року забудови,
який належав ОСОБА_9, то він був набутий
ОСОБА_7 у власність в порядку
спадкування- шляхом фактичного
прийняття спадкового майна.

Відносно долучених до матеріалів
справи довідок Назавизівської с/ради
від 02.11.2004 року за № 718, та від 07.08.2014 року
за № 1074 в яких вказано, що були відкриті
два погосподарські номери - № 568 за
ОСОБА_7 та № 569 за ОСОБА_9, то відповідно
до чинної «Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР» від 30.01.1966 року,
будинковолодіння (домоволодіння) - два
і більше будинків з приналежними до них
надвірними будівлями (чи без таких), що
розташовані на одній земельній ділянці
під одним порядковим номером по вулиці,
провулку, площі. Відповідно до положень
даної інструкції жодних дій щодо
реєстрації частин домоволодіння -
сараїв, надвірних туалетів, літніх
кухонь тощо, окремо він житлового
будинку проводити не можна.

Суд оцінює критично пояснення
допитаної в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_9 - дружини
позивача в тій частині, що вона та її
чоловік ОСОБА_1 проживали разом з
свекрухою ОСОБА_9 по АДРЕСА_1, а після
смерті своєї матері ОСОБА_1 прийняв
спадщину та вступив в управління
спадковим майном, оскільки такі
пояснення об'єктивно нічим не
підтверджені та повністю
спростовуються поясненнями, даними в
судовому засіданні представником
відповідачів, а також письмовими
матеріалами справи.

Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
також доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Таким чином, свідоцтво про право
власності на жилий будинок, який
розташований в АДРЕСА_1, видане на
підставі рішення Надвірнянської
районної Ради народних депутатів № 22
від 10.02.1988 року, є таким, що відповідає
вимогам закону, оскільки не існує
жодних обставин, що вказували б на
відсутність у ОСОБА_7 права на
оформлення права власності.

Що стосується вимог позивача визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину на ? частину житлового будинку
по АДРЕСА_1 від 30.06.2009 року, видане
відповідачці ОСОБА_5, а також визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину на ? частину житлового будинку
по АДРЕСА_1 від 30.06.2009 року, видане
відповідачу ОСОБА_4, суд вважає їх
безпідставними.

Згідно ст.1301 ЦК України ( в редакції 2004
року) свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Видані 30.06.2009 року, після смерті ОСОБА_7
свідоцтва про право на спадщину на
вказане будинковолодіння ОСОБА_5 та
Томину, як доведено в судовому
засіданні, є такими, що видані у
встановленому законом порядку, особам,
які мали право на їх отримання і не
підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, - право
власності набувається на підставах що
не заборонені законом і вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
зібрані в судовому засіданні докази в
їх сукупності, правових підстав для
визнання за ОСОБА_1 права власності на
будинковолодіння в АДРЕСА_1 судом, в
процесі розгляду справи - не
встановлено.

На підставі ст.ст.71,74,76, 549 ЦК України ( в
редакції 1963 року), 328,1301 ЦК України,
керуючись ст.ст. 3, 10,15, 57, 60, 208, 212-215, 218, 223
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Назавизівської с/ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання свідоцтва на право
власності на майно недійсним та
визнання права власності на спадкове
майно - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Надвірнянський районний суд.

Суддя
Грещук Р.П.

Повний текст рішення виготовлено
12.08.2014 року