Номер провадження 22-ц/775/5769/2014
Головуючий у 1 інстанції: Грицаюк Н.М.
Доповідач: Мальований Ю.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Мальованого Ю.М..,

суддів Новосядлої В.М., Солодовник О.Ф.,

при секретарі: Козаку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівки Донецької області від 27
березня 2014 року по справі за позовною
заявою ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
про визнання недійсним кредитного
договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 07.06.2006 року між
ОСОБА_2 та відповідачем був укладений
кредитний договір № Е35-06, за яким банк
зобов'язався надати кредит ОСОБА_2 в
розмірі 50000,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 16,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 16.06.2011 року. При
укладанні кредитного договору були
порушені вимоги ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», ст.. 628
Цивільного кодексу України, ст.2 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати»,
Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003
року, Постанови НБУ № 495 від 14.10.2004 року ,
що тягне за собою недійсність
кредитного договору в цілому. Окрім
того, на думку позивача, умови договору
щодо можливості надання кредиту у
готівковій чи безготівковій іноземній
валюті без відкриття поточного рахунку
фізичної особи не додержані . Позивач
посилається, що банк в порушення
діючого законодавства не надав
інформацію щодо ризиків та фактично
уклав договір й видав кредит у валюті,
як банківський продукт не належної
якості. Перед підписанням кредитного
договору банк не повідомив всупереч
вимогам пп. 1 п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» про свою
суб'єктну дієздатність. Позивач
зокрема зазначив, що невідповідність
договору вимогам ч. 2 ст. 638 Цивільного
кодексу України полягає в тому, що для
договорів про надання кредиту які
забезпечені іпотекою існують особливі
істотні умови, які встановлені Законом
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати».

Просив визнати недійсним кредитний
договір № Е 35-06 від 07.06.2006 року,
укладений між Публічним акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк» і ОСОБА_2.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м.Горлівки Донецької
області від 27 березня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» про визнання недійсним
кредитного договору відмовлено.

Із зазначеним рішенням позивач -
ОСОБА_1 не погодилась та подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати через порушення
судом норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове,
яким її позовні вимоги задовольнити. В
обґрунтування своїх вимог зазначила,
що судом не повно з'ясовано обставини,
що мають значення для справи, а також
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Посилаючись на ст.. 2
ЗУ «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати» ,
зазначив що в кредитному договорі № Е
35-06 від 07 червня 2006 року відсутні всі
істотні умови, які є обов'язковими для
даного виду договорів, тобто сторони не
дійшли згоди щодо всіх істотних умов
договору. При укладенні кредитного
договору банк свідомо не повідомив
Позичальника про інформацію, яка
повинна була бути письмово оприлюднена
до моменту укладання договору та щодо
якого необхідно було досягти згоди. В
матеріалах справи є набір доказів, в
тому числі і фальшивих, зазначила, що
ОСОБА_1 не отримав кредит від банку у
сумі 50 000 доларів США відповідно до умов
кредитного договору. Суд не застосував
ЗУ «Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
та не з'ясував питання про те, чи була
потрібна ліцензія для здійснення
банком діяльності з надання фінансових
кредитів іноземною валютою на момент
укладення кредитного договору.

Сторони були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, однак в судове засідання не
з'явилися, що у відповідності до ч. 2 ст.
305 ЦПК України не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу ОСОБА_4 слід відхилити з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень,підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
між позивачем ОСОБА_2 та Закритим
акціонерним товариством Комерційний
банк «ПриватБанк» (на теперішній час
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк») 07
червня 2006 року було укладено Кредитний
договір № Е35-06, відповідно до п. 1.1.
якого банк за наявності вільних
грошових коштів зобов'язався надати
позичальнику кредит у вигляді
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом кредитування 50 000 доларів США,
окремими траншами, на підставі
попередньої вимоги згідно п 2.1.2. цього
договору в обмін на зобов'язання
позичальника по поверненню кредиту і
сплаті відсотків згідно графіка
погашення кредиту та відсотків, які
оформляються у вигляді Додатків до
цього договору і є його невід'ємною
частиною, комісії та винагороди, штрафу
і пені в обумовлені даним договором
терміни.

Згідно п. 1.3. Кредитного договору термін
повного погашення кредитної лінії
встановлено до 20 червня 2011 року
включно.

Рішенням Центрально - Міського суду м.
Горлівка від 09 вересня 2011 року в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до
ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання
недійсними кредитного договору № Е35-06
від 07.06.2006 року, договорів іпотеки,
поруки (справа №2-2135/2011) було
відмовлено. Фактично встановлено факт
наявності кредитних правовідносин між
позивачем та відповідачем. Ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 26 січня 2012 р. вказане рішення
залишене без змін.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівка Донецької
області від 10 липня 2012 року по справі №
2-1529/2011 за позовом ПАТ КБ ПРИВАТБАНК до
ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення
на предмет іпотеки, яке набуло законної
сили 14 січня 2013 року ( Ухвала
Апеляційного суду Донецької області), в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № Е35-06 від 07.06.2006
року звернуто стягнення на предмет
іпотеки за договором іпотеки.

06 листопада 2012 року рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Горлівка Донецької області по справі
№ 0551/6363/2012 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» про захист права
споживачів, визнання недійсними
кредитного та іпотечного договорів
відмовлено в задоволенні позовних
вимог, і вищезгадані судові рішення
мають преюдиціальне значення при
розгляді судом даного спору.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України. Сторонами при укладанні
кредитного договору № Е 35-06 від 07.06.2006
року було дотримано всіх зазначених
вище вимог.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України
«Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом».

Виходячи із вимог ст. 204 ЦК України,
принципу диспозитивності,
передбаченого ст. 11 ЦПК
України, вимог ст. 60 ЦПК України,
обов'язок доказування недійсності
правочину покладається саме на
позивача.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в п.7 постанови
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Такими
підставами є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Виходячи з положень ст.ст. 3,4,11,27,
31 ЦПК України право визначати предмет і
підставу позову, та спосіб захисту
порушеного права належить позивачеві.

За правилами ст. 204 ЦК України
передбачено презумпція правомірності
правочину.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладанні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими: для
надання кредиту необхідно передати як
забезпечення повну суму або частину
суми кредиту чи використати її
повністю або частково для покладення
на депозит, або викупу цінних паперів,
або інших фінансових інструментів,
крім випадків, коли споживач одержує за
таким депозитом, такими цінними
паперами чи іншими фінансовими
інструментами таку ж або більшу
відсоткову ставку, як і ставка за його
кредитом; споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з вимогами ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів" у
разі ненадання інформації,
передбаченої ч.2 ст. 11 цього Закону
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

Проте ні статтею 15 ні статтею 23 Закону
України "Про захист прав споживачів" не
передбачена відповідальність шляхом
визнання недійсним укладеного
договору за таких обставин.

Як роз'яснено в пункті 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 6
листопада 2009 року, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Істотними умовами кредитного
договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638
та ст. 1054 ЦК України є умови про мету,
суму і строк кредиту, умови і порядок
його видачі і погашення, розмір,
порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін.

З тексту укладеного сторонами
кредитного договору вбачається, що
такі умови договором передбачені і
вони були роз'ясненні позичальнику
перед укладенням договору, що
підтверджується підписом позичальника
в кредитному договорі.

Позивачем не надано суду
жодного доказу на підтвердження того
факту, що на момент укладення
кредитного договору позичальник не був
згоден з умовами кредитного договору №
Е35-06 від 07.06.2006 року, вважав їх
відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів»
несправедливими, або вважав його таким,
що не відповідає закону.

ОСОБА_2 отримав грошові кошти та
певний час сплачував заборгованість за
кредитним договором. Тобто, посилання
позивачки на неможливість виконання
кредитного договору на визначених п.п.
2.1.1., 2.1.2. умовах, безпідставне.

Отже матеріали справи не містять
в собі переконливих доказів
недійсності правочину.

Таким чином, позивач не довів
суду ні факт умислу в діях відповідача,
ні факт обману щодо умов договору про
надання кредиту, в тому числі щодо
реальної загальної вартості кредиту та
окремих видів виплат.

Закон України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати». регулює порядок
надання банками споживачу повної,
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про сукупну
вартість споживчого кредиту (кредиту
на поточні потреби, кредиту в
інвестиційну діяльність, кредитів
забезпечених іпотекою) з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача, які
пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
у тому числі наданого у формі кредитної
лінії.

Не можуть бути прийняті до уваги
судом посилання позивача на порушення
відповідачем норм Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», як на підставу
для недійсності правочину з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотечним
боргом є основне зобов'язання за
будь-яким правочином, виконання якого
забезпечене іпотекою. Договір про
іпотечний борг вказаним законом
визначено як цивільно-правову угоду,
спрямовану на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов*язків,
які виникають у кредитодавця та
боржника з приводу іпотечного боргу.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» іпотечний борг
виникає тільки при дотриманні
сторонами договору про іпотечний борг
умов, встановлених цим законом.

Статтею 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» передбачено, що
основні економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу мають бути
розкриті до укладання договору про
іпотечний борг. Така інформація
повинна бути оприлюднена
кредитодавцем у письмовій формі і
містити опис грошових зборів і витрат,
пов*язаних з установленням іпотеки;
принципи визначення плати за договором
про іпотечний борг; положення про
інфляційне застереження; порядок
дострокового виконання основного
зобов*язання у разі
неплатоспроможності боржника або
невиконання боржником своїх
зобов'язань за договором про іпотечний
борг та юридичні наслідки цього
невиконання; право боржника
попереджати кредитодавця про можливе
невиконання основного зобов'язання;
реквізити ліцензії та/або свідоцтва
про внесення кредитодавця до
Державного реєстру фінансових установ
чи Державного реєстру банків; інші
умови за рішенням кредитодавця.

На момент розгляду справи
відповідач не надав доказів того, що
вказана інформація була письмово
оприлюднена та надана позивачу.

Інформація, яка повинна бути надана
до моменту укладення однією з сторін є
частиною пропозиції та істотною умовою
договору, оскільки обов'язковість її
оприлюднення прямо передбачена
законом (в даному випадку ст. 2 Закону
України «Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати»).

Однак, не здійснення відповідачем
письмового оприлюднення інформації
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», не може бути
підставою для визнання кредитного
договору недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

Крім того, законодавством України
чітко врегульовані питання щодо
недійсності правочинів (ст. 215-216
Цивільного кодексу України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 ЦК
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В позовній заяві не вказано
достатніх правових підстав необхідних
для визнання кредитного договору
недійсним.

Обставин, визначених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України при розгляді даної справи
судом не встановлено, а отже і відсутні
підстави для визнання угоди недійсною.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначено, що особами, які беруть
участь у справі про визнання правочину
недійсним, є насамперед сторони
правочину.

В Узагальненні Верховного Суду України
"Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 24.11.2008 р. зазначається:
"Якщо під час судового розгляду
встановлено відсутність у позивача
права на задоволення позову про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову. Відповідно до п. 3
ст. 215 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів - а саме, однією зі сторін,
або заінтересованою стороною, тобто
права яких вже були порушені на момент
звернення до суду."

За таких обставин апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені правовідносини,
що склалися між сторонами, визначено
матеріальний закон, який їх регулює і
ухвалено обґрунтоване рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
про встановлені обставини та правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються доказами,
дослідженими в судовому засіданні.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до помилкового
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд,

У
Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
27 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з часу проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення ухвали апеляційного суду.

Судді: