У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми позики, трьох процентів
річних від простроченої суми та
процентів за користування позикою та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
розписки недійсною за касаційними
скаргами ОСОБА_3 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 27 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 01 жовтня 2013 року та
додаткове рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення суми позики, трьох процентів
річних від простроченої суми та
процентів за користування позикою.

Зазначала, що 24 жовтня 2009 року вона
надала ОСОБА_4 у позику грошові кошти у
розмірі 14 тис. доларів США, що
еквівалентно за курсом Національного
банку України 111 902 грн., які остання
зобов'язалась повернути їй до 1 січня 2010
року, що підтверджується відповідною
розпискою.

Посилаючись на те, що в установлений
строк ОСОБА_4 зазначені грошові кошти
не повернула, позивачка просила
стягнути з неї 111 902 грн. основного
боргу, 10 080 грн. 37 коп. - три проценти
річних від простроченої суми за період
з 1 січня 2010 року до 31 грудня 2012 року на
підставі ч. 1 ст. 1050 ЦК
України та 32 564 грн. 60 коп. процентів за
користування позикою на підставі ч. 1
ст. 1048 ЦК України.

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулась із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
визнання розписки недійсною,
посилаючись на те, що 24
жовтня 2009 року проти своєї волі під
психологічним тиском ОСОБА_5 видала
зазначену вище розписку, але вказані у
розписці грошові кошти і вона не
отримувала, просила визнати розписку
недійсною.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 01 жовтня 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 111
902 грн. позики, що станом на 27 грудня 2012
року за курсом Національного банку
України еквівалентно 14 тис. доларів
США, та 10 070 грн. 29 коп. - три проценти
річних від суми позики за прострочення
виконання грошового зобов'язання. У
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 і зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 28 травня 2014 року,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 294
грн. витрат на правову допомогу.

У касаційних скаргах ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 27 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 01 жовтня 2013 року, в частині
вирішення спору щодо стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_3
32 564 грн. 60 коп. - процентів за
користування позикою та в цій частині
ухвалити нове рішення про задоволення
вказаних вимог; та скасувати додаткове
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 21 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 28 травня
2014 року.

Касаційна скарга на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 27 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 01 жовтня 2013 року, додаткове
рішення цього ж суду від 21 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 28 травня
2014 року підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково первісний
позов та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що з відповідачки
підлягає стягненню сума основного
боргу та 3% річних від простроченої
суми. Договором позики не передбачено
нарахування та одержання позикодавцем
процентів від суми позики, тому у цій
частині позовних вимог слід відмовити.

З такими висновками судів погодитись у
повній мірі не можна, оскільки вони
суперечить вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення у повному обсязі не
відповідають.

Судом установлено, що 24 жовтня 2009 року
ОСОБА_4 одержала в позику від ОСОБА_3
грошові кошти у розмірі 14 тис. доларів
США та зобов'язалась повернути їх до 1
січня 2010 року, про що видала розписку
(а. с. 8).

Зазначені грошові кошти в установлений
строк ОСОБА_4 не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним,
тобто таким, що передбачає сплату
процентів за користування сумою
позики, або безоплатним - якщо
виконання позичальником зобов'язання
обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми
позики містяться у ст. 1048 ЦК України.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має
диспозитивний характер, установлена
презумпція оплатності позики, яка діє
за умов, якщо безоплатний характер
відносин позики прямо не передбачений
ЦК України, іншими законодавчими
актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики
вважається безоплатним, зазначені у
ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене
вказаною нормою правило про
безоплатність договорів позики є
імперативним і не може бути змінене за
погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право
позикодавця на одержання від
позичальника суми позики та винагороди
(процентів за користування позикою) у
разі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Тобто, суди не застосувавши до спірних
правовідносин положення ст. 1048
ЦК України, дійшли помилкового
висновку про те, що позикодавець не має
права на одержання від позичальника
процентів від суми позики, оскільки цим
договором не передбачено нарахування
та одержання зазначених процентів.

Оскільки суди не звернули належної
уваги на вказані обставини, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про стягнення процентів
за користування позикою підлягають
скасуванню з передачею справи у цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Відповідно не може залишатися в силі і
додаткове рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року про стягнення
судових витрат та ухвала апеляційного
суду Київської області від 28
травня 2014 року, оскільки відповідно до
ст. 88 ЦПК України судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а ухвалені у справі судові рішення у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 підлягають скасуванню із
наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від
27 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від
01 жовтня 2013 року у частині відмови у
задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про стягнення процентів за
користування позикою скасувати,
додаткове рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 28 травня 2014 року скасувати, справу у
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко