Справа № 204/3209/14-ц
Провадження № 2/204/1640/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Таран К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про
виплату заборгованості по заробітній
платі та відшкодування моральної
шкоди, -

в с т а н о в и в:

07 травня 2014 року позивач звернувся до
суду з вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилається на те, що 10 липня 2013
року на підставі укладеного з
відповідачем Трудового договору, вона
працювала у ФОП ОСОБА_2 та отримувала
відповідно до умов вказаного договору
заробітною плату 1150 грн. 00 коп. на
місяць. Пунктом 2 вищевказаного
Трудового договору передбачені
трудові обов'язки позивачки, як
менеджера з логістики, до яких
належать: здійснювати прийом заявок,
контролювати виконання робіт по
завантаженню та перевезенню товару,
вживати дії для запобігання та
усунення випадків, будь-яких порушень
або не відповідностей, знати і
виконувати вимоги нормативних актів
про охорону праці та навколишнього
середовища, дотримуватись норм,
методів і прийомів безпечного
виконання робіт, регулярно проходити
медичний огляд, у разі виникнення
технічних та інших питань повідомляти
про таке керівництво. Окрім покладених
на неї обов'язків менеджера з логістики
вона була вимушена виконувати інші
функції, що полягали в прийомі та
пакуванні товару, завантаженні та
розвантаженні машин товаром, поставкою
якого займається ФОП ОСОБА_2 та інші
функції, що відносяться до обов'язків
комірника та пакувальника. Також в
порушення п.4 Трудового договору, який
передбачає графік робочого часу з 8:00 до
12:00 та з 13:00 з можливістю перерозподілу
робочого дня шляхом складання
відповідного доповнення до договору,
два рази на тиждень у зв'язку з тим, що
вона також виконувала обов'язки
комірника, в літній період її робочий
день починався о п'ятій годині ранку
оскільки вона повинна була завантажити
машину товаром для його своєчасної
доставки замовнику. Жодних додаткових
умов або інших документів які б
регулювали зміну у її робочому графіку
вона не підписувала. У зв'язку з
нелюдським відношенням Відповідача до
неї на протязі аж дев'яти місяців, а
саме у період з 10.07.2013р. по 10.04.2014р., як до
найманого працівника, вона була
змушена звільнитись, оскільки вісім
місяців із дев'яти, які вона
пропрацювала у ФОП ОСОБА_2, останній
взагалі не платив. 10 квітня 2014 року вона
звернулась до відповідача із заявою
про звільнення з займаної посади, н
підставі ст. 38 КЗпП України. Дана заява
Відповідачем була прийнята і 10.04.2014р.
внесенні відповідні зміни до її
трудової книжки, а також була зроблена
відмітка про те що Трудовий договір
знятий з реєстрації. Вона сподівалась,
що в день її звільнення Відповідач все
ж таки розрахується з нею в повному
обсязі за всі вісім місяців (з 11.08.2013р по
10.04.2014р.), але попри її сподівання
Відповідач навіть частково не
розрахувався з нею. Просила: Стягнути з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ІН
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ШН НОМЕР_2)
заборгованість по заробітній платі у
період з 10.08.2013р. по 10.04.2014р. в розмірі 9 472
грн. 00 коп. (дев'ять тисяч чотириста
сімдесят дві гривні 00 коп.); Стягнути з
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (Щ
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2)
грошову суму в розмірі 2 000 (двох тисяч)
гривень за надану останній правову
допомогу; Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) за завдану
моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. 00 коп.
(п'ятнадцяти тисяч гривень 00 коп.).

У судове засідання позивачка не
з'явилася, представник позивачки
надала до суду заяву, в якій позовні
вимоги підтримала в повному обсязі та
просила розглядати справу за його
відсутності, а у разі неявки у судове
засідання відповідача, не заперечувала
проти розгляду справи у заочному
порядку.

Відповідач в судове засідання не
з'явився. Справа розглянута в порядку
ст. 224 ЦПК України.

В зв'язку з неявкою осіб, які приймають
участь у справі, суд розглядає справу у
відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України,
без фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
суд дійшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають
у державі.

Як встановлено у судовому засіданні, 10
липня 2013 року між сторонами укладений
Трудовий договір між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю.

10 липня 2013 року вказаний договір під
номером 3 був зареєстрований у
Дніпропетровському районному центрі
зайнятості.

Відповідно до умов вказаного Трудового
договору позивачку прийнято на посаду
менеджера з логістики з заробітною
платою - 1 150 грн. 00 коп. на місяць.

Даний факт підтверджується записом №18
у трудовій книжці позивачки серії
НОМЕР_3.

Пунктом 2 вищевказаного Трудового
договору передбачені трудові обов'язки
позивачки, як менеджера з логістики, до
яких належать: здійснювати прийом
заявок, контролювати виконання робіт
по завантаженню та перевезенню товару,
вживати дії для запобігання та
усунення випадків, будь-яких порушень
або не відповідностей, знати і
виконувати вимоги нормативних актів
про охорону праці та навколишнього
середовища, дотримуватись норм,
методів і прийомів безпечного
виконання робіт, регулярно проходити
медичний огляд, у разі виникнення
технічних та інших питань повідомляти
про таке керівництво.

10 квітня 2014 року позивачка звернулась
до відповідача із заявою про
звільнення з займаної посади, н
підставі ст. 38 КЗпП України. Дана заява
Відповідачем була прийнята і 10.04.2014р.
внесенні відповідні зміни до трудової
книжки позивачки, а також була зроблена
відмітка про те що Трудовий договір
знятий з реєстрації.

На день звернення позивачки до суду із
позовною заявою про захист та
відновлення порушених прав,
заборгованість ФОП ОСОБА_2 переді
позивачкою по виплаті заробітної плати
складає - 9472 грн. 00 коп.

З грудня 2013 року мінімальна заробітна
плата була підвищена до 1218 грн. 00 коп.,
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
оплату праці» мінімальна заробітна
плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, а також погодинну
норму праці (обсяг робіт). У
відповідності із діючим
законодавством України, Відповідач, з
грудня 2013 року повинен був підвищити
мою плату до 1 218 грн. 00 коп. Отже (з
урахуванням змін до мінімальної
заробітної плати встановлених ЗУ «Про
оплату праці») заборгованість по
заробітній платі складається з
наступного: за період з 11.08.2013р. по
10.09.2013р. - 1 150 грн. 00 коп.; за період з
11.09.2013р. по 10.10.2013р. - 1 150 грн. 00 коп.; за
період з 11.10.2013р. по 10.11.2013р. - 1 150 грн. 00
коп.; за період з 11.11.2013р. по 10.12.2013р. - 1 150
грн. 00 коп.; за період з 11.12.2013р. по
10.01.2014р. - 1 218 грн. 00 коп.; за період з
11.01.2014р. по 10.02.2014р. - 1 218 грн. 00 коп.; за
період з 11.02.2014р. по 10.03.2014 р. - 1218 грн. 00
коп.; за період з 11.03.2014 р. по 10.04.2014 р. 1218
грн. 00 коп.

Ст. 43 Конституції України закріплює
право людини і громадянина на належні
безпечні і здорові умови праці, не
допускаючи з цього правила будь-яких
винятків. Праву працівника на належні
безпечні і здорові умови праці
кореспондує обов'язок власника
забезпечити безпечні і нешкідливі
умови праці ( ч. 2 ст. 153 КЗпП).

Згідно ч.4 ст.24 КЗпП України, трудовий
договір з працівником вважається
укладеним, якщо працівника фактично
було допущено до роботи. Права і
обов'язки в цьому випадку між
працівником і роботодавцем випливають
із законодавства про працю.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України,
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, якою працівник зобов'язується
виконувати роботу, визначену цією
угодою, підляганням внутрішньому
трудовому розпорядкові, а власник
підприємства, установи, організації
або уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

П. 4 ст. 36 КЗпП України визначає, що
підставами припинення трудового
договору є розірвання трудового
договору з ініціативи працівника, з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Ст. 38 КЗпП України встановлює, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятого віку або дитиною -
інвалідом; догляд за хворим членом
сім'ї відповідно до медичного висновку
або інвалідом І групи; вихід на пенсію;
прийняття на роботу за конкурсом, а
також з інших поважних причин), власник
або уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Стаття 47 КЗпП України, встановлює
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу провести розрахунок з
працівником і видати йому трудову
книжку. Власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Ст. 116 КЗпП України, визначає, що при
звільнені працівника виплата всіх сум,
що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Таким чином, враховуючи те, що
позивачкою доведені обставини
викладені у позовній заяві щодо
стягнення не сплаченої заробітної
плати, натомість відповідачем не
спростовані, суд вважає за необхідне
стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму заборгованості по заробітній
платі у розмірі 9472 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд вважає за необхідне частково
задовольнити позовні вимоги щодо
стягнення моральної шкоди, оскільки
вони частково доведені, проте
порушення трудових прав позивачки,
необхідність звернення до суду, що
спричинило втрату звичного ритму
життя, хвилювання, викликало додаткову
потребу для організації свого життя,
тому слід стягнути з відповідача на
користь позивачки суму у розмірі 3000
грн. 00 коп. в рахунок відшкодування
моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене, суд вважає
за необхідне позовні вимоги
задовольнити частково, стягнути з
стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі
9472 грн. 00 коп., в рахунок відшкодування
моральної шкоди суму у розмірі 3000 грн. 00
коп., а всього 12472 грн. 00 коп.

На підставі ст. 88 ЦПК України,
враховуючи результат розгляду справи,
суд вважає за необхідне стягнути з ФОП
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
за вимоги про відшкодування моральної
шкоди 121 грн. 80 коп. (пропорційно
задоволеному розміру вимоги) та
майнові вимоги 243 грн. 60 коп., а всього 365
грн. 40 коп.

Вимога щодо стягнення правової
допомоги задоволенню не підлягає на
підставі ст. 89 ЦПК України, оскільки не
підтверджена належними доказами.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити.

Враховуючи роз'яснення постанови
Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 року N 9 "Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя", Постановою Пленуму
Верховного суду України № 14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» (із змінами та доповненнями),
ст. 68 Конституції України, Постановою
Пленуму Верховного суду України № 4 від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із змінами та
доповненнями), ст. ст. 10, 11 60, 81, 88, 209, 212-215,
224, 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної
особи підприємця ОСОБА_2 про виплату
заборгованості по заробітній платі та
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму
заборгованості по заробітній платі у
розмірі 9472 грн. 00 коп., в рахунок
відшкодування моральної шкоди суму у
розмірі 3000 грн. 00 коп., а всього 12472 грн. 00
коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
у сумі 365 грн. 40 коп.

В решті заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення суду.

Суддя
О. В. Нізік