У Х В А Л А

іменем україни

24 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 18 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 6 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 16 серпня 2006 року
ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 1 тис.
доларів США у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 21,96% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав та
станом на 31 травня 2013 року має
заборгованість у розмірі 3 106
доларів США 79 центів, яку позивач
просив суд стягнути з нього на свою
користь та понесені судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 18 листопада 2013
року позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 3 106
доларів США 79 центів, що за офіційним
курсом Національного банку України
складає 15 689 грн 85 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 6 березня 2014
року рішення районного суду скасовано
та ухвалено нове рішення. Позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 1 386 доларів США 21 цент, що за
офіційним курсом Національного банку
України складає 7 тис. грн 36 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що строк дії
кредитного договору та кредитної
картки пролонгується з кожним роком на
підставі п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, а доводи
відповідача про сплив строку позовної
давності для звернення до суду є
необґрунтованими; внаслідок
неналежного виконання відповідачем
умов договору щодо повернення суми
кредиту разом з відсотками утворилася
кредитна заборгованість, яку банк має
право стягнути з боржника.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд, погоджуючись із
висновком районного суду про те, що дія
договору на час звернення із позовом не
припинена, виходив із того, що з
відповідача на користь банку підлягає
стягненню заборгованість за три
останніх роки перед днем звернення до
суду із позовом з урахуванням
заявленого відповідачем клопотання
про застосування строків позовної
давності.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 16 серпня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був
укладений договір відповідно до умов
якого, останній отримав кредит у
розмірі 1 000 доларів США у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 21,96%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки (а. с. 17-25).

Згідно пункту 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він пролонговується на такий
самий термін (а. с. 23).

Пунктом 9.5 вказаних Умов встановлено,
що картковий рахунок може бути
закритий на підставі заяви його
утримувача або банк має право закрити
картрахунок, письмово повідомивши про
це утримувача. При цьому, утримувач
зобов'язаний повністю погасити перед
банком заборгованість за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов договору (а. с. 23).

Як убачається з матеріалів справи 23
серпня 2013 року відповідач подав до суду
першої інстанції заяву про
застосування строку позовної давності
(а. с. 39).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судами залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH) (а.
с. 23-24).

Крім того, згідно правової позиції,
викладеної у постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2014 року (справа №
6-14 цс14), відповідно до правил
користування платіжною карткою, які є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Останній платіж по погашенню
заборгованості здійснено відповідачем
у вересні 2008 року. Строк дії картки
судами не встановлений.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Питання застосування строку позовної
давності відповідно до ст. 256 ЦК
України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст.
267 ЦК України, з урахуванням цих
обставин та факту пред'явлення позову
тільки 24 липня 2013 року, не вирішено.

Оскільки суди не звернули належної
уваги на вказані обставини, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 18 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 6 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко