Номер провадження: 22-ц/785/4081/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Процик М.В., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря - Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа -
Товариство садівників «Зелений мис»
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 24 лютого 2014
року,

ВСТАНОВИЛА :

20.08.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_3 , третя особа -
Товариство садівників «Зелений мис»
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та просила ухвалити
рішення, яким усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
НОМЕР_1, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_3
перенести паркан на ширину пішохідної
дороги 1 м. 80 см, знести гараж та
паркувальне місце з проїжджої частини
дороги, а також стягнути з відповідача
судові витрати.

Позивач обгрунтовувала свої вимоги
тим, що вона є членом товариства
садівників «Зелений мис». На підставі
рішення садового товариства № 47 від
27.06.2009 року їй надана земельна ділянка
НОМЕР_1 площею 0,026 га, яка розташована за
адресою АДРЕСА_1.

Позивачка стверджує, що на 1994 рік
в'їзд на земельну ділянку НОМЕР_1 з
вулиці проходить через
прохід-пішохідну дорогу шириною 1 м. 80
см. та повз земельних ділянок НОМЕР_2,
НОМЕР_3.

Однак позивачка зазначає, що у 2009-2010
роках користувач земельної ділянки №
НОМЕР_3 без відповідних дозволів та
погоджень самочинно переніс паркан,
штучно звузивши розмір проходу та
вторгнувся на територію пішохідної
доріжки. Внаслідок цього прохід
звузився майже у три рази.

Крім того, позивачка вказує на те, що
відповідач самочинно побудував гараж
та встановив парковочне місце на
частині проїжджої дороги. Внаслідок
цього транспортні засоби що рухаються,
рухаються досить близько до парковки
та гаражу відповідача, створюють
загрозу життю та здоров'ю пішохідам.

Представники позивачки у судовому
засіданні позов підтримали в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві.

Представник відповідача позов не
визнав, вказуючи на його
безпідставність.

Представник третьої особи
Товариства садівників «Зелений мис» у
судове засідання не з'явився, про
слухання справи повідомлявся належним
чином, звернувся до суду з заявою, в
якій проти задоволення позову
заперечував, просив розглянути справу
у його відсутність.

Рішенням Київського районного суду
м. Одеси від 24 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на неї,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення гаражу та
паркувального місця, суд першої
інстанції виходив з того, що дані
вимоги є безпідставними, оскільки
гараж та парковочне місце знаходяться
на земельній ділянці № НОМЕР_3,
користувачем якої є ОСОБА_3 та згідно
договору дарування від 23 грудня 2003року
він є власником вказаного гаражу
літ.»Б».

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ОСОБА_4 у 1966
році стала членом садового товариства
«Зелений мис», що вбачається з
членської книжки № 163 CT Зелений мис» та
16 грудня 1966 року на підставі рішення
виконкому Київської райради депутатів
трудящих м. Одеси № 827 отримала
земельну ділянку НОМЕР_1, площею 200 кв.м.,
яка знаходиться на території
товариства садівників «Зелений мис».

В 2009 році земельна ділянка НОМЕР_1
площею 267 кв.м. була переоформлена на
внучку ОСОБА_5 - позивача ОСОБА_2, що
підтверджується рішенням садового
товариства №47 від 27.06.2009 року.

На підставі рішення Товариства
садівників «Зелений мис» № 103 від 03
серпня 2003 року дозволено передачу
садової ділянки № НОМЕР_4 площею 606 кв.м.
ОСОБА_5.

07 листопада 2003 року ОСОБА_5 отримав
свідоцтво про право власності на
садові будівлі, які складаються з
садового будинку під літ. «А»,
загальною площею - 83,2 кв.м, гаража «Б»,
санблока «В» (а.с. 57).

Згідно технічних паспортів від
18.05.2001 року, 27.11.2003 року садовий будинок
під номером НОМЕР_4 по АДРЕСА_2,
складається в цілому з садового
будинку під літ. «А», загальною площею -
83,2 кь.м, гаража «Б», санблока «В», № 1 -5 -
огородженя, 1 - мостіння, П, ПІ- підп.стін.

23 грудня 2003 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9. було
посвідчено договір дарування, згідно
умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3
прийняв в дар садовий будинок під
номером НОМЕР_4 по АДРЕСА_2, що
складається в цілому з садового
будинку під літ. А», загальною площею -
83,2 кв.м, гаража «Б», санблока «В», № 1-5 -
огородженя, 1 -мостіння, II, Ш-підп.стін.

Після чого рішенням Товариства
садівників «Зелений мис» № 111 від 20.07.2004
року прийнято ОСОБА_3 в члени
товариства та надано йому дозвіл на
передачу ділянки № НОМЕР_4 площею 606
кв.м.

Таким чином зазначені документи
підтверджують той факт, що гараж не був
самочинно збудований, а був
подарований відповідачу разом із
садовим будинком № НОМЕР_4 відповідно
до договору дарування від 23 грудня 2003
року.

Рішенням зборів Товариства
садівників «Зелений мис»: протоколом №
15 від 19 жовтня 2013 року підтверджується,
що гараж та паркувальне місце
знаходяться на території ділянки №
НОМЕР_3 та ніяким чином не заважає
руху транспорту по дорозі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції обгрунтовано
прийшов до висновку, що позовні вимоги
щодо самовільно побудованого гаражу
та вторгнення на проїзжу частину
дороги з боку відповідача не знайшли
свого підтвердження, а тому рішення
суду першої інстанції в цій частині
підлягає залишенню без змін.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що свідоцтва про право власності
на ім;я ОСОБА_5 № 014962 від 13.08.2001 та № 027712
від 07.11.2003р. мають ознаки незаконного
отримання колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки дані свідоцтва про
право власності не скасовані у
встановленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про перенесення паркану на
ширину пішохідної доріжки на 1м.80см,
суд першої інстанції виходив з того, що
вторгнення на пішохідну доріжку з боку
відповідача не доведено, крім того з
даним позовом повинна звертатись
Одеська міська рада або Товариство
садівників « Зелений мис».

Колегія суддів з даним висновком
суду першої інстанції не погоджується
і вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про перенесення
паркану на ширину 1,80м підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або
оспорювання.

З листа Центру інженерних досліджень
від 30.07.2013 року за № 2635 вбачається, що
згідно виконаної топографічної зйомки
площадки товариства «Зелений мис», в
жовтні 1994 року, відстань між
огороджувальним парканом ділянки
НОМЕР_2 та парканом ділянки № НОМЕР_3 по
всій довжині складала 1 м. 80 см.

07 червня 2013 року Київським районним
відділом Одеського міського
управління головного управління
державної служби з надзвичайних
ситуацій України в Одеській області на
ім'я голови правління Товариства
садівників «Зелений мис» Заводного C.B.
було видано припис № 102 про усунення
порушень вимог законодавства у сферах
пожежної, техногенної безпеки та
цивільного захисту. В приписі
зазначено порушення, яке необхідно
усунути, а саме: забезпечити нормативну
ширину пішохідної доріжки по всій
довжині між ділянками НОМЕР_2 та №
НОМЕР_3; до ділянки НОМЕР_1 згідно норм
ДБН 360-92 **, а також прохід до будівлі на
ділянці НОМЕР_1 утримувати завжди
вільним.

З виписки протоколу № 99 засідання
правління ТС «Зелений мис» від 17.08.2013
року вбачається, що користувача
ділянки № НОМЕР_3 ОСОБА_3 зобов'язано не
перешкоджати користувачу ділянки
НОМЕР_1 ОСОБА_2 у виконанні робіт по
переносу паркана на старе місце для
забезпечення нормальної ширини
проходу до ділянки НОМЕР_1 не менше 1,5 м.
по всій довжині проходу.

Зазначені припис управління ДСНС та
протокол не були виконані та не
розширено доріжку до ширини 1.5 м. по
всій довжині.

Таким чином відповідачем не було
забезпечено нормативну ширину
пішохідної доріжки по всій довжині між
ділянками НОМЕР_2, НОМЕР_3 до ділянки
НОМЕР_1 згідно норм ДБН 360-92** п. 7.36
таблиця 7.3., згідно якої нормативна
ширина смуги пішохідної дороги складає
0,75 м., а кількість смуг пішохідних
доріг повинна бути не меньше 2 ( 0,75 х
2=1.50).

Рішенням зборів Товариства
садівників «Зелений мис»: протоколом №
15 від 19 жовтня 2013 року підтверджується,
що прохідна доріжка до моря між
ділянками НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в
первісному відводі не була
передбачена, та була створена як
технологічний прохід за рахунок
території ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_3 та
ніколи не мала ширину 1,8 м.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
коли ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою.

Суд першої інстанції не звернув
уваги на те, що пішохідна доріжка між
ділянками НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 є єдиним
проходом до земельної ділянки НОМЕР_1
та не відповідає нормам ДБН 360-92** п.7.36
де вказано, що смуг пішохідних доріг
повинно бути 2 та ширина однієї 0,75м, а
тому ширина проходу між вказаними
ділянками до земельної ділянки НОМЕР_1
повинна бути не меньшою 1,5м.

На підставі наведеного, колегія
суддів прийшла до висновку про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 в частині усунення перешкоди їй
у користування земельною ділянкою
НОМЕР_1 шляхом зобов;язання ОСОБА_3
перенести паркан на ширину пішохідної
доріжки 1 метр 50см між земельними
ділянками НОМЕР_2 та № НОМЕР_3.

Відповідно до ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
з дня , коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 довідалася про порушення свого
права на прохід до своєї земельної
ділянки НОМЕР_1 07.06.2013року коли був
зроблений припис № 102 Київським
районним відділом Одеського міського
управління Головного управління ДСНС
України в Одеській області про
усунення порушень вимог законодавства
у сферах пожежної, техногенної безпеки
та цивільного захисту, а звернулась з
позовом до суду 20.08.2013року ( а.с. 9).

Тому колегія суддів не погоджується
з висновками суду першої інстанції про
пропуск ОСОБА_2 строку позовної
давності на звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.2, 309 ч.1п.п.3,4, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 24 лютого 2014 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про перенесення паркану скасувати та в
цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою НОМЕР_1, яка
розташована за адресою : АДРЕСА_1 шляхом
зобов;язання ОСОБА_3 перенести паркан
на ширину пішохідної доріжки 1 метр
50см між земельними ділянками НОМЕР_2 та
№ НОМЕР_3.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання ним законної сили.

Головуючий
Л.І. Доценко

Судді
М.В. Процик

А.П.Заїкін