АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6448/14
Справа № № 640/7831/14-ц Категорія:
Головуючий 1 інстанції: Губська Я.В.
Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
О.Ю., Малінської С.М.,

при секретарі:
Новокщоновій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
в інтересах ОСОБА_2, на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 12 серпня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління
державної автомобільної інспекції
ГУМВС України в Харківській області
про скасування державної реєстрації
транспортного засобу, зобов'язання
вчинити певні дії, визнання права
власності, витребування майна із
чужого незаконного володіння та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про припинення права на частку у
спільному майні, -

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що з
09.10.2009 року перебувала з ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано рішенням Московського
районного суду від 15.11.2011 року. За
договором купівлі-продажу від 05.05.2010
року вона набула право власності на
автомобіль «ВАЗ-21104» державний
номерний знак НОМЕР_2. На підставі
договору комісії від 18.05.2011 року право
власності на вказаний автомобіль
перейшло до ОСОБА_4, який того ж дня
зареєстрував його в органах ДАІ на свої
ім'я. Посилаючись на те, що вказаний
автомобіль було придбано нею за
особисті кошти її батька ОСОБА_1, а
рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 01.04.2013 року вищевказаний
договір комісії, на підставі якого
відповідач став власником спірного
автомобіля, було визнано недійсним,
позивачка просила скасувати державну
реєстрацію за ОСОБА_4 автомобіля
«ВАЗ-21104», 2010 року випуску, № кузова
НОМЕР_5, колір сірий, № двигуна НОМЕР_4,
державний номерний знак НОМЕР_2,
визнати за нею право власності на
вказаний автомобіль, зобов'язати
органи ДАІ переоформити його на її ім'я,
зобов'язати ОСОБА_4 повернути їй
автомобіль в натурі.

Заперечуючи проти позову, у червні 2014
року ОСОБА_4 звернувся із зустрічною
позовною заявою, в якій посилаючись на
те, що спірний автомобіль є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та знаходиться у його
користуванні, просив в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
визнати за ним право власності на цей
автомобіль зі стягненням з нього на
користь ОСОБА_2 грошової компенсації ?
частини вартості автомобіля у розмірі
31 923 грн. 42 коп.

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 та
зустрічної позовної заяви ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення скасувати, ухвалити
нове рішення, яким заявлений ОСОБА_2
позов задовольнити.

ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку не оскаржене.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що спірний автомобіль є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, але ОСОБА_2 до органів ДАІ з
приводу скасування державної
реєстрації автомобіля за відповідачем,
яка була проведена на підставі
правочину, визнаного рішенням
Київського районного суду м. Харкова
від 01.04.2013 року недійсним, не
зверталась, а тому відсутні підстави
для скасування державної реєстрації
автомобіля за відповідачем, визнання
за позивачкою права власності на
спірний транспортний засіб та
покладення на управління ДАІ обов'язку
його перереєстрації.

Проте повністю погодитись з такими
висновками не можна з наступних
підстав.

Судовим розглядом встановлено, що з
09.10.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували
у зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано рішенням Московського
районного суду від 15.11.2011 року.

За укладеним 05.05.2010 року між ПП «Ніколь»
та ОСОБА_2 договором купівлі-продажу
остання набула право власності на
автомобіль «ВАЗ-21104», 2010 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до умов договору комісії
від 18.05.2011 року право власності на
вказаний автомобіль перейшло до
ОСОБА_4, який того ж дня на підставі
виданої приватним підприємством
торговою фірмою «Плюс»
довідки-рахунку № КІМ 643248 зареєстрував
автомобіль в органах ДАІ.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 01.04.2013 року договір
комісії № 490 від 18.05.2011 року, укладений
між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та приватним
підприємством торговою фірмою «Плюс»,
визнано недійсним.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК
України, крім випадків, установлених
ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в
нормах матеріального права відсутня
вказівка про перерозподіл обов'язків
доказування.

Так, відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя.

Таким чином, наведені норми
матеріального права припускають
існування факту спільної сумісної
власності подружжя та рівність їх
часток, доки не доказано інше кимось із
подружжя.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що спірний
автомобіль було набуто за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй особисто,
позивачкою не надано і матеріали
справи не містять.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Представник ОСОБА_2 заперечував проти
отримання запропонованої ОСОБА_4
грошової компенсації вартості ?
частини автомобіля, визначеної на
підставі звіту про оцінку
транспортного засобу від 12.06.2014 року..

Отже, встановивши, що спірний
автомобіль є спільним сумісним майном
подружжя, але право власності на нього
зареєстровано в цілому за ОСОБА_4,
спірне майно є неподільним та не може
бути присуджено одному із подружжя,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність передбачених законом
підстав для часткового задоволення
позову ОСОБА_2 та визнання за нею права
власності на ? частину автомобіля марки
«ВАЗ-21104», 2010 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_2.

Що стосується рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
скасування державної реєстрації
автомобіля, зобов'язання органів ДАІ
переоформити автомобіль на її ім'я,
колегія суддів погоджується з
висновками суду в цій частині з
наступних підстав.

Єдина на території України процедура
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку транспортних засобів
визначена Порядком державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 року N 1388 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 23 грудня 2009 р. N 1371 (1371-2009-п).

Відповідно до п.п. 8, 9 Порядку державна
реєстрація (перереєстрація)
транспортних засобів проводиться на
підставі заяв власників, поданих
особисто, і документів, що
посвідчують їх особу, підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів. Документами, що
підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів є,
зокрема, копія рішення суду,
засвідчена в установленому порядку,
із зазначенням юридичних чи фізичних
осіб, які визнаються власниками
транспортних засобів, марки, моделі,
року випуску таких засобів, а також
ідентифікаційних номерів їх складових
частин.

Оскільки вказаним порядком не
передбачено реєстрацію
(перереєстрацію) транспортного засобу
на підставі рішення суду про визнання
правочину недійсним, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

З огляду на викладене, апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання права власності на спірний
автомобіль - зміні, із частковим
задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який
діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити
частково.

Рішення Київського районного
суду м. Харкова від 12 серпня 2014 року
змінити.

Позовом ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на ? частину автомобіля марки «ВАЗ-21104»,
2010 року випуску, колір сірий, кузов №
НОМЕР_3, двигун № НОМЕР_4, державний
номерний знак НОМЕР_2.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді