Справа № 456/3271/13
Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/3433/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 24 лютого 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 лютого 2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
повернення боргу.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним.
Вказує на те, що ОСОБА_2 пропустила
строк позовної давності через те, що у
неї в сім'ї склались важкі обставини,
через що вона змушена була виїхати на
роботу в Італію. Однак вважає, що
перебіг строку позовної давності був
перерваний у липні 2011 року, коли в
рахунок боргу відповідач повернув їй 200
доларів. Зазначає, що суд першої
інстанції не взяв до уваги того факту,
що відповідач належним чином не
підтвердив повернення боргу, тобто не
надав відповідних документів на
підтвердження вчинення таких дій.

Представник позивача також зазначає,
що ОСОБА_2 не губила свого паспорту, він
був вилучений органами паспортної
установи, а тому вона не може
підтвердити факт перетинання нею
кордону у відповідні періоди.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив стягнути із ОСОБА_4 18120 євро за
договорами позики, поновивши їй строк
позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем без поважних причин
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду, а тому нема підстав
для його поновлення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
дійшов до нього з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Міськрайонним судом встановлено, що
позивач ОСОБА_2 тричі позичала
відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти, а
саме: 29 вересня 2003 року - 6000 євро з
терміном повернення три роки та
сплатою 16% річних, 10 червня 2004 року - 2000
євро терміном на один рік зі сплатою 14%
річних та 01 серпня 2004 року - 6000 євро
терміном на 12 місяців із сплатою 15%
річних, що підтверджується наданими
ним розписками.

Згідно із ст.11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менше як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Аналогічно вимоги були закріплені і у
ст.ст.374, 375 ЦК УРСР(стосовно договору
позики, який був укладений 29.09.2003 року).

Статтею 530 ЦК України встановлено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Такими строками сторони визначили по
трьох договорах позики відповідно:
29.09.2006 року, 10.06.2005 року та 01.08.2005 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три
роки(ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності до нового
строку не зараховується(ст.264 ЦК
України).

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відповідач подав суду письмову заяву
про застосування наслідків спливу
строків позовної давності.

Поважних причин пропуску строків
позовної давності та їх переривання
позивачем суду не наведено та судом не
встановлено.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Твердження апелянта про те, що
відповідачем у 2011 році повернуто
ОСОБА_2 200 доларів в рахунок погашення
боргу за спірними договорами позики,
внаслідок чого перервався перебіг
строку позовної давності, колегія
суддів вважає неспроможними, так як
вони у порушення вимог ст.ст.57-59 ЦПК
України не підтверджені належними та
допустимими доказами, а відтак не
можуть бути підставою для задоволення
апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: