САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.
Справа № 206/3330/14-ц
Провадження № 2/206/917/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" липня 2014 р.

Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді
Поштаренко О.В.

при секретарі - Нор І.С.

за участю представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача
ПАТ «Альфа-Банк» - Черкавського Ю.С.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»,
ОСОБА_5 про визнання договору поруки
недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулася до Самарського
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_5 про
визнання договору поруки недійсним (а.
с. 2-5).

Позивач у позовній заяві та
представник позивача у судовому
засіданні в обґрунтування своїх
позовних вимог, посилались на те, що 01
лютого 2008 року між ОСОБА_4 та Закритим
акціонерним товариством «Альфа-Банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк»
було укладено договір поруки № SME0008083,
яким встановлено, що ОСОБА_4,
поручитель, як сторона у вищевказаному
договорі, на добровільних засадах бере
на себе зобов'язання перед ПАТ
«Альфа-Банк» відповідати за
зобов'язання ОСОБА_5, які виникають з
умов договору про надання траншу №
SME0008083 від 01 лютого 2008 р. в повному
обсязі цих зобов'язань незалежно від
отримання або неотримання вимоги банку
про виконання кредитного договору.

Але, разом з тим, що договір поруки
містить посилання на кредитний
договір, в договорі поруки не визначено
розмір зобов'язання ОСОБА_5, за який має
нести відповідальність ОСОБА_4, строку,
на який надано кредитні кошти, розмір
відсотків, які підлягають сплаті
позичальником за користування
грошовими коштами та обсяги
відповідальності позичальника за
порушення умов кредитного договору.

Також, 21 серпня 2008 року, позивачем
з банком було укладено додаткову угоду
від 21 серпня 2008 року до договору поруки
№ SME0008083 від 01 лютого 2008 року, згідно
якої договір поруки доповнено пунктом
1.7. та викладено його в наступній
редакції: « 1.7. Укладанням цього
Договору Поручитель надає свою згоду
на будь-які майбутні зміни обсягу
відповідальності Позичальника за
Кредитним договором, в тому числі такі,
внаслідок яких відбудеться збільшення
обсягу відповідальності Поручителя за
цим Договором, зокрема, але не виключно,
будь-які зміни Кредитного договору,
внаслідок яких збільшується сума
Кредиту, що надається Позичальнику,
строк користування Кредитом, та/або
розмір процентів за користування
Кредитом/Овердрафтом, та/або
комісійних винагород, та/або неустойки
(пені, штрафів), та/або будь-яких інших
платежів, які Позичальник згідно з
Кредитним договором повинен
сплачувати Кредитору та за виконання
яких Поручитель поручається згідно з
цим Договором і погоджуються з тим, що
такі зміни не є підставою для
припинення встановленої цим Договором
поруки, і встановлена цим Договором
порука залишається чинною протягом
строку встановленого п.3.1. цього
Договору, а Поручитель відповідає
перед Кредитором у тому ж обсязі, що і
Позичальник, з урахуванням будь-яких
майбутніх змін обсягу
відповідальності Позичальника за
Кредитним договором. Дана згода
Поручителя є безумовною, безвідкличною
і не обмежена строком дії».

Позивач вважає, що договір поруки
та укладена до нього додаткова угода
складені з порушенням норм чинного
законодавства України, не відповідають
своїй правовій природі, значно та
безпідставно збільшують його обсяг
відповідальності та в зв'язку з чим
підлягають визнанню недійсними (а.с.
9,10).

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 заявлені позовні
вимоги підтримала в повному обсязі та
наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача - ПАТ
«Альфа-Банк», Черкавський Ю.С., з
урахуванням поданих заперечень проти
вирішення справи в місцевому суді та
клопотання про залишення позовної
заяви без розгляду, заперечень на
позовну заяву про визнання договору
поруки недійсним, в судовому засіданні
проти задоволення позовних вимог
заперечував, зазначивши, що зверненням
позивача порушено підсудність справи,
оскільки в укладеному договорі поруки
є третейське застереження про
домовленість сторін про судових захист
прав та інтересів у постійно діючому
Третейському суді при Всеукраїнській
громадській організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» у
відповідності до його регламенту;
договір поруки містить всі передбачені
діючим законодавством України істотні
умови, а також про порушення позивачем
строків позовної давності, надав
пояснення по обставинах справи та
просив у задоволенні позовних вимог
відмовити і застосувати строк позовної
давності (а.с. 23,24).

Відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явивилася, причини
неявки суду не повідомила, про день
слухання справи сповіщена належним
чином, відповідно до умов чинного
законодавства.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, вирішивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок всіх доказів у їх
сукупності і оцінивши їх за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному з'ясуванню всіх обставин
справи, суд приходить до наступного
висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлено, що 01 лютого 2008
року між ОСОБА_4 та Закритим
акціонерним товариством «Альфа-Банк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк»
було укладено договір поруки № SME0008083
(а.с.9), яким встановлено, що ОСОБА_4,
поручитель, як сторона у вищевказаному
договорі, на добровільних засадах бере
на себе зобов'язання перед ПАТ
«Альфа-Банк» відповідати за
зобов'язання ОСОБА_5, які виникають з
умов договору про надання траншу
№SME0008083 від 01 лютого 2008 р. в повному
обсязі цих зобов'язань незалежно від
отримання або неотримання вимоги банку
про виконання кредитного договору
(а.с.47-49).

21 серпня 2008 року, позивачем з
банком було укладено додаткову угоду
від 21 серпня 2008 року до договору поруки
№ SME0008083 від 01 лютого 2008 року (а.с.10),
згідно з якою договір поруки доповнено
пунктом 1.7. та викладено його в
наступній редакції: « 1.7. Укладанням
цього Договору Поручитель надає свою
згоду на будь-які майбутні зміни обсягу
відповідальності Позичальника за
Кредитним договором, в тому числі такі,
внаслідок яких відбудеться збільшення
обсягу відповідальності Поручителя за
цим Договором, зокрема, але не виключно,
будь-які зміни Кредитного договору,
внаслідок яких збільшується сума
Кредиту, що надається Позичальнику,
строк користування Кредитом, та/або
розмір процентів за користування
Кредитом/Овердрафтом, та/або
комісійних винагород, та/або неустойки
(пені, штрафів), та/або будь-яких інших
платежів, які Позичальник згідно з
Кредитним договором повинен
сплачувати Кредитору та за виконання
яких Поручитель поручається згідно з
цим Договором і погоджуються з тим, що
такі зміни не є підставою для
припинення встановленої цим Договором
поруки, і встановлена цим Договором
порука залишається чинною протягом
строку встановленого п.3.1. цього
Договору, а Поручитель відповідає
перед Кредитором у тому ж обсязі, що і
Позичальник, з урахуванням будь-яких
майбутніх змін обсягу
відповідальності Позичальника за
Кредитним договором. Дана згода
Поручителя є безумовною, безвідкличною
і не обмежена строком дії».

Викладені обставини
підтверджуються копіями відповідних
договорів, наявними в матеріалах
справи.

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, Цивільного
кодексу України, Закону України «Про
судоустрій та статус суддів», Закону
України «Про третейські суди».

Відповідно до ст. 17 Цивільного
процесуального кодексу України,
сторони мають право передати спір на
розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України
«Про третейські суди» також
передбачено, що будь-який спір, що
виникає з цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом, може бути
переданий до третейського суду за
угодою сторін.

Відподідно до ст. 130 ЦПК України
визначено мету проведення судового
засідання і порядок його проведення.
Зокрема, ч. 3 зазначеної статті
встановлено, що для врегулювання спору
до судового розгляду суд з'ясовує: чи
не відмовляється позивач від позову, чи
визнає позов відповідач, чи не бажають
сторони укласти мирову угоду або
передати справу на розгляд
третейського суду.

Ухвалою Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 02.07.2014 року
вімовлено відповідачу в задоволенні
клопотання про залишення позовної
заяви ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»,
ОСОБА_5 про визнання договору поруки
недійсним без розгляду, оскільки.

Відповідно до ч.5 вказаної статті,
якщо між сторонами укладено договір
про передачу спору на вирішення
третейського суду, суд постановляє
ухвалу про залишення справи без
розгляду.

З огляду на зазначене, даною частиною 5
визначено дії суду в разі взаємного
волевиявлення сторонами, відповідно до
ч.3, реалізувати своє право передачі
спору на розгляд третейського суду.

Як вважається із матеріалів
справи та наданих пояснень сторін,
позивач не виявив бажання скористатися
передбаченим законом і договором
правом для передачі справи на розгляд
третейського суду, отже, вважати, що в
даному випадку наявні угода обох
сторін і їх взаємне волевиявлення для
передачі спору на розгляд третейського
суду немає підстав.

Твердження представника
відповідача ПАТ «Альфа-Банк»
Черкавського Ю.С. про наявність
положення в договорі поруки про те, що
судовий захист прав і законних
інтересів, які мають сторони в зв'язку з
цим договором, включаючи спори про
його недійсність, підлягають
остаточному вирішенню у Постійно
діючому Третейському суді при
Всеукраїнській громадській
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз» у відповідності до
його Регламенту та, таким чином,
погодження позивача з передачею
розгляду справи до третейського суду
на момент укладання договору поруки,
не позбавляють позивача права
звернутися за захистом своїх прав та
інтересів до суду, згідно
процесуального законодавства України.
Адже, за ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Відмова від права на
звернення до суду за захистом є
недійсною.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про
судоустрій та статус суддів», ніхто не
може бути позбавлений права на розгляд
його справи в суді до підсудності якого
вона віднесена процесуальним законом.

Отже, суд дійшов висновку, що
підстави, які зобов'язують передати
спір на розгляд третейського суду -
відсутні.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Статею 204 ЦК України встановлена
презумпція дійсності правочину, згідно
якої правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину, яким у розумінні ч. 1 ст. 202
Кодексу є спірний договір, є
недодержання в момент його вчинення
вимог ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи із наведених позивачем
підстав позову, останній стверджує, що
оспорюванні положення договору поруки
є недійсним, оскільки зміст цих
положень суперечить актам цивільного
законодавства, які встановлюють
обов'язковість попередньої
визначеності основного
(забезпечуваного) зобов'язання задля
забезпечення можливості виконання
поручителем своїх обов'язків,
оспорюванні умови спрямовані на
забезпечення збереження умов поруки
щодо збільшення обсягу
відповідальності поручителя, що
унеможливлює визначити спрямованість
дій сторін при укладання договору
поруки та відповідальності за ним.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 548 та ч. 1
ст. 553 Цивільного кодексу України
порука як спосіб забезпечення
виконання іншого (основного, в даному
випадку - кредитного) зобов'язання має
додатковий та похідний характер від
забезпечуваного зобов'язання, що
зумовлює існування останнього та його
визначеність на момент укладання
договору поруки, адже відсутність
основного зобов'язання унеможливлює
існування об'єкту забезпечення, а його
невизначеність унеможливить настання
передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 554 цього
Кодексу правових наслідків в контексті
обсягу солідарної відповідальності
поручителя.

Забезпечуваними зобов'язаннями
виступають грошові вимоги ПАТ
«Альфа-Банк» до ОСОБА_5 в межах
кредитних правовідносин між ними у
розумінні ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу
України. Відповідно до ч. 2 ст. 1054
Цивільного кодексу України до відносин
за кредитним договором застосовуються
положення параграфу 1 глави 71
Цивільного кодексу України, якщо інше
не встановлено параграфом 2 і не
випливає із суті кредитного договору.
Виходячи із визначення кредитного
договору, наведеного у вказаних вище
нормах, та з огляду на положення ст.ст.
1046, 1048 Цивільного кодексу України за
кредитним договором позичальник
зобов'язується повернути позикодавцю
суму позики (кредиту) та сплатити
проценти, які за своїм характером є
платою за користування кредитом,
розмір і порядок одержання якої
встановлюється договором.

Таким чином, розмір сплачуваних
за користування кредитними коштами
процентів як істотна умова кредитних
правовідносин, що безпосередньо
впливає на обсяг грошових зобов'язань,
забезпечуваних порукою позивача,
підлягає обов'язковому визначенню у
договорі поруки, разом із іншими
умовами (зобов'язаннями), які
встановлюють умови існування вимог, що
можуть бути пред'явлені до поручителя.

Вказане не узгоджується із
змістом п.п. 1.1, 2.2 договору поруки, саме
в якому не закріплена обізнаність
позивача про умови основного договору
та обов'язків третьої особи за ним.

Визначеність розміру основного
зобов'язання як обов'язкова умова
можливості існування
забезпечувального, випливає із змісту
наведених норм, а припущення
протилежного, тобто можливості
встановлення поруки відносно
заздалегідь невизначеного обсягу
грошових зобов'язань - спотворює
законодавчо встановлену сутність
правовідносин поруки. Більш того,
можливість перебування обсягів
солідарних зобов'язань поручителя
виключно у залежності від
волевиявлення сторін в основному
зобов'язанні суперечить встановленим
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України
засадам справедливості,
добросовісності та розумності, так як
створює підстави для завдання шкоди
майновим інтересам поручителя через
неузгоджене із ним розміру його
грошової відповідальності.

Положення договору поруки з
моменту його укладання не є належною
підставою для набуття його сторонами
згідно ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу
України прав та обов'язків, оскільки є
несумісними із передбаченою діючим
законодавством імперативною
визначеністю розміру основного
зобов'язання та обсягів
відповідальності на момент укладання
договору поруки.

За таких умов, суд вважає
мотивованими та обґрунтованими вимоги
позивача, викладені в позовні заяві,
про наявність фактичних та правових
підстав для задоволення позову.

Згідно зі ст. 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного
кодексу України позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного
кодексу України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Порядок обчислення позовної
давності в силу вимог частини другої
ст. 260 Цивільного кодексу України не
може бути змінений за домовленістю
сторін.

Відповідно до ст.261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності щодо
вимог про визнання правочинів
недійсними обчислюється не з моменту
вчинення правочину, а відповідно до ч.1
ст. 261 Цивільного кодексу України - від
дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Представником позивача ОСОБА_2 в
судовому засіданні надані пояснення
про те, що позивачу стало відомо про
порушення її прав після отримання
листа від Самарського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції вих.№ 2043 від 03.03.2014
р., про знаходження в провадженні
Самарського ВДВС Дніпропетровського
МУЮ відкритого виконавчого
провадження з примусового виконання
виконачого листа № 6/751/691/2013 від 29.08.2013
р., виданого Новозаводським районним
судом м. Чернігова про солідарне
стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на
користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу в
розмірі 1 610 733,52 гривень, в ході якого
державним виконавцем був накледение
арешт на все рухоме і нерухоме майно
позивача та оголошення заборони на
його відчуження (а.с. 46).

Копії повідомлень на які
посилається відповідач як на доказ
обізнаності позивачем не можуть бути
взяті судом до уваги, оскільки,
оригінали не були надані для огляду.
Крім того, в повідомленні відсутній
підпис отримувача, а лише зазначено
прізвище позивача (а.с.52-54).

Таким чином, суд дійшов висновку,
що перебіг позовної давності
обчислюється з моменту отримання
позивачем листа вих. № 2043 від 03.03.2014 р.
Оскільки відомості щодо дати його
отримання відсутні, суд, датою
обізнаності позивача про порушення
його права, вважає відповідну дату
реєстрації цього листа, а строк, для
звернення з позовом про захист прав та
інтересів позивача - не пропущеним.

Вирішуючи питання стосовно
розподілу судових витрат, понесених
позивачем по даній цивільній справі,
враховуючи результат розгляду справи,
на підставі ст. 88 ЦПК України, суд
вважає за необхідне судові витрати у
розмірі 243,60 грн. покласти на
відповідачів.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 55, 124, Конституції
України, Законом України «Про
третейські суди», Законом України «Про
судоустрій та статус суддів», ст.ст. 3, 11,
202, 203, 215, 509, 548, 553, 554, 638, 1046, 1048, 1054 ЦК
України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 130, 212-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», ОСОБА_5 про визнання
договору поруки недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки
№SME 0008083 від 01.02.2008 року, укладений між
ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4.

Визнати недійсною Додаткову
угоду від 21.08.2008 року до договору поруки
№SME 0008083 від 01.02.2008 року укладений між
ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
на користь ОСОБА_4 судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя:
О.В.Поштаренко