Справа №490/2918/14-ц 22.09.2014 22.09.2014 22.09.2014
Провадження №22ц/784/2441/14
Головуючий у І інстанції Подзігун Г.В.
Доповідач в апеляційній
інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

22 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 04 червня 2014 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу автомобіля
дійсним і визнання права власності на
набутий автомобіль, -

у с т а н о в и л а :

05 березня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтував наступним.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу ОСОБА_4 був
власником легкового автомобіля ВАЗ 2109,
1992 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

21 листопада 2011 року за договором
купівлі-продажу, укладеного в усній
формі, він за 3 000 доларів США, що на той
час було еквівалентно 24 000 гривням,
придбав у відповідача названий
автомобіль, проте, через брак коштів,
оформити договір належним чином не
зміг.

На виконання договору він передав
продавцю обумовлену сторонами грошову
суму, про що той видав розписку,
отримавши натомість автомобіль з
ключами від нього, а також технічний
паспорт на транспортний засіб.

Посилаючись на виписані обставини
просив позов задовольнити.

Відповідач надіслав до суду заяву, в
якій позовні вимоги визнав.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 04 червня 2014 року в
задоволені позову відмовлено за
безпідставністю вимог.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати
зазначене рішення і ухвалити нове, яким
його позов задовольнити у повному
обсязі.

Скаргу обгрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи та наявністю судових помилок
при застосуванні норм матеріального
права.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні,
місцевий суд виходив з того, що
належних та допустимих доказів тому, що
сторони уклали між собою договір
купівлі-продажу належного
відповідачеві автомобіля ВАЗ 2109, 1992
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, немає, а оскільки позивач не
надав доказів й іншим законним
підставам для визнання за ним права
власності на зазначений автомобіль, то
у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
такими обставинами та
правовідносинами, висновки суду 1
інстанції щодо них і результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обгрунтованими.

Як вбачається з позовної заяви,
позивачем заявлено дві вимоги, про
визнання договору купівлі-продажу
автомобіля дійсним і визнання права
власності на нього.

Правовою підставою першої вимоги
названо ст. 220 ЦК України.

Між тим, названа стаття не може
бути застосовано до спірних
правовідносин, оскільки регулює
правовідносини, підставою виникнення
яких є договори, що за законом
потребують нотаріального посвідчення.

Договір купівлі-продажу
автомобіля нотаріального посвідчення
не потребує, а тому до нього не можуть
бути застосовані правила, передбачені
ч. 2 ст. 220 ЦК України, у зв'язку з чим в
названій вимозі слід відмовити за
відсутності правових підстав для її
задоволення.

Стосовно вимоги позивача про
визнання за ним права власності на
спірний транспортний засіб в порядку,
визначеному ст. 328, 392 ЦК України, то вона
теж не може бути задоволена, оскільки
як вбачається з матеріалів справи,
спору між сторонами щодо
купівлі-продажу немає.

Якщо взяти до уваги правові позиції
сторін в суді, то вони є
взаємоузгодженими і не передбачають
будь-яких розбіжностей, а, відповідно, і
цивільного спору, який би повинен був
вирішуватися у судовому порядку.

Між тим, названими вище статтями
передбачено, що суд вирішує, в порядку
позовного, наказного та окремого
провадження, цивільні справи з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб.

У разі відсутності спору між сторонами,
відсутнім є і предмет позову, і
підстави, а тому в задоволення названої
вимоги слід відмовити і з наведеного
мотиву.

При цьому той факт, що автомобіль
пошкоджено третьою особою, характеру
правовідносин та способу їх
врегулювання не змінює.

Крім того, в силу ст. ст. 207, 208 ЦПК
України, договір щодо купівлі-продажу
спірного автомобіля потребував
простої письмової форми.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони такої форми не дотрималися.

За ст. 218 ЦК України, недодержання
письмової форми правочину, не має
наслідком його недійсність, проте
покладає на сторони обов'язок доводити
або заперечувати його умови письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису.
При цьому, рішення суду не можуть
ґрунтуватися на показаннях свідків.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві
стверджував, що уклав з відповідачем в
усній формі договір купівлі-продажу
належного останньому автомобіля, проте
в підтвердження цього, ні самого
договору купівлі-продажу, ні належних
та допустимих доказів на його
підтвердження надати не зміг.

Надана ним розписка таким доказом не є,
оскільки свідчить лише про передачу
грошей і не більше того. Істотних умов
договору купівлі-продажу вона не
містить, а тому не може бути
беззастережним його доказом.

За такого, суд не міг задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_2 і залишити
спірний автомобіль за ним.

Оскільки такого ж висновку дійшов і
районний суд, то вимога особи, яка
подала апеляційну скаргу про
скасування оскарженого рішення, не
може бути задоволена.

Що ж до посилань цієї особи на
невірне тлумачення судом норм
матеріального права, то вони не можуть
братися до уваги, оскільки є наслідком
помилкового усвідомлення чинного
законодавства саме названою особою.

Стосовно її ж тверджень про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом позову, то вони не можуть
слугувати скасуванню оскарженої
ухвали, оскільки частина з них не має
підтвердження, а ті ж, що мали місце,
носять формальний характер і не
вплинули на вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 04 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: