Провадження № 2/641/70/2014 Справа № 641/2992/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2014 року

Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.,

за участю секретаря Бєлової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, виконавчий комітет Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зміну умов житлового найму, визнання незаконною реєстрації, зустрічним позовом ОСОБА_2, який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, про поновлення порушеного права, вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення вимог просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1; зобовязати Виконком Харківської міської ради змінити умови житлового найму щодо квартири АДРЕСА_1 та відкрити особовий рахунок на імя позивача у складі сімї з донькою ОСОБА_5А; визнати незаконною реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_4А, ІНФОРМАЦІЯ_1, у спірній квартирі, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що відповідачу ОСОБА_2 у складі сімї пять осіб (він, його дружина ОСОБА_1, його мати ОСОБА_3 та його діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5А.) на підставі ордеру надано у користування чотирьохкімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2. В березні 2006 року вказаний будинок здано в експлуатацію, після чого у спірну квартиру № 96 вселилися позивач ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 При цьому відповідач ОСОБА_2 продовжував проживати за іншою адресою із жінкою, з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах та мав доньку, ОСОБА_4А, ІНФОРМАЦІЯ_1; відповідач ОСОБА_3 з 1995 року та по цей час проживає на території іншої держави, а саме у с. Олександрівське Касторенського району Курської області Російської Федерації. Позивач вказує, що з моменту видачі ордеру відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірну квартиру не вселялися. 10.11.2009 Комінтернівським районним судом м. Харкова ухвалено рішення про вселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірну квартиру, дане рішення виконано у повному обсязі лише 19.05.2010, відповідачеві ОСОБА_2 був переданий повний комплект ключів від квартири. Але і після 19.05.2010 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вселилися, з того часу більше ніж впродовж шести місяців вони не користуються спірним житловим приміщенням, а тому втратили право на користування ним. Також реєстрація неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірному житловому приміщенні є незаконною, оскільки не було отримано згоду Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської Ради та інших співмешканців житла, проживання в конфліктній ситуації суперечить інтересам дитини, мати якої має власне житло на адресою АДРЕСА_3.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду зустрічний позов, в якому просили поновити їх порушене право, зобовязавши ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не чинити їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 та вселити їх до спірної квартири.

В обґрунтування своїх зустрічних вимог посилались на те, що у 2006 році після сдачі будинку у експлуатацію вони, а також позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та їх спільна донька ОСОБА_5 вселились до квартири № 96, після вселення були зареєстровані у квартирі, разом проводили ремонт приміщення , сплачували комунальні послуги. В січні 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. При цьому з моменту вселення відповідачі ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_5 постійно вчиняли сварки та заявляли, що ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_3 мають звільнити квартиру та шукати інше житло, викидали їх особисті речі, створювали умови, при яких ОСОБА_3, літня жінка, не була спроможна залишатися наодинці із відповідачами та вимушена була періодично виїжджати до своїх родичів. Після ухвалення судового рішення в листопаді 2009 році щодо вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачі за зустрічним позовом відмовились добровільно виконувати рішення суду. Лише після предявлення рішення до примусового виконання до ВДВС Комінтернівського ХМУЮ, вказане рішення суду про вселення 19.05.2010 було виконано, ключі від квартири отримані позивачами, які почали мешкати у спірному приміщенні, де й знаходились їх особисті речі. Однак і після вселення, відповідачі продовжували створювати перешкоди у проживанні у спірній квартирі, вчиняли сварки. Фактично позивачі займали кімнати № 2 та № 3, в яких зберігались їх особисті речі, однак відповідачі продовжували чинити перешкоди у проживанні, викидали їх речі, постійно сварились. 31 січня 2013 року ОСОБА_2 повернувся з роботи додому та вияв, що змінені замки на двері тамбуру. Він звернувся до ОСОБА_1, однак вона відмовилась надати йому ключі, тому він звернувся до сусіда із проханням відчинити двері. В літній період 2013 року, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у відпусках, позивачі мали змогу спокійно мешкати у спірному приміщенні, у вересні 2013 року донька позивача ОСОБА_4, якій виповнилось вже 14 років, виявила бажання мешкати разом із батьком, а тому вона була зареєстрована у спірній квартирі. В кінці серпня 2013 року ОСОБА_3 була вимушена виїхати з квартири до своїх родичів, оскільки після сварок в неї погіршився стан здоровя. ОСОБА_2 разом із донькою І.А. продовжували мешкати у спірній квартирі, фактично користуючись двома кімнатами № 2 та № 3. Коли ОСОБА_1 дізналась про реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній квартири, знову вчинила сварку, викинула речі із цих кімнат, поставила замки на двері. В листопаді 2013 році відповідачі в категоричній формі відмовились впускати ОСОБА_2 до спірної квартири до розгляду справи у суді. Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_5 позивачі не можуть мешкати у спірній квартирі, внаслідок чого вимушені звернутися із даним позовом

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи свого позову, просили його задовольнити. В задоволенні зустрічних вимог просили відмовити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_8 заперечували проти заявлених первісних позовних вимог, просили задовольнити їх зустрічний позов в повному обсязі.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 заперечувала проти заявлених до неї вимог, просила відмовити в їх задоволенні, підтримала первісні позовні вимоги.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради ОСОБА_9 у судовому засіданні просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини, підтримав первісні вимоги щодо визнання недійсною реєстрації неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі та просив задовольнити їх.

Представник третьої особи - КП «Жилкомсервіс» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи Виконкому Харківської міської ради надав суду свої заперечення по суті заявлених позовних вимог, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, на імя ОСОБА_2 із сімєю з пяти осіб (ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_6 син, ОСОБА_5 донька, ОСОБА_3 мати) видано орден на право зайняття житлового приміщення житловою площею 45,52 м2, що складається з чотирьох кімнат в ізольованій квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 8).

21.03.2006 складено акт приймання квартири АДРЕСА_4, за наймача підписано ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.01.2007 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно довідки з місця проживання про склад сімї та прописку, що надано дільницею № 24 КП «Жилкомсервіс» від 01.10.2013 за № 3024, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 110).

Допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили, що в квартирі АДРЕСА_5 ОСОБА_14, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мешкають, з 2006 року їх бачили в квартирі лише два-три рази. Свідок ОСОБА_12 додатково зазначила, що вона є колегою позивача ОСОБА_1, мешкає за адресою: м. Харків, вул. Зернова,53-Ж в четвертому під'їзді, в тому ж будинку, в першому під'їзді вона кожного дня бачить відповідача ОСОБА_2, його автомобіль стоїть біля цього будинку, ОСОБА_2 регулярно заносить у будинок сумки із продуктами, тому в неї склалось стійке враження, що він постійно мешкає в цьому будинку.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують, що не мали змоги проживати у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_1 створювали умови, за яких перебувати у приміщенні було не можливо.

Для поновлення своїх порушених прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із відповідним позовом, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2009, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.01.2010, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселено до квартири АДРЕСА_1.

Сторони у справі не заперечують того факту, що вказане судове рішення було виконано 19.05.2010, ОСОБА_2 передані ключі від спірної квартири.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що після 19.05.2010, коли були передані ключі, і до січня 2013 року відповідач ОСОБА_2, а також його мати ОСОБА_3 не намагались потрапити до квартири, вона разом із донькою, сином та його дружиною користуються кімнатами № 2,3,8, кімната № 7 зачинена на замок, ключі від якого є у ОСОБА_2, вона не знає, які саме речі є в цій кімнаті знаходяться.

В матеріалах справи наявні відомості про те, що з 1995 року по час розгляд справи відповідач ОСОБА_3 є постійно зареєстрованою та проживає на території Російської Федерації (а.с. 32, 33), там же отримує пенсію (а.с. 34), в органах нотаріату Російської Федерації оформлювала довіреності на право ведення справ у суді на свого сина ОСОБА_2 та свого представника ОСОБА_8 (а.с.87).

На запит суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано інформацію, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, вїхала на територію України 16.05.2010, а виїхала з території України 21.05.2010, дані наведені за період травень 2010 року жовтень 2013 року, інші відомості про перетинання даною особою державного кордону відсутні (а.с. 96).

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведені докази суд вважає, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2009 було виконане відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 лише формально і без наміру проживати у спірному житлі.

Копії медичних документів (додатки до позовної заяви а.с.107) можуть доводити факти отримання відповідачем ОСОБА_3 медичної допомоги на території м. Харкова (в Офтальмологічній клінічній лікарні № 14 ім. проф. Гіршмана, Харківській міській стоматологічній поліклініці № 2), що не є предметом судового розгляду в цій справі, але щодо проживання у спірній квартирі АДРЕСА_6 утворюють лише припущення (так само, як і можливе проживання у свого сина та онуки ОСОБА_4 АДРЕСА_3), які не можуть бути покладені в основу судового рішення.

З моменту виконання рішення суду від 10.11.2009 про вселення, тобто з 19.05.2010., відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися зі скаргами чи заявами до правоохоронних чи інших органів або установ з приводу перешкоджання ним проживати у спірному приміщенні.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поновлення порушеного права та вселення.

Що стосується первісних вимог ОСОБА_1, то вони підлягають частковому задоволенню.

Так, актом обстеження побутових умов було встановлено, що у спірній квартирі мешкають позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_5, інших осіб не було виявлено (а.с.150 - 151), профілактичними заходами, які були проведені працівниками міліції, було встановлено фактичне місце постійного проживання відповідача ОСОБА_2, а саме квартира АДРЕСА_7 (а.с. 36, 88), що свідчить про обрання відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 іншого постійного місця проживання, що згідно до положень абз.3 п.11 вказаної постанови ПВСУ № 2 від 12.04.1985 є підставою для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

За таких обставин суд визнає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали у спірному житлі більше шести місяців з моменту виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2009, тобто з 19.05.2010.

Підстав згідно до ст.71 ЖК УРСР для збереження жилого приміщення за вказаними відсутніми особами не виявлено, строки щодо збереження пропущені.

Згідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень ч.2 ст.107 ЖК УРСР відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що втратили право користування спірним приміщенням поза судовим порядком та незалежно від предявлення позову про це, що зазначено в п.10 постанови ПВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Позивачем ОСОБА_1 надано докази оплати комунальних послуг за значний період часу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доказів участі в оплаті комунальних послуг не надали. Копія квитанції з опалення за грудень 2010 року свідчить про одноразову оплату ОСОБА_2 послуг з обігріву підїзду будинку № 8-А по вул. Ромашкіна у м. Харкові, але не доводить його участь в утриманні спірної житлової площі квартири № 96 в тому самому будинку, відносно якої оплата здійснюється згідно до показників лічильників води, газу і електроенергії.

Особа, яка не приймає участь в оплаті комунальних послуг, тим самим грубо порушує вимоги ст.ст. 64, 66 68 Житлового Кодексу, що поряд з фактичною відсутністю у наданому приміщенні вказує на втрату звязку з житлом, яке надане у користування.

З матеріалів, які надійшли на запит суду, а саме листів вих. № 19/2360 від 10.06.2014 та вих. № 19/2815 від 09.07.2014 начальника Комінтернівського РВ у м. Харкові з додатками, листа вих. № 03/1-12184 від 09.07.2012 заступника начальника ГУ ДМС України в Харківській області з додатками, випливає, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_8, була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства, не були обстежені нові умови проживання дитини і не була отримана згода Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської Ради на зміну її місця проживання з адреси: АДРЕСА_9 (первинне місце реєстрації) на адресу: АДРЕСА_10.

Крім того, надаючи свою згоду на зміну місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_15 суттєво порушили інтереси дитини, оскільки в новому місці вона вимушена проживати без матері і в епіцентрі конфліктної ситуації між ОСОБА_2, з одного боку, та його іншою донькою ОСОБА_5 і колишньою дружиною ОСОБА_1, з другого боку, які, за твердженням відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 107, 179) створюють такі умови, що вимушують залишати помешкання двох дорослих людей.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про зміну договору найму та відкриття на її імя окремого особового рахунку, суд вважає в цій частині вимоги необґрунтованими.

Відповідно до ст. 104 ЖК УРСР член сімї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сімї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст.. 63 ЖК УРСР.

У разі відмови членів сімї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Позивачем ОСОБА_1 суду не надано доказів звернення її до управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства Харківської міської ради з заявою про визнання її наймачем квартири і укладання договору найму, який є підставою для користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду. Також відсутні відмова компетентного органу щодо неможливості визнання ОСОБА_1 наймачем житлового приміщення.

Частиною 1 ст. 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин суд вважає, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені правомірно, підлягають частковому задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, зустрічні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209 ,212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 96 по вул.. Ромашкіна,8-А в м. Харкові.

Визнати незаконною реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 473,00 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_16