КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/5014/13-ц
Провадження № 2/520/2217/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

за участю секретаря -
Сушко М.О., Харитонової І.С.,

Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4, ОСОБА_5,

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,

комунального підприємства "БТІ"
Одеської міської ради, Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції

про визнання права власності, визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним, припинення права власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визначення
порядку користування та усунення
перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи - КП «БТІ ОМР»,
Реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції, в якому з
урахуванням уточнень просив суд
визнати за ним право власності на 1/4
частки квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після смерті
батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати за
позивачем право власності на 1/4 частки
квартири АДРЕСА_1, в результаті
приватизації на підставі Закону
України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ
"Про приватизацію державного жилого
фонду"; визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 21 січня 2008 року, укладений
між відповідачкою ОСОБА_4 та
відповідачкою ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
за реєстровим номером 169 - в частині
продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1;
припинити право власності
відповідачки ОСОБА_5 на 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1; витребувати 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного
володіння у відповідачки ОСОБА_5;
визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 згідно висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №4608 від 11.11.2013р. згідно
якого виділити позивачу жилу кімнату "2"
площею 10,2 кв.м., жилу кімнату "3", площею
12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м.,
вбудовану шафу "б", площею 0,6 кв.м., а
кухню площею 7,4 кв.м., санвузол площею 2,5
кв.м., коридор площею 12,2 кв.м., вбиральня,
площею 1,2 кв.м. виділити ОСОБА_3 та
відповідачці ОСОБА_5, у загальне
користування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
ОСОБА_3 посилається на те, що йому на
підставі свідоцтва про право власності
від 13 серпня 2003 року, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської Ради народних депутатів за №1977
та зареєстрованого у реєстровій книзі
за №15-107, належало право власності на 1/4
частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відповідачці ОСОБА_4, батькові позивача
- ОСОБА_7 та матері позивача - ОСОБА_8
також як і ОСОБА_3 на підставі вказаного
свідоцтва належало право власності по
1/4 частині трикімнатної квартири
АДРЕСА_1.

Позивач також вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_8 та
після її смерті відкрилась спадщина на
1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 і після його смерті також
відкрилась спадщина на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 зазначає, що на момент відкриття
спадщини спадкоємцями першої черги до
майна померлих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були
позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_3 відбував покарання у
місцях позбавлення волі з 23.10.2002р. по
23.04.2005р. та про смерть батьків позивач
ОСОБА_3 відповідачкою ОСОБА_4 не був
повідомлений.

ОСОБА_3 посилається на те, що у січні 2004
року відповідачка ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом на спадкове майно - 1/2 частку
зазначеної квартири (справа №2-1318/10).

У липні 2008 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічним позовом
до відповідачки ОСОБА_4 про визнання
права власності на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1 у порядку спадкування по
закону та вселення в цю квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22.04.2010 року по цивільній
справі №2-1318/10 як первісні так і
зустрічні позовні вимоги повністю
задоволено: за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
визнано право власності по 1/4 частки
квартири АДРЕСА_1 за кожним, проте 11
листопада 2010 року апеляційним судом
Одеської області вказане рішення суду
було частково скасовано та ухвалено
нове рішення, яким повністю відмовлено
у задоволені позову відповідачки
ОСОБА_4 до позивача - ОСОБА_3 про
визнання права власності на майно в
порядку спадкування по закону.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 22.04.2010 року в частині визнання
за ОСОБА_3 права власності на майно в
порядку спадкування за законом також
скасовано у зв'язку із тим, що позивач
ОСОБА_3 пропустив строк для прийняття
спадщини з поважної причини та повинен
був звернутися до суду із позовом про
поновлення йому цього строку.

Позивач зазначає, що 16 листопада 2011
року рішенням Київського районного
суду м. Одеси по цивільній справі
№2-4002/11 позивачу ОСОБА_3 був
встановлений додатковий строк для
подачі до нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини, яка відкрилась
ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_8,
та ІНФОРМАЦІЯ_2 року після смерті
ОСОБА_7.

ОСОБА_3 вказує, що у визначений судом
додатковий строк для прийняття
спадщини він подав відповідні заяви до
Третьої Одеської Державної
нотаріальної контори, однак 4 січня 2013
року 3-я Одеська Державна нотаріальна
контора відмовила йому у видачі
свідоцтв про право на спадщину та
рекомендувала звернутися до суду.

Позивач стверджує, що 01.06.2012 р. КП "ОМБТІ
та РОН" видало ОСОБА_7 копію інвентарної
справи, з якої він вперше дізнався, що 21
січня 2008 року відповідачка ОСОБА_4
продала разом з часткою позивача
відповідачці ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1,
при цьому ОСОБА_4 для здійснення
незаконного відчуження спірної
квартири було використано підроблене
рішення Київського районного суду м.
Одеси та ще одне рішення цього ж суду,
яке в подальшому було скасовано
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної
справі №4048/2006 у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

Отже, позивач вказує, що відповідачка
ОСОБА_4 незаконно заволоділа 1/2 часткою
спірної квартири позивача ОСОБА_3, в
результаті фальсифікації, підробки
документів з грубим порушенням закону,
в подальшому здійснила незаконне
відчуження всієї квартири
відповідачці ОСОБА_5, що вимусило
позивача звернутися до суду із
відповідним позовом.

У судовому засіданні представники
позивача наполягали на задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання з'явилася
відповідачка ОСОБА_4, позов не визнала,
відмовившись надавати суду будь-які
пояснення, просила суд відкласти
розгляд справи для надання їй
можливості укласти угоду з адвокатом.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки
в судове засідання сторони або
будь-кого з інших осіб, які беруть
участь у справі, оповіщених у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, якщо вони
повідомили

про причини неявки, які судом визнано
поважними.

Як вбачається, з матеріалів справи,
провадження у справі було відкрито ще
17.04.2013 року, відповідачка ОСОБА_5
неодноразово повідомлялася належним
чином про дату, час та місце судових
засідань, їй достовірно відомо про
розгляд даної справи судом щонайменш з
04.06.2013 року (а.с. 59). Отже, суд виходить з
того, що ОСОБА_4 мала більш ніж
достатньо часу для укладання угоди з
фахівцем у галузі права, а систематичне
неприбуття у судове засідання належним
чином повідомленої відповідачки
розцінюється судом як намір
затягування розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що
необґрунтоване затягування розгляду
справи суперечить вимогам ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Враховуючи викладене, судом було
відмовлено у задоволенні клопотання
ОСОБА_4 про відкладення розгляду
справи.

Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання
29.07.2014 року не з'явилася, повідомлялася
належним чином, про причини неявки суд
не сповістила. Її представник, будучи
присутнім у інших судових засіданнях
позов не визнав, звернувся до суду із
зустрічним позовом (а.с. 109-112), який
ухвалою суду від 30.05.2014 року залишено
без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК
України у зв'язку із повторною неявкою
у судове засідання належним чином
сповіщеної позивачки за зустрічним
позовом.

Треті особи - КП "БТІ" Одеської міської
ради та Реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції у судове
засідання не з'явилися, сповіщені
належним чином.

Вислухавши пояснення представників
позивача, дослідивши та
проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов висновку про необхідність
часткового задоволення позовних вимог,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
позивачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва
про право власності від 13 серпня 2003
року, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської Ради
народних депутатів за №1977 та
зареєстрованого у реєстровій книзі за
№15-107, належало право власності на 1/4
частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1
(а.с. 18).

Відповідачці ОСОБА_4, батькові позивача
- ОСОБА_7 та матері позивача - ОСОБА_8
також як і ОСОБА_3 на підставі вказаного
свідоцтва належало право власності по
1/4 частині трикімнатної квартири
АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_3 -
ОСОБА_8 та після її смерті відкрилась
спадщина на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер батько ОСОБА_3 -
ОСОБА_7 і після його смерті також
відкрилась спадщина на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1.

На момент відкриття спадщини
спадкоємцями першої черги до майна
померлих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були позивач
ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_3 відбував покарання у
місцях позбавлення волі з 23.10.2002р. по
23.04.2005р. та про смерть батьків позивач
ОСОБА_3 відповідачкою ОСОБА_4 не був
повідомлений.

Дані обставини встановлені рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
16.11.2011 року у справі № 2-4002/11, яке набрало
законної сили, мають преюдиційне
значення для суду та не потребують
доказування (а.с. 13).

У січні 2004 року відповідачка ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом на спадкове
майно - 1/2 частку зазначеної квартири
(справа №2-1318/10).

У липні 2008 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічним позовом
до відповідачки ОСОБА_4 про визнання
права власності на 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1 у порядку спадкування по
закону та вселення в цю квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22.04.2010 року по цивільній
справі №2-1318/10 як первісні так і
зустрічні позовні вимоги повністю
задоволено: за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
визнано право власності по 1/4 частки
квартири АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 26-28),
проте 11 листопада 2010 року апеляційним
судом Одеської області вказане рішення
суду було частково скасовано та
ухвалено нове рішення, яким повністю
відмовлено у задоволені позову
відповідачки ОСОБА_4 до позивача -
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно в порядку спадкування по закону
(а.с. 29-30).

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 22.04.2010 року в частині визнання
за ОСОБА_3 права власності на майно в
порядку спадкування за законом також
скасовано у зв'язку із тим, що позивач
ОСОБА_3 пропустив строк для прийняття
спадщини з поважної причини та повинен
був звернутися до суду із позовом про
поновлення йому цього строку.

16 листопада 2011 року рішенням
Київського районного суду м. Одеси по
цивільній справі №2-4002/11 позивачу
ОСОБА_3 був встановлений додатковий
строк для подання до нотаріальної
контори заяви про прийняття спадщини,
яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року після
смерті ОСОБА_8, та ІНФОРМАЦІЯ_2 року
після смерті ОСОБА_7 (а.с. 13).

У визначений судом додатковий строк
для прийняття спадщини ОСОБА_4 подав
відповідні заяви до Третьої Одеської
Державної нотаріальної контори, однак 4
січня 2013 року 3-я Одеська Державна
нотаріальна контора відмовила йому у
видачі свідоцтв про право на спадщину
та рекомендувала звернутися до суду
(а.с. 11, 12).

Відмова 3-ої Одеської Державної
нотаріальної контори мотивована тим,
що у ОСОБА_3 відсутні оригінали
правовстановлюючих документів
спадкодавців на спадкове майно.

Судом також встановлено, що 21 січня 2008
року відповідачка ОСОБА_4 продала
відповідачці ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1
шляхом укладання договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
за реєстровим номером 169 (а.с. 25).

При цьому ОСОБА_4 для здійснення
відчуження спірної квартири в цілому
було використано рішення Київського
районного суду м. Одеси від 21.01.2004 року у
справі № 2-890/2004, відповідно до якого за
нею визнано право власності на ?
спірної квартири в порядку спадкування
за законом після смерті батьків (а.с.
202-203).

Однак, це рішення було скасовано
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 14 лютого 2008 року, а справу
повернуто на новий розгляд (а.с. 204-205), за
наслідками якого були ухвалені
вищезазначені рішення Київського
районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року
по цивільній справі №2-1318/1011 та рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 листопада 2010 року.

Крім того, частка позивача у розмірі ?
спірної квартири, яка належала йому на
підставі свідоцтва про право власності
від 13 серпня 2003 року, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської Ради народних депутатів за
№1977, також була набута у власність
ОСОБА_4 на підставі рішення Київського
районного суду м. Одеси від 26.06.2006 року
(а.с. 22), яким визнано дійсним договір
купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_4
право власності на ? частку квартири,
яка належала позивачу у даній справі.

В подальшому це рішення також було
скасовано ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008
року по цивільної справі №4048/2006 у
зв'язку з нововиявленими обставинами
(а.с. 31), а позов ОСОБА_4 ухвалою суду від
02.10.2008 року - залишено без розгляду (а.с.
32).

В ухвалі Київського районного суду м.
Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної
справі №4048/2006, зокрема, зазначено, що
ОСОБА_3 ніяких угод в тому числі й у
простій письмовій формі щодо
відчуження приналежної йому частки у
спірній квартирі не підписував.

Отже, судом встановлено, що
відповідачка ОСОБА_4 заволоділа 3/4
частинами спірної квартири, з яких ? в
порядку спадкування після смерті своїх
батьків на підставі судового рішення, в
подальшому скасованого, та ще ? на
підставі рішення суду, яке також було
скасовано, та здійснила незаконне
відчуження всієї квартири
відповідачці ОСОБА_5

Аналіз положень ч.1 ст. 317 ЦК України
вказує на те, що саме власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою для визнання правочину
недійсним є недодержання в момент
вчинення правочину вимог, які
встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно положень ч. 1 ст. 203 ЦК України,
однією з підстав недійсності договору,
є суперечність його змісту ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства а
також моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що укладанням
оспорюваного договору було порушено як
право власності позивача на ? спірної
квартири, яке належало йому на підставі
свідоцтва про право власності від 13
серпня 2003 року, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської Ради
народних депутатів за №1977, так і право
позивача на одержання у спадщину ? цієї
квартири в порядку спадкування за
законом після смерті своїх батьків, а
тому позовні вимоги в частині визнання
частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21
січня 2008року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, в частині продажу ОСОБА_5 1/2
частки цієї квартири є обґрунтованими
та задовольняються судом.

Відповідно ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Оскільки ОСОБА_3 був неправомірно
позбавлений приналежної йому на
підставі свідоцтва про право власності
від 13 серпня 2003 року ? частки квартири
АДРЕСА_1, його право має бути поновлено
судом, отже позов щодо визнання за
ОСОБА_3 права власності на ? частки
спірної квартири підлягає задоволенню.

Є обґрунтованими і вимоги в частині
визнання за позивачем права власності
на ? (1/8 + 1/8) частки квартири АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті батьків - ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_8, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням розміру
часток спадкодавців, наявності двох
спадкоємців першої черги спадкування
за законом, поновлення позивачу судом
строку звернення із заявою про
прийняття спадщини та відмови
нотаріуса оформити свідоцтво з
посиланням на відсутність оригіналу
правоустановчого документу, якого у
позивача і не може бути, оскільки він
має зберігатися у справі приватного
нотаріуса ОСОБА_9, який посвідчував
оспорюваний договір купівлі-продажу
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Враховуючи принцип дії законів у часі
та час відкриття спадщини до майна
померлих ОСОБА_7, ОСОБА_8, до
правовідносин щодо спадкування ОСОБА_3
судом застосовуються положення статей
525, 529, 548-550 ЦК України 1963 року.

Таким чином, судом визнається за ОСОБА_3
право власності на ? частину спірної
квартири, з яких ? належить йому на
підставі свідоцтва про право власності
від 13 серпня 2003 року та відповідно по 1/8
в порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2
року, та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужено особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

- було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи
, якій він передав майно у володіння, не
з їхньої волі іншим шляхом.

Право на захист права власності із
застосуванням ст.393 та ст.388 ЦК України
має лише власник цього майна, який
відповідно до норм процесуального
закону підтвердить своє право.

Таким чином, задоволення позовної
вимоги щодо витребування із володіння
відповідачки ОСОБА_5 ? спірної квартири
можливо лише за умови встановлення
судом наступного фактичного складу:

майно придбане в особи, яка не мала
право це майно відчужувати;

відповідач є добросовісним набувачем;

ОСОБА_3 - власник ? спірної квартири;

майно вибуло з володіння ОСОБА_3 ради
поза його волею.

У судовому засіданні встановлено
наявність усіх елементів даного
юридичного складу, що дозволяє суду
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_5 ? квартири АДРЕСА_1, адже ОСОБА_3
підтвердив своє право на 1/2 квартири,
ОСОБА_4 не мала права здійснювати
відчуження усієї квартири в цілому,
майно вибуло з володіння ОСОБА_3 поза
його волею.

Відповідно до положень п. 10 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина

перша статті 216 ЦК застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

Не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи витребування
майна із чужого незаконного володіння
є підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації відповідно до
ст.ст. 19, 27 Закону України від 1 липня 2004
року № 1952-IV "Про державну реєстрацію
речових прав на

нерухоме майно та їх обмежень".

З огляду на роз'яснення Пленуму
Верховного суду України, суд вважає, що
позивачем вірно обрано спосіб захисту
свого порушеного права в частині
витребування у відповідачки ОСОБА_5
свого майна згідно ст. 388 ЦК України, а
не в порядку реституції за ст. 216 ЦК
України.

При цьому суд встановлює згідно ст. 217
ЦПК України наступний порядок
виконання рішення суду, відповідно до
якого, це рішення, у разі набрання ним
законної сили, є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 та підставою для скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_5 на зазначену 1/2 частину
квартири.

У зв'язку із тим, що право власності
ОСОБА_5 на ? квартири має бути припинено
при скасуванні державної реєстрації
цього права в порядку виконання
рішення суду за ст. 217 ЦПК України,
позовні вимоги в частині припинення
права власності відповідачки ОСОБА_5 на
1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що містить
прохальна частина позову як
самостійний спосіб захисту порушеного
права, - задоволенню не підлягають.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК
України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Судом встановлено, що спірна квартира
має загальну площу 66,8 кв.м, житлову 40,3
кв.м та складається з трьох житлових
кімнат площею 18,1 кв.м, 10,2 кв.м, 12,0 кв.м,
коридору площею 12,2 кв.м, кухні площею 7,4
кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, ванної
кімнати площею 2,5 кв.м. Квартира має
також лоджію, що примикає до житлової
кімнати площею 12,0 кв.м, вбудовану шафу
площею 0,6 кв.м, кладову площею 1,2 кв.м
(а.с.19-20).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 4608
від 11.11.2013 року (а.с. 94-96) експертом
запропоновано наступний технічно
можливий варіант визначення порядку
користування квартирою:

одному з співвласників пропонується
виділити житлову кімнату "2" площею 10,2
кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м.,
лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6",
площею 0,6 кв.м.;

другому співвласнику - житлову кімнату
« 1» площею 18, 1 кв.м, кладову « 7» площею
1,2 кв.м.

4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол
площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2
кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м.,
пропонується залишити у загальному
користуванні співвласників.

З урахуванням висновку експерта, а
також положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
визначає наступний порядок
користування квартирою АДРЕСА_1, а саме:

- виділяє у користування ОСОБА_3:
житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м.,
житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м.,
лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6",
площею 0,6 кв.м.;

- 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол
площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2
кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м.,
виділяється судом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у
загальне користування.

Суд приймає до уваги, що виділені у
користування ОСОБА_3 приміщення, є
незначним чином більшими ніж ідеальна
частка в праві спільної власності
позивача на 2,05 кв.м.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Отже, суд вважає за необхідне
зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати
ОСОБА_3 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, а саме: житловою кімнатою "2"
площею 10,2 кв.м., житловою кімнатою "3",
площею 12,0 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м.,
вбудованою шафою "6", площею 0,6 кв.м., а
також 4 - кухнею площею 7,4 кв.м., 9 -
санвузлом площею 2,5 кв.м., 5 - коридором
площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральнею площею 1,2
кв.м., які виділені у загальне
користування.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог. Оскільки
позивачем не заявлені вимоги про
відшкодування судових витрат, у суду
відсутні підстави для покладання цих
витрат на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
комунального підприємства "БТІ"
Одеської міської ради, Реєстраційної
служби Одеського міського управління
юстиції про визнання права власності,
визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним, припинення права
власності, витребування майна з чужого
незаконного володіння, визначення
порядку користування та усунення
перешкод у користуванні квартирою -
задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21
січня 2008року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, за
реєстровим номером 169, а саме: в частині
продажу ОСОБА_5 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частки квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м.,
в порядку спадкування за законом після
смерті батьків - ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_8, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частки квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 66,8кв.м., житловою площею 40,3кв.м.,
внаслідок приватизації на підставі
Закону України «Про приватизацію
державного жилого фонду» від 19 червня
1992року №2482-ХІІ.

Витребувати у ОСОБА_5 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1.

Визначити наступний порядок
користування квартирою АДРЕСА_1, а саме:

- виділити в користування ОСОБА_3:
житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м.,
житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м.,
лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6",
площею 0,6 кв.м.;

- 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол
площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2
кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м.,
виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у загальне
користування.

Зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати
ОСОБА_3 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, а саме: житловою кімнатою "2"
площею 10,2 кв.м., житловою кімнатою "3",
площею 12,0 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м.,
вбудованою шафою "6", площею 0,6 кв.м., а
також 4 - кухнею площею 7,4 кв.м., 9 -
санвузлом площею 2,5 кв.м., 5 - коридором
площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральнею площею 1,2
кв.м., які виділені у загальне
користування.

Встановити наступний порядок
виконання рішення суду, відповідно до
якого, це рішення, у разі набрання ним
законної сили, є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 66,8кв.м.,
житловою площею 40,3кв.м., згідно вимог
ст. 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», та для
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 66,8кв.м.,
житловою площею 40,3кв.м.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Київський районний суд м. Одеси
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.