Справа № 308/9382/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю представника позивачів -
ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_13.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Ужгород цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 яка діє у власних
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Ужгородської міської ради , ОСОБА_8 про
визнання недійсним та скасування
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської Ради №186 від
23.07.2010 року про передачу у власність
квартири та визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до
Ужгородського міськрайонного суду з
позовом до Ужгородської міської ради ,
ОСОБА_8 про визнання недійсним та
скасування рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської Ради №186
від 23.07.2010 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_8 та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на вказану квартиру.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що
вони проживали та були зареєстровані
у квартирі АДРЕСА_1. Згодом, у вересні 2012
року вони дізналися про те, що
рішенням виконавчого комітету
Ужгородської міської Ради №186 від
23.07.2010 року спірна квартира передана
у власність ОСОБА_8 та видано
свідоцтво про право власності.
Посилаючись на те, що рішення суду
про визнання їх такими, що втратили
права користування житловим
приміщенням у даній квартирі не
існувало, а рішенням виконавчого
комітету Ужгородської міської Ради №186
від 23.07.2010 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_8 порушені
їхні житлові права, позивачі
просять позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала в
повному обсязі просила їх задовольнити
з підстав та мотивів викладених у
позові. Пояснила, що їм надали в
гуртожитку по АДРЕСА_1 кімнату де вони
проживали сім'єю. Оскільки у них
протекав дах, вони були змушені
виїхати і вивезли деякі речі, однак
меблі залишили в кімнаті. В якому
році вони виїхали пригадати не може.
Вказала на те, що вона проживала в
квартирі АДРЕСА_2, проте до якого року
проживала вказати не може, а згодом
не пам'ятає в якому році переїхала в
квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримала в
повному обсязі просила їх задовольнити
з підстав та мотивів викладених у
позові. Вказала на те, що відповідачем
Ужгородською міською радою
порушені житлові права
позивачів. На час прийняття
відповідачем рішення про передачу у
власність ОСОБА_8 спірної квартири , в
якій були зареєстровані позивачі,
не існувало рішення суду про
визнання позивачів такими, що
втратили права користування
житловим приміщенням у даній квартирі.
Позивачі мали право скористатись
приватизацією житлової площі у даній
квартирі, а Ужгородська міська рада
безпідставно позбавила їх права
на приватизацію.

Відповідач ОСОБА_8 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав.
Вказав на те, що він зареєстрований
у квартирі АДРЕСА_1 з 28.08.2003 року.
Позивач ОСОБА_3 приходив один раз
на місяць у квартиру АДРЕСА_2.

Всудовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_8 - ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнала. Заперечувала проти
позову, наголошуючи, що рішенням суду
від 21.04.2011 року було встановлено факт
не проживання позивачів у спірній
квартирі задовго до прийняття
рішення виконавчим комітетом
Ужгородської міської Ради №186 від
23.07.2010 року про передачу квартири
АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_8 Крім того
вказує на наявність акту БК "Надія"
про відсутність у приміщенні
спірної квартири речей належних
позивачам. Ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 08.06.2012 року
встановлено, що позивачі не є членами
сім'ї наймача. Звернула увагу на
правову позицію викладену у постанові
Верховного Суду України від 30.01.2013
року в справі № 5-125 цс12, відповідно до
якої особи мають право на приватизацію
займаних квартир шляхом передачі їм
цих квартир в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають у даній квартирі, в
тому числі тимчасово відсутніх, за
якими зберігається право на житло, на
підставі рішення відповідного органу
приватизації. Усупереч положенням
законодавства суди пов'язують право
осіб на приватизацію з фактом їх
реєстрації у спірній квартирі, яка
здійснюється на підставі Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», а не з їх правом на житло та
фактом проживання у квартирі.
Посилаючись на викладене вказує , що
факт реєстрації осіб у спірній
квартирі та факт постійного
проживання є різними фактами. Оскільки
позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні
не могла вказати роки проживання у
квартирі та рік вселення у спірну
квартиру, на її думку це доводить те, що
вона не вселялась у спірну квартиру.
Відсутній договір найму житла
укладений з позивачами. Крім того,
вказує на те, що Ужгородська міська
рада яка є відповідачем у справі є
неналежним відповідачем оскільки
оскаржуване рішення №186 від 23.07.2010 року
про передачу . порушені їхні житлові
права, позивачі просять позов
задовольнити.

В судове засідання представник
відповідача Ужгородської міської ради
повторно не з'явився, про час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляв,
клопотань про відкладення розгляду
справи, а також заяв про розгляд справи
за його відсутності до суду не
надходило.

На підтвердження позовних вимог
позивачі послались на покази свідка
ОСОБА_11

З показів допитаної в суді в
якості свідка ОСОБА_11 яка є сестрою
позивача по справі ОСОБА_3
вбачається, що ОСОБА_3 проживав в
гуртожитку з 1993 року однак номер
кімнати сказати не може. Їй відомо, що
позивачі проживали в гуртожитку до
2008 - 2009р.р. , а згодом всі переїхали до
батьків оскільки не могли всі
проживати в одній кімнаті, однак речі
залишили. В 2009 році позивачі робили
ремонт у кімнаті гуртожитку.

Заслухавши пояснення позивача
ОСОБА_4, представника позивачів,
заперечення відповідача ОСОБА_8 та його
представника, покази свідка ОСОБА_11,
вивчивши та перевіривши в судовому
засіданні матеріали справи, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, враховуючи
принципи рівності сторін, суд дійшов до
наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60
ЦПК України суд розглядає справи в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_3 був
зареєстрований у АДРЕСА_2 з 23.03.2001
року, а у АДРЕСА_1 з 10.08.2006 року. /а.с.7/

ОСОБА_6 була зареєстрована у кв.
АДРЕСА_1 з 10.08.2006 року. /а.с.8/

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_4 була
зареєстрована у АДРЕСА_2 з 14.07.1998 року
з подальшим продовженням терміну
реєстрації, а у АДРЕСА_1 з 10.08.2006 року.
/а.с.9/

Як встановлено
судом, відповідач ОСОБА_8
зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 з 28.08.2003
року, що стверджується відміткою про
реєстрацію в паспорті громадянина
України оглянутому в судовому
засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської Ради від 23.06.2010 року № 186
"Про приватизацію державного житлового
фонду" наймачу АДРЕСА_1 - ОСОБА_8
передано дану квартиру безоплатно
в приватну власність.

Згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
10.08.2010 року власником АДРЕСА_1 є
ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про
право власності ЯЯЯ № 702564 від 27.07.2010
року виконавчого комітету
Ужгородської міської Ради /а.с. 13/

Згідно акту затвердженого
головою БК "Надія" від 10.10.2008 року ,
комісією засвідчено, що при
обстеженні приміщення АДРЕСА_1 в якій
зареєстовано, але не проживають сім'я
ОСОБА_3 відсутні меблі та особисті речі
сім'ї ОСОБА_3.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 21.04.2011 року
позивачі у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнані такими, що
втратили право користування АДРЕСА_1
з підстав їх непроживання у вказаній
квартирі, вказані факти доведені
судовим рішенням і в силу ст. 61 ЦПК
України доведення не потребують.

Ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від
08.06.2012 року встановлено, що позивачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не
являються членами сім'ї власника
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду полягає у
відчуженні на користь громадян
України, тобто у їх власність, як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (далі -
Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир
(будинків) державного житлового фонду
та члени їх сімей, які постійно
проживають у квартирі разом із
наймачем або за якими зберігається
право на житло, мають право на
приватизацію займаних квартир шляхом
передачі їм цих квартир в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, на підставі рішення
відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону
№ 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст. ст.
1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України
місцем постійного проживання особи є
жиле приміщення, в якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Вказана вище правова позиція
викладена Верховним Судом України
в постанові від 30 січня 2013 року по
справі № 6-125цс12, за результатами
розгляду заяви про перегляд судових
рішень Верховним Судом України з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України -
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду
заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм
матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень,
які застосовують
у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до правової позиції
викладеної у постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України усупереч наведеним положенням
законодавства суди пов'язали право
осіб на приватизацію з фактом їх
реєстрації у спірній квартирі, яка
здійснюється на підставі Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», а не з їх правом на житло та
фактом проживання у квартирі.

З огляду на вищезазначені
положення чинного законодавства,
виходячи з характеру спору і
суб'єктного складу сторін у даній
справі , враховуючи правову позицію
викладену Верховним Судом України
в постанові від 30 січня 2013 року по
справі № 6-125цс1 , суд приходить до
висновку ,що відсутні правові
підстави для задоволення позовних
вимог, з огляду на те, що хоча
позивачі і були зареєстровані у
спірній квартирі проте жиле приміщення
у даній квартирі не було місцем їх
постійного проживання і даний факт
доведеніий судовим рішенням і в силу
ст. 61 ЦПК України доведення не
потребують.

Крім того, слід зазначити, що
згідно зі ст. 30 ЦПК України, сторонами у
цивільному процесі є позивач та
відповідач.

За змістом ст. 33 ЦПК України,
суб'єктний склад осіб встановлює
позивач.

Залучення судом за власної
ініціативи до участі у справі нових
учасників процесу діючим
законодавством не передбачено.

За змістом ст. 33 ЦПК України
належними є сторони, які є суб'єктами
спірних правовідносин. Належним є
відповідач, який дійсно є суб'єктом
порушеного, оспорюваного чи
невизнаного матеріального
правовідношення. Належність
відповідача визначається, перш за все,
за нормами матеріального права. Відтак,
неналежним відповідачем є особа, яка не
має відповідати за пред'явленим
позовом.

Як встановлено судом позов
пред'явлено до Ужгородської міської
ради, проте позивачами оскаржується
рішення прийняте виконавчим комітетом
Ужгородської міської ради, отже
правовідносини виникли між
позивачами та виконавчим
комітетом Ужгородської міської ради з
приводу прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України
замінити первісного відповідача
належним відповідачем, якщо позов
пред'явлено не до тієї особи, суд може
тільки за клопотанням позивача.

У даному випадку позивачі та їх
представник такого клопотання суду
не заявляли.

Пред'явлення позову до
неналежного відповідача є підставою
для відмови у позові ,що не позбавляє
позивача права пред'явити позов до
належного відповідача.

З урахуванням того, що судом
при розгляді справи не встановлено
наявність правовідносин між
позивачами та відповідачем, позов
пред'явлено не до тієї особи, яка має
відповідати за позовом, клопотання про
заміну неналежного відповідача на
належного позивачами або
представником позивача в судовому
засіданні не заявлялись , то суд
дійшов висновку про відмову позовних
вимог до відповідача Ужгородської
міської ради оскільки позов
пред'явлено не до тієї особи, яка має
відповідати за позовом.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ЗУ " Про приватизацію
державного житлового фонду ", ст. ст. 1, 6,
9, 61 ЖК України, ст.ст. 10, 11,33, 60, 88, 169, 209,
212-215 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Ужгородської міської ради , ОСОБА_8 про
визнання недійсним та скасування
рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської Ради №186 від
23.07.2010 року про передачу у власність
квартири та визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не
були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя
Ужгородського

міськрайонного
суду
К.К. Бенца