Справа № 374/16/14-ц Головуючий у І
інстанції Козіна С.М.Провадження №
22-ц/780/4275/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

22 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Малорода О.І.,

суддів: Поліщука М.А., Воробйової Н.С.,

при секретарі: Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ржищівського міського суду Київської
області від 27 травня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
виселення громадян без надання іншого
житлового приміщення за неможливістю
спільного проживання та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права на проживання та користування,
визначення порядку користування
житловим будинком,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивачка звернулася до
суду з позовом та просила виселити
відповідачів з житлового будинку
АДРЕСА_1 у м. Ржищів Київської області
без надання іншого жилого приміщення
за неможливістю спільного проживання
та стягнути з відповідачів судові
витрати.

Мотивувала тим, що вона є власницею
житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Ржищів
Київської області. Крім неї, в будинку
зареєстрований та проживає її син
ОСОБА_1, а також проживають дружина сина
ОСОБА_3 без реєстрації з їхнім
неповнолітнім сином ОСОБА_4.

Зазначала, що відповідачі постійно
порушують порядок співжиття, що робить
неможливим спільне проживання їх в
одному будинку, провокують сварки, чим
обмежують її права як власниці будинку.

Відповідачі подали зустрічний позов та
просили визнати за ними право на
проживання та користування спірним
житловим приміщенням, встановити
порядок користування вказаним
приміщенням та зобов'язати позивачку
не чинити перешкод у користуванні
житловим приміщенням.

Мотивували тим, що спірний будинок є
постійним місцем проживання ОСОБА_1,
який є сином позивачки.

Зазначали, що ОСОБА_1 після реєстрації
шлюбу з ОСОБА_3 з дозволу позивачки
вселив дружину та сина у вказаний
житловий будинок.

Вказували, що з часом позивачка почала
чинити їм перешкоди в користуванні
жилим приміщення.

Зазначали, що спірний будинок є їх
постійним місцем проживання, іншого
житла вони не мають.

Рішенням суду позов задоволено, в
задоволенні зустрічного позову
відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та
ухвалити в цій частині нове про відмову
в задоволенні позову.

Мотивує свої вимоги тим, що надані
позивачкою докази є неналежними та не
можуть свідчити про систематичне
порушення відповідачами правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження чи громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Зазначає, з посиланням на Постанову
ПВСУ від 12 квітня 85 року № 2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України», що в матеріалах справи
відсутні докази застосування мір
попередження і громадського впливу, не
виконання яким могло б бути підставою
для виселення його та дружини зі
спірної квартири.

Вказує, що факт звернення позивачки до
відповідних органів зі скаргами на
порушення ним правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Апеляційну скаргу слід задовільнити.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачці на праві приватної власності
належить житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
Київська область.

Також встановлено, що в спірному
житловому будинку зареєстрована та
проживає позивач, та з 25 липня 2005 року
її син ОСОБА_1

Крім того, судом встановлено, що
позивачка протягом 2013 - 2014 років
неодноразово зверталася до
Ржищівського МВМ Кагарлицького РВ ГУ
МВС України в Київській області та
міського голови з приводу неналежної
поведінки відповідача ОСОБА_1 та його
дружини у будинку.

Постановою Ржищівського міського суду
від 27 серпня 2013 року встановлено вину
ОСОБА_1, проте звільнено від
адміністративної відповідальності у
зв'язку з малозначністю вчиненого
правопорушення.

Виконавчим комітетом Ржищівської
міської ради Київської області при
розгляді заяви ОСОБА_2 щодо неналежної
поведінки відповідачів не було
встановлено винну особу, у зв'язку з чим
останній було рекомендовано
звернутися до суду для вирішення
питання їх спільного проживання.

Судом першої інстанції також
встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не
заперечував той факт, що між ним,
відповідачкою ОСОБА_3 та позивачкою
склались неприязні відносини, на
ґрунті чого між ними постійно
виникають конфліктні ситуації та
сварки, чим порушуються правила
співжиття.

Суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог виходячи з
того, що відповідачі систематично
порушують правила співжиття, що робить
неможливим для позивачки проживання в
одному будинку та вільно користуватись
власністю, а заходи запобігання цьому
виявились безрезультатними.

Колегія не погоджується з висновками
суду першої інстанції, оскільки вони не
ґрунтуються на нормах матеріального
права.

Відповідно до ст. 116 ЖК України
передбачена систематичність порушення
правил співжиття із застосуванням
заходів запобігання та громадського
впливу які не дали результатів..

Згідно положення п.17 Постанови ПВСУ від
12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового Кодексу України», при
вирішенні справи про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання в одній квартирі або
будинку, слід виходити з того, що при
триваючій антигромадській поведінці
виселення винного може статися і при
повторному порушенні, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Маються на увазі, зокрема,
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Колегія вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив обставини справи,
проте припустився помилки при оцінці
доказів та застосуванні норм
матеріального права.

Колегією встановлено, що позивачка не
заперечувала проти вселення дружини
сина до спірного будинку.

Колегією та судом першої інстанції
встановлено, що відповідач
притягувався до відповідальності за
порушення правил співжиття і до нього
27 серпня 2013 року було застосовано захід
впливу у вигляді попередження.

Також позивачка зверталась до органів
місцевого самоврядування щодо
вирішення питання порушення
відповідачами правил співжиття і
спеціально створена робоча група,
перевіривши звернення, рекомендувала
звернутись до суду і при цьому не
застосовувала до відповідача будь
яких заходів впливу.

Інші звернення позивачки до
правоохоронних органів з приводу
неправомірної поведінки відповідача,
не знайшли свого підтвердження при їх
перевірці про що указано у висновках
працівників міліції.

Колегія вважає, з урахуванням ст. 116 ЖК
України та п. 17 Постанови ПВСУ від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового Кодексу України», що
лист виконавчого комітету Ржищівської
міської ради з рекомендацією
звернутися до суду та сам факт
звернення до правоохоронних органів
без застосування заходів впливу не є
заходом попередження або громадського
впливу.

Тому, на думку колегії, підстав для
задоволення позову відсутні, оскільки
в діях відповідача відсутня
систематичність порушень правил
співжиття.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід задовольнити,
рішення першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та ухвалити в цій частині нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 309, 316 ЦПК України колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовільнити.

Рішення Ржищівського міського суду
Київської області від 27 травня 2014 року
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій
частині нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В іншій части рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :