Справа № 22-ц/784/2640/14
інстанції: Щербина С.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 вересня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М.,

суддів:
Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Кудра В.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3, відповідачки
ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4,

яка також діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_6,

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 14 серпня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка також діє
в інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору - служба у справах
дітей адміністрації Заводскього
району м. Миколаєва, про
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 р. ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_4 про визнання такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог
позивачка вказувала, що є власником
квартири АДРЕСА_1, в якій також
зареєстровані її син ОСОБА_7 та його
колишня дружина - відповідачка по
справі.

Посилаючись на те, що з 06 грудня 2009 р.
відповідачка в спірній квартирі не
проживає без поважних причин, не
сплачує вартість комунальних послуг,
позивачка просила про задоволення
позовних вимог.

В подальшому позивачка уточнила та
доповнила позовні вимоги і,
посилаючись на те, що 06 грудня 2009 р.
відповідачка разом з її неповнолітньою
дочкою вибула зі спірної квартири на
інше постійне місце проживання,
просила визнати відповідачку та
малолітню ОСОБА_6 такими, що втратили
право користування квартирою, на
підставі ст. 107 ЖК України.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14 серпня 2014 р.
позов в частині вимог, заявлених до
ОСОБА_4 задоволено: визнано її такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1. В позові про визнання такою, що
втратила право користування жилими
приміщенням, малолітню ОСОБА_6,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
вказує на те, що судом неповно з'ясовані
обставини справи, дана невірна оцінка
наданим сторонами доказам щодо причин
її непроживання у спірному приміщенні,
висновки суду не відповідають вимогам
матеріального й процесуального права і
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення відповідачки, її
представника, позивачки, її
представника, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1, в якій
також зареєстровані та проживали її
син ОСОБА_7 та його колишня дружина -
відповідачка по справі та їх спільна
донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2011 р. шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4
розірвано.

З 2009 р. відповідачка з дочкою в
спірній квартирі не проживають, а
проживають в орендованій квартирі.

Задовольняючи позов, суд виходив
з того, що спірні правовідносини
врегульовані положеннями ст. 405 ЦК
України і є підстави для задоволення
позову саме на підставі даних положень
закону.

Між тим з такими висновками суду
погодитись не можна.

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів
справи, звертаючись з позовом,
уточнюючи в подальшому позовні вимоги,
ОСОБА_2 просила визнати ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування спірною
квартирою, на підставі ст. положень ст.
107 ЖК України у зв'язку з вибуттям
останньої на інше постійне місце
проживання.

Між тим, суд не звернув уваги на
наведені положення процесуального
закону, вирішуючи спір, виходив з
положень ст. 405 ЦК України, тобто вийшов
за межі заявлених позовних вимог.

В силу ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Норми глави 2 розд. ІІІ ЖК України
про користування приміщеннями в
будинках державного і громадського
житлового фонду до житлових відносин у
приватному житловому фонді
застосовуються коли схожі житлові
відносини не врегульовані нормами гл. 6
і застосування до них норм гл. 2 не
суперечить їх змісту.

Тому застосування положень ст. 107
ЖК України можливо до спірних
правовідносин у зв'язку з їх схожістю
та врахуванням положень ч. 8 ст. 8 ЦПК
України.

Як роз'яснено в пункті 11 постанови
пленуму Верховного Суду України № 2 від
12 квітня 1985 р. з наступними змінами
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», відповідно
до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї,
який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

В матеріалах справи відсутні
будь-які докази, що відповідачка разом
із малолітньою дочкою вибула на інше
постійне місце проживання.

За таких обставин колегія суддів
не вбачає підстав для задоволення
позову, а тому рішення суду не
відповідає вимогам матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини і підлягає скасуванню
на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка
також діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14 серпня 2014 року
скасувати в частині задоволення
позовних вимог до ОСОБА_4.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка
також діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
служба у справах дітей адміністрації
Заводскього району м. Миколаєві, про
визнання такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
відмовити.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: