Справа №488/5799/13-ц 02.10.2014 02.10.2014 02.10.2014
Провадження №22-ц/784/2301/14
Головуючий у першій інстанції-Селіщева
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Коломієць В.В.,
Шолох З.Л.,

при секретарі - Орельській Н.М.,

за участю відповідачів - ОСОБА_1,
ОСОБА_2

приватного нотаріуса - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 21 травня 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_4

до ОСОБА_1 та

ОСОБА_2

про визнання права власності на
частину спадкового майна

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
визнання права власності на частину
спадкового майна.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року
померла його сестра ОСОБА_5, яка за
життя мала у власності однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. 22 січня 2011 року
ОСОБА_5 склала заповіт, за яким
заповідала все належне їй майно, у тому
числі квартиру, йому та племінникам -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Спадкоємці вчинили
дії по прийняттю спадщини. Проте
відповідачі оспорюють його право на
спадкування та свідомо чинять
перешкоди у визначенні кола
спадкоємців.

Посилаючись на відмову нотаріуса в
оформленні його частки спадщини,
ОСОБА_4 просив суд визнати його особою,
що прийняла спадщину та визнати за ним
право власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1.

Відповідачі позов не визнали,
посилаючись на те, що 13 червня 1997 року
ОСОБА_5 склала заповіт на належне їй
майно, у тому числі і спірну квартиру,
тільки на їх користь, про існування
заповіту від 22 січня 2011 року вони
нічого не знали та вважають його
недійсним.

Рішенням Корабельного районного суду
м. Миколаєва від 21 травня 2014 року позов
задоволено, за ОСОБА_4 визнано право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив
рішення скасувати, посилаючись на
невірну оцінку судом дійсності
заповіту від 22 січня 2011 року,
відсутність його оригіналу та інші
порушення, вчинені посадовими особами
при укладенні заповіту, отриманні
правовстановлюючих документів та інше.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникають при
спадкуванні за заповітом, регулюються
правилами глав 84,85, 87,89 Книги шостої
Спадкове право ЦК.

Відповідно до статті 1235 ЦК заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних та родинних відносин.

Згідно частин 2, 3, 4 статті 1254 ЦК України
заповідач має право у будь-який час
скласти новий заповіт. Кожний новий
заповіт скасовує попередній і не
відновлює заповіту, який заповідач
склав перед ним.

За правилами статей 1269,1270 ЦК
спадкоємець вважається таким, що
прийняв спадщину, якщо він протягом
шести місяців з часу відкриття
спадщини, подав заяву про прийняття
спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутись до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтва про право на спадщину
видається кожному з них із визначенням
імені та часток у спадщині інших
спадкоємців ( статті 1296,1297 ЦК).

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину спадкоємець може
звернутись до суду за правилами
позовного провадження (пункт 23
Постанови №7 Пленуму ВСУ від 30 травня
2008 року «Про судову практику у справах
про спадкування»).

Одним із способів захисту майнового
права за правилами позовного
провадження є визнання права власності
за правилами статті 392 ЦК, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою. Потреба у застосуванні такого
способу виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджено відповідними доказами, не
визнається іншими особами або ними
оспорюється ( пункт 37 Постанови № 5
Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових
прав»).

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_5 на
підставі свідоцтва про право
власності на житло від 20 вересня 1993
року та свідоцтва про право на спадщину
за законом від 17 жовтня 1996 року
належала квартира АДРЕСА_1 ( а.с.74,75).

13 червня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт,
яким на випадок своєї смерті
заповідала належне їй майно, у тому
числі і спірну квартиру, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 ( а.с.55).

22 січня 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт,
яким заповідала належне їй майно, в
тому числі і квартиру, в рівних частках
своєму братові -ОСОБА_4 та племінникам -
ОСОБА_1, 1954 року народження, та ОСОБА_2,
1959 року народження (а.с.59).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 померла (а.с.61).

Спадкова справа після смерті ОСОБА_5
відкрита 25 березня 2011 року п'ятою
Миколаївської державної нотаріальною
конторою (а.с.53,54).

З заявою про прийняття спадщини до
нотаріальної контори звернулись
ОСОБА_1, 1956 року народження, та ОСОБА_2,
1959 року народження, -25 березня 2011 року (
а.с.51,52), ОСОБА_4 - 11 травня 2011 року (а.с.14).

9 липня 2013 року державний нотаріус
п'ятої Миколаївської державної
нотаріальної контори письмово
повідомила ОСОБА_4 про неможливість
видачі свідоцтва про право на спадщину
через суперечності у
правовстановлюючих документах інших
спадкоємців та ненадання ними всіх
необхідних документів згідно додатку 25
до Правил ведення нотаріального
діловодства (а.с.99).

Судом також встановлено, що
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заперечують право ОСОБА_4 на частину
спадкового майна та перешкоджають
останньому у здійснення повноважень
співвласника.

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що ОСОБА_4 є спадкоємцем за
заповітом від 22 січня 2011 року частини
нерухомого майна, яке належало
спадкодавцю ОСОБА_5 Позивач вчинив
передбачені законом дії, що свідчать
про прийняття спадщини, а також
виконав обов'язок, передбачений
статтею 1297 ЦК щодо отримання свідоцтва
про право на спадщину на нерухоме
майно.

Оскільки нотаріус відмовив ОСОБА_4 у
видачі свідоцтва через наявність
перешкод, які не залежать від волі
позивача, а інші спадкоємці -
відповідачі заперечують право
позивача на спадок та перешкоджають
йому у здійсненні права власності, суд
вірно поновив права ОСОБА_4, визнавши за
ним право власності на частину
спадкового майна.

Вчинення ОСОБА_4 дій, які свідчать про
прийняття спадщини, є однією з підстав
визнання за ним права власності на
частину спадкового майна, а тому ці
вимоги не мають самостійного правового
значення.

Розмір частки ОСОБА_4 визначено судом,
виходячи з кількості спадкоємців,
зазначених у заповіті від 22 січня 2011
року, рівності їх часток та меж
позовних вимог.

Колегія суддів не може прийняти до
уваги посилання апелянта на те, що суд
не дав оцінку дійсності заповіту від 22
січня 2011 року, не перевірив справжність
підпису спадкодавця та інші факти
укладення правочину.

Виходячи з презумпції правомірності
правочину за статтею 204 ЦК, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Позовних вимог про визнання заповіту
недійсним, з зазначенням певних
підстав, відповідачі не заявляли.

Не може бути підставою для скасування
судового рішення і відсутність в
матеріалах справи оригіналу заповіту
від 22 січня 2014 року.

Судом апеляційної інстанції
досліджено оригінал заповіту від 22
січня 2014 року та засвідчена
відповідність фотокопії, що є в
матеріалах справи (а.с.59).

Доводи апелянта про незаконність
видачі позивачу та нотаріальним
органам дублікатів правовстановлюючих
документів та записів органів
громадянського стану правового
значення не мають, оскільки ці факти, у
будь-якому разі, не впливають на права
позивача щодо реалізації прав
спадкоємця та судове підтвердження
його права власності.

Інші вимоги, викладені в апеляційній
скарзі, в тому числі щодо проведення
перевірок органами прокуратури,
виходять за межі апеляційного розгляду
справи та повноважень апеляційного
суду.

Оскільки апеляційна скарга не містить
доводів, які б спростовували висновки
суду чи доводили б порушення ним норма
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 21 травня 2014 року залишити
без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді