Провадження № 2/202/1845/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
квартири об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з зазначеним позовом до
відповідача на предмет визнання
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя та виділення в ній
часток, з тих підстав, що позивач з
відповідачем перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2005 року
та за період з 2004 року по 2013 рік у
вказаній квартирі, яка належить в
цілому відповідачу на праві власності
з 17 травня 1999 року, виключно за особисті
кошти позивача зроблений ремонт
загальною вартістю 150000,00 грн., у зв'язку
з чим вартість квартири істотно
збільшилася, тому позивач, згідно
уточнених позовних вимог, просила суд
визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, визначити за ОСОБА_1
та ОСОБА_2 частки у спільній сумісній
власності в розмірі по ? частині
квартири за кожним.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, наполягаючи на їх
задоволенні з наведених у позовній
заяві підстав, а позивач, додатково
пояснила, що відповідач не заперечує
проти розподілу майна у такий спосіб і
спору між ними немає, однак нотаріусом
відмовлено у нотаріальному
засвідченні відповідної угоди. В
подальшому позивач та її представник
клопотали про розгляд справи у їх
відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3, діючи
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності від 25 листопада 2013 року
строком дії 25 листопада 2016 року без
застережень щодо обмеження у
представництві, в судому засіданні
позовні вимоги визнав, пояснивши, що в
спірній квартирі, що належить його сину
ОСОБА_2, з 2004 року проживають ОСОБА_1 і їх
дитина від шлюбу, і саме позивач робила
ремонт за власні кошти, проте останній
час у сина негаразди у бізнесі, тому з
метою забезпечення їх житлом сторони
вирішили розподілити квартиру, у
зв'язку з чим наполягав на задоволенні
позову у повному обсязі. В подальшому
представник відповідача у судове
засідання не з'явився та клопотав про
розгляд справи у його відсутності.

На підставі неявки осіб, які беруть
участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, і журнал судового
засідання не ведеться.

Суд, вислухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
наявні у матеріалах справи письмові
докази, приходить до наступного.

Встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
з 23 липня 2005 року перебувають у шлюбі,
зареєстрованому відділом РАЦС
Дніпропетровського РУЮ у м. Києві,
актовий запис № 1225, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб в копії (а.с.5).

За даними свідоцтва про право
власності на житло, виданого 17 травня
1999 року ВАТ «Дніпрометиз», квартира
АДРЕСА_1 передана в порядку
приватизації ОСОБА_2 в особисту
приватну власність (а.с.8, 9), що також
узгоджується з даними довідки КП
«ДМБТІ» ДОР від 20 лютого 2014 року №1794
про реєстрацію права власності на
вказану квартиру за ОСОБА_2 станом на 31
грудня 2012 року (а.с.34).

Одночасно судом встановлено, що на час
розгляду даної справи спірна квартира,
як майно ОСОБА_2, перебуває під арештом,
накладеним постановою Індустріального
ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 30
жовтня 2013 року, що підтверджується
довідкою КП «ДМБТІ» ДОР від 20 лютого 2014
року №1794 (а.с.34).

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст. 57 СК України,
майно, набуте дружиною, чоловіком до
шлюбу, а також житло, набуте нею, ним за
час шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, суд приймає до уваги
роз'яснення п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, про
те, що вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкта.

За змістом ч.ч.1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін і полягає
у тому, що сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості та кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4 ст. 60 ЦПК
України обов'язок доказування
покладається на сторони і кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір та таке
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За розгляду справи суд, сприяючи
повному і всебічному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснював позивачу
обов'язок подання доказів на
підтвердження вартості здійснених нею
поліпшень, їх істотності у загальній
вартості квартири, порівняно із
вартістю квартири до поліпшень, а так
само, суд роз'яснював і право позивача
на заявлення про проведення
відповідної експертизи для
встановлення вартості поліпшень,
істотності останніх, порівняно з
вартістю квартири до проведених
поліпшень, проте позивач,
розпоряджаючись своїми правами за
принципом диспозитивності за ст. 11 ЦПК
України на власний розсуд, відповідних
доказів суду не представила, клопотань
про проведення відповідної експертизи
не заявляла, у зв'язку з чим, відповідно
до своїх процесуальних обов'язків за
ст.ст. 10, 60 ЦПК України не довела перед
судом належними, допустими і
достатніми доказами позовні вимоги про
здійснення нею поліпшень в спірній
квартирі виключно за належні їй на
праві особистої приватної власності
кошти на суму 150000,00 грн. і що ці
поліпшення істотно збільшили вартість
спірного майна, внаслідок чого воно
набуло статусу спільного сумісного
майна.

При цьому, подані суду рахунки ПП
ОСОБА_4 за 2006-2007 роки на будівельні
матеріали не містять даних про
особу-платника за цими рахунками, а так
само не свідчать про використання
придбаних будівельних матеріалів
виключно на ремонт квартири
відповідача, а тому судом до уваги як
належні, допустимі, достатні докази на
підтвердження вартості проведених
позивачем ремонтних робіт, прийняті
бути не можуть.

Одночасно суд, зважає на те, що за ч.1 ст.
1 ЦПК України завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, в судовому засіданні судом
встановлено і визнано позивачем і
представником відповідача, що спір про
право цивільне між сторонами взагалі
відсутній, а наявні обставини
звернення стягнення за боргами
відповідача на його майно, внаслідок
чого квартира АДРЕСА_1 перебуває під
арештом, через що відсутня можливість
переоформлення квартири, у зв'язку з
чим суд приходить до висновку, що
вказаний позов поданий з метою
уникнення відповідальності за боргами
відповідача за рахунок нерухомого
майна - квартири, про що також свідчить
судове рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
13 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів за договором позики,
яким позов задоволений на суму в
розмірі 825931,65 грн. (а.с.66-67), а відтак, за
відсутності спору про право відсутні і
підстави для задоволення позову.

Оцінивши зібрані у справі докази на
належність, допустимість
достовірність, кожний окремо та в
сукупності і логічному взаємозв'язку у
відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що
підстави для задоволення позову
відсутні, у зв'язку з чим у позові
належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 214, 215, 218, 222,
88 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог
до ОСОБА_2 про визнання квартири
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя,, визнання права
власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Колесніченко