Справа № 201/6184/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкова М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Дніпропетровської міської
ради, треті особи Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції про продовження
строку на прийняття спадщини, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину та скасування державної
реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла його мати - ОСОБА_3, після
смерті якої відкрилася спадщина на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1. У
встановлений законом шестимісячний
строк він фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном, а саме побутовими предметами
які належали його матері, тому вважав,
що фактично вступив у володіння
майном померлої. Після смерті його
матері - чоловік матері ОСОБА_4,
звернувся з заявою до Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини, після померлої ОСОБА_3 та 15
березня 2001 року отримав свідоцтво про
право на спадщину за законом на майно,
що належало його матері. ІНФОРМАЦІЯ_4
ОСОБА_4 помер та після своєї смерті
залишив заповіт на ім*я ОСОБА_2 Однак
позивач вважає дії ОСОБА_4 не законно
отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті його
матері, оскільки в своїй заяві до
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини від 2001 року ОСОБА_4 зазначив,
що інших спадкоємців крім нього немає,
хоча позивач як син є спадкоємцем
першої черги, окрім того ОСОБА_1 ні усно
ні письмово не відмовлявся від
спадщини. Тому позивач просить суд
продовжити йому строк на прийняття
спадщини, визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом від 13
березня 2001 року та скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на
1/3 частину спірної квартири.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримала в
повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві,
та просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимоги,
посилаючись на їх необґрунтованість.

Представник Дніпропетровської міської
ради в судове засідання не з*явився про
день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином причин
неявки суду не повідомив.

Представники третіх осіб в судове
засідання не з*явилися, надали суду
заяви про слухання справи за їх
відсутності.

Вислухавши сторони, дослідивши докази
по справі, суд дійшов до висновку, що
заявлені позовні вимоги є не
обґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволення з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір*ю
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_2 /а.с. 8/.

09 січня 1976 року ОСОБА_3 одружилася з
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу /а.с. 92 оборот/.

Згідно свідоцтва про право власності
від 17 січня 1996 року квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної часткової
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2
/а.с. 94 оборот/.

Відповідно довідки №54 від 03 січня 2013
року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, був
прописаний в спірній квартирі з 25
листопада 1974 року по 17 червня 1976 рік.
/а.с. 45/.

Рішенням виконавчого комітету
Жовтневої районної ради народних
депутатів м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області № 910 від 22
серпня 1985 року ОСОБА_3 призначена
опікуном неповнолітньої внучки
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 79/.

23 жовтня 1993 року ОСОБА_3 склала заповіт
та заповіла все належне їй майно де б
воно не було та з чого б воно не
складалося ОСОБА_2 /а.с. 77/.

12 червня 2004 року ОСОБА_2 одружилася з
ОСОБА_6 та змінила прізвище на «ОСОБА_2»,
що підтверджується свідоцтвом про
одруження /а.с. 80/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серія НОМЕР_1 /а.с. 12/, після
смерті якої відкрилась спадщина.

Після смерті ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся
до Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини за
законом /а.с. 95 оборот/.

Позивач після смерті своєї матері до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини не звертався, однак
став користуватися її побутовим
майном, а тому вважав що він фактично
вступив у володіння та розпорядження
майном.

Так, у разі відкриття спадщини до 01
січня 2004 року застосовується чинне на
той час законодавство, зокрема
відповідні правила Цивільного Кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини. На час відкриття
спадщини в період чинності ЦК УРСР його
нормами було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини, у тому
числі прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).

Згідно ст.525 Цивільного Кодексу
Української РСР часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця, а при оголошенні його
померлим - день, зазначений в статті
21 цього Кодексу.

Стаття 529 Цивільного Кодексу
Української РСР передбачає, що при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти
(у тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно ст. 548 Цивільного Кодексу
Української РСР для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини
під умовою або з застереженнями.
Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Стаття 549 Цивільного Кодексу
Української РСР передбачає , що
спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо
він фактично вступив в управління
або володіння спадковим майном; 2) якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні
бути вчинені протягом шести місяців з
дня відкриття спадщини.

Згідно 550 Цивільного Кодексу
Української РСР строк для прийняття
спадщини, встановлений статтею 549
цього Кодексу, може бути продовжений
судом, якщо він визнає причини
пропуску строку поважними. Спадщина
може бути прийнята після закінчення
зазначеного строку і без звернення
до суду при наявності згоди на це
всіх інших спадкоємців, які прийняли
спадщину.

На час відкриття спадщини в період
чинності ЦК УРСР його нормами було
передбачено певні дії, які свідчили
про прийняття спадщини, у тому числі
прийняття спадщини шляхом вступу у
володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).
ЦК УРСР не обмежувався строк для
отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом або за заповітом.

У випадку, коли особи прийняли
спадщину шляхом фактичних дій (вступ в
управління та володіння спадковим
майном), але не оформили права на
спадщину, обґрунтованою є відмова суду
в задоволенні позову про встановлення
додаткового строку для прийняття
спадщини, оскільки в цьому випадку
підстави для пред'явлення позову та
спір з приводу спадщини відсутні.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму від
30.05.08 № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», наявність умов для
одержання у нотаріуса свідоцтва про
право на спадщину вимоги про визнання
права на спадщину судовому розглядові
не підлягають. З такими вимогами особа
може звернутися до суду лише у разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину.

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про нотаріат»:
«Про відмову у вчиненні нотаріальної
дії нотаріус протягом трьох робочих
днів виносить відповідну постанову».

У разі відсутності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, це
може бути підставою для відмови у
позові.

Позивачем не було надано суду
постанову нотаріуса про відмову у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом, а отже позовна вимога
стосовно поновлення строку на
прийняття спадщини не підлягає
задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача про
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом від 15
березня 2001 року та скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_4 на 1/3 частину АДРЕСА_1 суд також
не знаходить підстав для їх
задоволення виходячи з наступного.

15 березня 2001 року ОСОБА_4 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 1/3 частину спірної квартири
/а.с. 95/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
/а.с. 41/.

15 вересня 2009 року ОСОБА_4 залишив
заповіт яким заповів все своє майно де
б воно не було та з чого б воно не
складалося ОСОБА_2 /а.с. 78/.

Стаття 1301 ЦК України (в редакції 2004
року) передбачає, що свідоцтво про
право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа , якій воно
видане, не мала права на спадкування, а
також в інших випадках.

Свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним, якщо особа на
ім*я якої було видано свідоцтво про
право на спадщину була усунена від
спадкування; відсутні юридичні факти,
які давали б їй підстави для закликання
до спадкування - утримання,
спорідненість, заповіт; у випадку, коли
спадкодавець, оголошений у судовому
порядку померлим, виявився насправді
живим і судове рішення про оголошення
його померлим скасоване. Проте
свідоцтво може бути визнане недійсним
"також в інших випадках, встановлених
законом". Зокрема, підставами для
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним може бути
оформлення його неуповноваженою на те
посадовою особою; оформлення не за
місцем відкриття спадщини;
недодержання встановленої законом
форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо
серед імовірних спадкоємців за законом
або заповітом є ненароджена дитина
спадкодавця, зачата за його життя.

В судовому засіданні не було
встановлено, жодної обставини, яка
могла б свідчити про те, що свідоцтво
про право на спадщину за законом від 15
березня 2001 року видане з порушенням
закону.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України,
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України
від 1 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

З урахуванням викладеного та наявних
доказів, що маються в матеріалах
цивільної справи, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними та не обґрунтованими, а
тому не підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати розподілити на підставі
ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Дніпропетровської міської
ради, треті особи Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції про продовження
строку на прийняття спадщини, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину та скасування державної
реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова