Ухвалаіменем україни 10 липня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Парінової І.К.,Амеліна В.І.,Карпенко
С.О.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору
недійсним, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 19 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 01 липня 2006 року між
сторонами укладено договір № DNH4KS27500168,
згідно умов якого відповідач отримав
кредит у розмірі 5 165 грн 84 коп., із
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом
строком до 02 липня 2007 року. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання кредиту фізичним особам
(«Розстрочка», Стандарт») складає між
ним і банком договір, про що свідчить
підпис відповідача у заяві. Відповідач
свої зобов'язання за договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим станом на 27 грудня 2012 року
становить 69 628 грн 73 коп., яка
складається із: заборгованості за
кредитом - 5 165 грн 84 коп., заборгованості
за процентами за користування кредитом
- 22 892 грн 92 коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором - 37
778 грн 13 коп., штрафу (фіксована частина)
- 500 грн, штрафу (процентна складова) -
3 291 грн 84 коп., яку позивач просив
стягнути на свою користь з
ОСОБА_4

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати недійсним кредитний
договір від 01 липня 2006 року № DNH4KS27500168
на підставі ст. ст. 225, 226 ЦК України,
мотивуючи свої вимоги тим, що він є
інвалідом 2 групи з дитинства внаслідок
психічного розладу та на момент
укладення договору не усвідомлював
значення своїх дій і не міг керувати
ними.

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 19
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним
кредитний договір від 01 липня 2006 року
№ NH4KS27500168, укладений між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 У
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду в частині
відмови в задоволенні позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і передати справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 16
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9 роз'яснив, що для визначення
психічного стану на момент укладення
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу. Справи
про визнання правочину недійсним із
цих підстав вирішуються з урахуванням
як висновку судово-психіатричної
експертизи, так і інших доказів
відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
кредитного договору недійсним та про
відмову в стягненні заборгованості з
ОСОБА_4, виходячи з того, що на момент
укладення оскаржуваного кредитного
договору ОСОБА_4 не міг усвідомлювати
значення своїх дій та (або) керувати
ними, що підтверджується висновком
судово-психіатричної від 07 вересня 2013
року № 77.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваних рішеннях, що
не належить до компетенції суду
касаційної інстанції, та не дають
підстав для висновку, що судами
попередніх інстанцій при розгляді
справи було допущено порушення норм
матеріального чи процесуального права,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 19
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 24 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова В.І. АмелінС.О. Карпенко