Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей
Нововодолазької районної державної
адміністрації Харківської області, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 21 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до відповідача та просило
звернути стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, яка належить
відповідачу ОСОБА_3, з метою погашення
заборгованості за кредитним договором
від 16 травня 2008 року, укладеним між
банком та ОСОБА_4, а також виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та проживають, з цієї
квартири, вказуючи, що умови кредитного
договору позичальник не виконує,
внаслідок чого має заборгованість у
сумі 129 688 грн 70 коп.

Рішенням Нововодолазького районного
суду Харківської області від 17
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 21 травня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено
частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 16 травня 2008 року, яка станом на 21
грудня 2012 року становить 129 688 грн 70 коп.

Надано ПАТ КБ «ПриватБанк» право
продажу предмета іпотеки шляхом
укладення від імені іпотекодавця
ОСОБА_3 договору купівлі- продажу
квартири будь-якій особі - покупцю за
початковою ціною нарівні, але не нижче
за звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Харківської області від 21 травня 2014
року, рішення суду першої інстанції
залишити в силі, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 16 травня 2008 року
між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит у
розмірі 36 618 грн 90 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 20,04 % на рік на суму залишку
заборгованості з кінцевим терміном
повернення 16 травня 2018 року.

У цей же день, 16 травня 2008 року, між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
яка належить їй на праві приватної
власності.

Сторони договору визначили, що
вартість предмета іпотеки складає 98
4765 грн (п. 34.4 договору іпотеки).

Позичальник ОСОБА_4 з 2009 року не виконує
взяті на себе зобов'язання щодо
повернення кредитних коштів,
посилаючись на майнову
неспроможність.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що сума заборгованості за
кредитним договором не визначена,
рішення суду, виконавчий напис
нотаріуса або договір про задоволення
таких вимог іпотекодержателя відсутні,
а тому звернення стягнення на предмет
іпотеки є передчасним. Крім того, суд
вказував, що позивачем не надано
доказів наявності обставин, які б
свідчили про завдання збитків
іпотекодержателю і змінення обсягу
його прав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позовні вимоги, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3, укладаючи договір іпотеки,
взяла на себе зобов'язання забезпечити
виконання позичальником ОСОБА_4 умов
кредитного договору, передавши в
іпотеку банку свою квартиру, і
погодилась з тим, що іпотекодержатель
має право на звернення стягнення на
предмет іпотеки у разі невиконання
позичальником взятих на себе за
кредитним договором зобов'язань.

Відмовляючи у задоволенні інших
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з того, що банком не дотримано
необхідної процедури для виселення, а
саме: не надіслано письмової вимоги про
це.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40
вказаного Закону.

У пункті 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних
правовідносин»(далі - постанова)
зазначено, що невиконання
іпотекодержателем вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (частина третя статті
33 цього Закону), оскільки іпотекодавець
у судовому засіданні має можливість
заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає
положенням статті 124 Конституції
України.

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2
ст. 40 Закону України «Про іпотеку»
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови судам
роз'яснено, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Враховуючи наведене,
суд апеляційної інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення
правильно застосував вищезазначені
положення законів та дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення без
змін рішення апеляційного суду
Харківської області від 21 травня 2014
року, оскільки судове рішення законне
та обґрунтоване, а доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 21 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська