Справа № 203/3774/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2014 року
Кіровський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.

при секретарі: Величко О.М.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача -
ОСОБА_5

представника третьої особи -
Бабенко Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 який
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, Управління-служба у справах
дітей Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради, про визнання
заповіту частково недійсним, визнання
права власності на частку нерухомого
спадкового майна, -

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2014 року ОСОБА_1, який діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_2
звернувся до Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_3, треті особи - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, Управління-служба у справах
дітей Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради, про визнання
заповіту частково недійсним, визнання
права власності на частку нерухомого
спадкового майна (а.с. 1-4)

Позивач у позовній заяві та
представник позивача у судовому
засіданні в обґрунтування позовних
вимог, з урахуванням уточнень,
посилалися на те, що позивач проживав
разом донькою ОСОБА_6 - ОСОБА_7 у
цивільному шлюбі з 2000 року за адресою:
АДРЕСА_1 та ця квартира належала ОСОБА_7
на праві приватної власності. Від шлюбу
в них була спільна дитина ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому ОСОБА_7
змінила прізвище ім'я та по-батькові на
ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла та
після її смерті її мати ОСОБА_6 оформила
опікунство над своїми онуками ОСОБА_2
та ОСОБА_8, батько якого від нього
відмовився. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла
ОСОБА_6, яка була бабусею малолітньої
ОСОБА_2. Після її смерті спадкове майно
складалось з двох квартир у
Дніпропетровську за адресами АДРЕСА_2
та АДРЕСА_1, які померла заповіла
заповітом вчиненим 29.04.2011 року своєму
племіннику ОСОБА_3 Вказаний заповіт
позивач вважає частково недійсним
оскільки малолітня особа ОСОБА_2 від
спадщини, яка залишилась після смерті
ОСОБА_6 ніколи не відмовлялася та мала
право на обов'язкову частку у спадщині,
тому враховуючи зазначене, позивач
звернувся до суду та просив визнати
заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3,
посвідчений у Першій
дніпропетровській державній
нотаріальній конторі, частково
недійсним у тій частині, що в ньому не
відображено право малолітньої особи
ОСОБА_2 як особи, що прийняла 1/3 спадщини
за цим заповітом згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК
України та визнати за малолітньою
ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки
нерухомого спадкового майна - квартир у
Дніпропетровську за адресами АДРЕСА_1
та АДРЕСА_2(а.с.20-23)

Відповідач та представник відповідача
у судовому засіданні заперечували
проти задоволення позову, посилаючись
на те, що позивачем не надано доказів
недійсності заповіту, а позовні вимоги
не грунтуються на вимогах закону, а
тому просили суд відмовити у
задоволенні позову.

Третя особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора у судове
засідання свого представника не
направила, надала на адресу суду заяву
з проханням розглянути справу без його
участі на розсуд суду(а.с.46)

Представник Управління-служби у
справах дітей Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради просила
розглянути справу на розсуду суду.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши докази позивача, оцінивши
їх належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги з даних підстав не підлягають до
задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 була бабусею
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі
рішення Виконавчого комітету
Кіровської районної у м.
Дніпропетровську ради № 659 від 22.12.2008
року призначена її опікуном, що
підтверджується копією свідоцтв,
вказаного рішення та поясненнями
сторін(а.с.24-28,30)

Встановлено, що 29.04.2011 року ОСОБА_6 за
залишила заповіт, згідно якого
заповіла все своє майно, яке буде
належати їй на день смерті, і на що вона
за законом матиме права ОСОБА_3, який
був посвідчений державним нотаріусом
Першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Білецькою В.І. та
зареєстровано в реєстр 9-521, що
підтверджується копією вказаного
заповіту (а.с.57)

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_6 померла. Після її смерті з
заявами про прийняття спадщини
звернулись: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діючий від
імені ОСОБА_2, свідоцтва про право на
спадщину жодному зі спадкоємців не
видавалось, що підтверджується копією
матеріалів спадкової справи(а.с.54-58)

Також встановлено, що з 04.06.2014 року
малолітня дитина ОСОБА_2 передана від
опікуна батьку дитини ОСОБА_1, що
підтверджується копією акту від 04.06.2014
року(а.с.10)

Правовідносини, які виникли між
сторонами, урегульовані нормами
Цивільного кодексу України (2003 року).

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Підставою недійсності правочину,
згідно ст. 215 ЦК України - є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст.. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч 1 статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що зміст заповіту
від 29.04.2011 року складеного ОСОБА_6
посвідчений державним нотаріусом
Першої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Білецькою В.І. та
зареєстровано в реєстр 9-521 не
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.

Суд при розгляді позовних вимог
позивача виходив з того, що не знайшов
підтвердження факт того, що існують
підстави визначені ст.. 215 ЦК України
вважати спірний заповіт недійсним,
оскільки ОСОБА_6 правомірно у
передбаченому законом порядку
скористалась своїм правом на
розпорядження своїм майном після
смерті. В спірному заповіті не
зазначено, яку саме квартиру та в яких
частках вона заповідає ОСОБА_3, а
зазначає, що передає йому у спадок все
своє майно, яке буде належати їй на день
смерті, і на що вона за законом матиме
права.

Посилання позивача на порушення права
малолітньої дитини яка була під опікою
померлої на обов'язкову частку у
спадщині, як на підставу недійсності
заповіту є безпідставним та не
підкріпленим жодною нормою
законодавства, оскільки згідно
«Порядоку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
№ 296/5 від 22.02.2012 року право на
обов'язкову частку у спадщині виникає у
спадкоємця, передбаченого частиною
першою статті 1241 Цивільного кодексу
України, у випадках, якщо у заповіті
містяться положення про усунення його
від спадкування або цьому спадкоємцеві
заповідана частка спадщини, яка є
меншою від належної йому обов'язкової
частки. Право на обов'язкову частку у
спадщині не залежить від згоди інших
спадкоємців, волі спадкодавця та не
пов'язане зі спільним проживанням
спадкодавця й осіб, які мають право на
обов'язкову частку. Право на
обов'язкову частку у спадщині має
особистий характер та не може
переходити в порядку спадкової
трансмісії. Нотаріус має пояснити
спадкоємцю, який має право на
обов'язкову частку у спадщині, його
право на одержання належної частки
спадщини. Спадкоємець може відмовитися
від права на обов'язкову частку у
спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви
про те, що зі змістом заповіту він
ознайомлений, зміст статті 1241
Цивільного кодексу України йому
роз'яснено і він не претендує на
одержання обов'язкової частки у
спадщині. При визначенні розміру
обов'язкової частки нотаріусу слід
враховувати, що частиною першою статті
1241 Цивільного кодексу України
встановлено, що обов'язкова частка у
спадщині визначається незалежно від
змісту заповіту у розмірі половини
частки, яка належала б кожному із
спадкоємців у разі спадкування за
законом. При визначенні розміру
обов'язкової частки у спадщині
нотаріус враховує всіх спадкоємців за
законом, які могли б бути закликані до
спадкування, якби порядок спадкування
не було змінено заповідачем. Нотаріус
пропонує як спадкоємцю за заповітом,
так і спадкоємцю, що має право на
обов'язкову частку у спадщині, вказати
у своїх заявах про прийняття спадщини
всіх спадкоємців за законом. При
визначенні розміру обов'язкової частки
враховується все спадкове майно, як
заповідане, так і те, що не охоплене
заповітом, а також речі звичайної
домашньої обстановки та вжитку. До
складу спадкового майна входить і
право на вклад у банку (фінансовій
установі) незалежно від того, зроблено
розпорядження у заповіті чи
безпосередньо у банку (фінансовій
установі). Визначивши розмір
обов'язкової частки, нотаріус видає
спадкоємцю, який має право на
обов'язкову частку у спадщині,
свідоцтво про право на спадщину за
законом, а спадкоємцеві за заповітом -
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом.

На даний час жодній особі свідоцтва про
право на спадщину після смерті ОСОБА_6
не видавалось, позивачем навіть не
надано доказів того, що нотаріусом було
відмовлено йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом, крім того,
державний нотаріус навіть не визначив
спадкову масу після смерті ОСОБА_6

Отже, позивачем не доведено, що права
позивача порушені спірним заповітом, а
тому суд дійшов висновку, що позов не
обґрунтований та не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ст.
ст. 203, 215, 1241 ЦК України, ст. ст.10, 57-61, 208,
209, 212-215,218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 який діє в інтересах
малолітньої ОСОБА_2 у задоволені позову
до ОСОБА_3, треті особи - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, Управління-служба у справах
дітей Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради, про визнання
заповіту частково недійсним, визнання
права власності на частку нерухомого
спадкового майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Ф.Ф. Маймур