АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/5224/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 635/2842/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової
Н.О., Колтунової А.І.

при секретарі
Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 червня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадщину та усунення
перешкод у користуванні майном та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнень
просив визнати за ним право власності
на ? частину житлового будинку літ.
«А-1» загальною площею 58,6 кв. м, житловою
площею 24,7 кв. м, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом після смерті батька - ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року; усунути
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження
зазначеним майном шляхом зобов'язання
ОСОБА_4 звільнити належну йому на праві
власності ? частину зазначеного
будинку.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 літ. А-1 зареєстровано в ?
частині за ОСОБА_4 та в ? частині за
відповідачем. Батько позивача ОСОБА_4
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після його
смерті позивач є єдиним спадкоємцем за
заповітом, у встановлений законом
шестимісячний строк позивач прийняв
спадщину шляхом звернення до
держнотконтори із заявою про прийняття
спадщини, але держнотконторою було
відмовлено в оформленні спадщини та
рекомендовано звернутися до суду з
причини неможливості надання
КП «ХРБТІ» витягу з реєстру прав
власності на вказаний житловий
будинок, якому передує проведення
інвентаризаційних робіт, які
здійснюються за обов'язковою участю
власників будинку, оскільки відповідач
- співвласниця зазначеного будинку,
відмовилася від участі у будь-яких
інвентаризаційно-оцінювальних роботах
із забороною працівникам БТІ проводити
обстеження даного об'єкту нерухомості.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов до
ОСОБА_3, який прийнято до спільного
розгляду з первісним позовом, в якому
просить визнати за нею право власності
на ? частину спірного житлового
будинку з надвірними будівлями,
? частина якої раніше належала ОСОБА_4;
стягнути з ОСОБА_3 на її користь
витрати на правову допомогу адвоката в
розмірі 6000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на
її користь судовий збір у сумі 243,60 грн.

В обґрунтування вимог за зустрічним
позовом ОСОБА_4 зазначає, що спірний
будинок побудований з дерева у 1900 році
на земельній ділянці розміром 1920 кв.м,
також на земельній ділянці маються
надвірні будівлі - сараї, льох, та
огорожа.

З червня 1953 року і до теперішнього час
відповідно до домової книги відповідач
прописана та проживає у цьому будинку,
а до березня 1969 року з нею мешкав і
батько позивача ОСОБА_4.

У грудні 1968 року померла мати
відповідача ОСОБА_5, яка була власником
житлового будинку по АДРЕСА_1. ОСОБА_4
одружився та переїхав жити до своєї
дружини, а відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 року
народила сина ОСОБА_6 та залишилась
мешкати у будинку.

З 1969 року і по теперішній час
відповідач здійснювала ремонт будинку
власними силами, на свої кошти були
встановлені ворота та паркани, щороку
проводиться побілка, фарбування,
ремонт даху. Окрім того, постійно
сплачувались податки за землю та
страхові платежі. У 1988 році відповідач
разом з іншими громадянами,
використовуючи власні кошти, здійснили
газифікацію в'їзду Рєпіна, тим самим
поліпшивши житлові умови проживання.

На протязі 2001-2002 років житловий будинок
почав істотно руйнуватися і потребував
капітального ремонту, споруда
розвалювалась та прийшла в аварійний
стан, тому вона із сином власними
силами та коштами здійснили
капітальний ремонт фундаменту будинку,
відремонтували дах та веранду.

Ні позивач, ні його батько з 1969 року по
теперішній час жодним чином не
приймали участі у ремонтних роботах чи
догляді спірного будинку.

Незважаючи на те, що відповідач із
братом у 1995 році юридично закріпили
факт спадкування будинку в рівних
частках, його відношення до будинку не
змінилось, також не з'явилось бажання
користуватися своєю часткою,
здійснювати догляд за нею та
допомагати відповідачеві.

У судовому засіданні позивач та його
представник вимоги за первісним
позовом підтримали та просили
задовольнити, в повному обсязі з
підстав, викладених у позові; проти
задоволення зустрічного позову
заперечували у зв'язку з його
необґрунтованістю, просили у його
задоволенні відмовити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
первісного позову заперечував у
зв'язку з його необґрунтованістю,
просив у його задоволенні відмовити;
зустрічний позов підтримав та просив
задовольнити з підстав, викладених у
зустрічному позові.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 17 червня
2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4
задоволений частково; у задоволенні
зустрічного позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач за
первісним позовом ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій зазначила, що
воно ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню. Також
просила ухвалити у справі нове рішення
по суті позовних вимог

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої
інстанції, підтверджено наявними у
справі доказами та не заперечується
сторонами, право приватної власності
на житловий будинок, розташований в
АДРЕСА_1 зареєстровано в ? частці за
ОСОБА_4 та в ? частці за ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Другою
держнотконторою Харківського району
19.08.1995 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 був
одружений з ОСОБА_7, від шлюбу з якою є
син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 10.05.2012 року (т. 1. а.с. 3).

Згідно із заповітом від 13.11.2011 року,
посвідченим державним нотаріусом
Другої Харківської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_4 все майно
заповідав сину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.
1, а.с. 2).

Заявою від 25 травня 2012 року до Другої
державної нотаріальної контори
позивач прийняв спадщину по заповіту
після смерті батька ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 76).

Заявою від 27.11.2012 року мати позивача
ОСОБА_7 відмовилась від прийняття
спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (т. 1, а.с. 84)

Таким чином, судова колегія вважає,
що спір між сторонами має вирішуватись
за нормами права, які регулюють
спадкові правовідносини, що вірно
встановлено районним судом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем у встановлений строк
прийнято спадщину після смерті ОСОБА_4,
до складу якої увійшло вищевказане
майно, інших осіб, які є спадкоємцями,
не виявлено.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як вони відповідають вимогам закону та
узгоджуються з матеріалами справи.

Так, за правилами статті 1218 ЦК України,
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

На час смерті ОСОБА_4 був
власником ? частини будинку АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право на
спадщину, виданого Другою
держнотконторою Харківського району
19.08.1995 року.

Відповідно до статей 1223, 1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на спадкування мають особи,
зазначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261- 1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України
визначено, що спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК
України, для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Частиною 1 статті 1273 ЦК передбачено, що
спадкоємець за заповітом або за
законом може відмовитися від прийняття
спадщини протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу. Заява про відмову від
прийняття спадщини подається
нотаріусу за місцем відкриття
спадщини.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 у
встановлений законом строк звернувся з
відповідною заявою до нотаріальної
контори, а спадкоємець за законом,
ОСОБА_7, відмовилась від своєї
обов'язкової частки на користь сина,
ОСОБА_3

Таким чином, районний суд дійшов
обґрунтованого висновку, що ? частку
спірного будинку, яка належала ОСОБА_4,
успадкував за заповітом ОСОБА_3

Погоджується судова колегія також і з
висновком суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в
частині вимог про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження належною ? частиною
спірного будинку, оскільки доказам по
справі в цій частині дана об'єктивна
оцінка і зроблений вірний висновок.

Щодо вимог, заявлених у зустрічному
позові, колегія суддів зазначає
наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Отже, за набувальною давністю може бути
набуто право власності на нерухоме
майно, яке не має власника, або власник
якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

Законодавець передбачає, що
добросовісність означає фактичну
чесність суб'єктів у їх поведінці,
прагнення сумлінно захистити цивільні
права та забезпечити виконання
цивільних обов'язків.

При вирішенні спорів про набувальну
давність враховується добросовісність
саме на момент передачі позивачу майна
(речі), тобто на початковий момент.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_4 про
наявність у неї підстав для набуття
права власності на частку спірного
будинку за набувальною давністю,
районний суд дійшов вірного висновку
про те, що відповідачем не надано
доказів того, що вона, проживаючи у
спірному будинку більше десяти років,
не знала і не могла знати про
відсутність у неї підстав для набуття
права власності на ? частину спірного
будинку, яка належала ОСОБА_4. Більш
того, відповідач у зустрічному позові
та її представник у судовому засіданні
визнавали, що ОСОБА_4 був власником ?
частини спірного будинку, однак
тривалий час не користувався своєю
власністю.

Зазначені висновки суду відповідають
обставинам справи, які судом
установлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_4. в
апеляційній скарзі висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -