22-ц/775/1449/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Овчиннікова
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.

суддів
Сорока Г.П., Гаврилової Г.Л.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«ПриватБанк» на рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 22
липня 2014 року у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду із даним позовом до
ОСОБА_1, посилаючись на наступне. За
кредитним договором № DOXRRX23410818 від
01.02.2007р. відповідач отримав кредит в
сумі 4320грн. зі сплатою відсотків у
розмірі 12% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 01.08.2008р.
Позичальник зобов'язання за договором
не виконав, у зв'язку з чим станом на
14.03.2014р. утворилась заборгованість
загалом 73468,43грн., з яких:
заборгованість по процентах за
користування кредитом - 18500,84грн.,
заборгованість по комісії - 1866,24 грн.,
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань - 53101,35грн. За відрахуванням
8701,38грн., стягнутих за судовим наказом
Волноваського районного суду
Донецької області від 14.04.2008р., різниця
становить 64767,05грн., яку банк просив
стягнути з позичальника разом зі
штрафом (процентна складова) в розмірі
3238,35грн. та штрафом (фіксована частина)
в розмірі 500грн., а всього 68505,40грн., а
також компенсувати за рахунок
відповідача понесені витрати з оплати
судового збору.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 22 липня 2014 року в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
недоведеність обставин, що суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та прийняти нове рішення,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, який заперечував проти скарги,
розглянувши справу відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомлених належним чином про дату і
час розгляду справи представника
позивача (телефонограма № 1599) і
відповідача, який просив розглянути
справу без нього, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено і це підтверджено
матеріалами справи, 01.02.2007р. сторони
уклали кредитний договір № DOXRRX23410818,
відповідно до якого ОСОБА_1 отримав
споживчий кредит у розмірі 4320грн. на
умовах сплати процентів за
користування коштами у розмірі 12%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 01.08.2008р.

Відповідачем зобов'язання за кредитним
договором у повному обсязі не виконані,
внаслідок чого станом на 14.03.2014р.
утворилась заборгованість,
розрахована банком по процентам,
комісії і пені в загальному розмірі
73468,43грн. та нарахованим штрафам в
розмірі 500грн. (фіксована частина) і
3238,35грн. (процентна складова), з яких
8701,38грн. погашені в порядку виконання
судового наказу Волноваського
районного суду Донецької області №
2н-157 від 14.04.2008р., що набрав чинності
09.05.2008р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що ПАТ
КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з
вимогою про стягнення заборгованості
за кредитним договором з пропуском
строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною
відповідача.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як передбачено ст. 256 позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Стаття 259 ЦК України передбачає, що
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. А за
положеннями ч. 5 наведеної норми за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Судом встановлено, що 01.02.2007р. сторонами
укладено кредитний договір, за яким
відповідач отримав кредит з кінцевим
терміном повернення 01.08.2008р. Підписавши
договір, сторони погодили його умови,
обов'язкові згідно із положеннями
ст.ст. 526 ЦК України, зокрема у п. 5.5.
визначили позовну давність щодо вимог
по стягненню заборгованості за
кредитом, процентів за користування
ним, винагороди, неустойки тривалістю в
5 років.

За змістом вищенаведених норм перебіг
позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами),
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення. Позовна давність у таких
випадках обчислюється окремо по
кожному простроченому платежу.
Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Указана правова позиція висловлена у
постанові Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року справа № 6-116цс13.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідачем ОСОБА_1 в суді першої
інстанції до ухвалення рішення було
заявлено про застосування наслідків
спливу строку позовної давності
відповідно до вимог ст. 267 ЦК України
(а.с. 22-24).

Втім, банк звернувся до суду з позовом
про стягнення з відповідача
заборгованості 26.03.2014р., тобто поза
межами п'ятирічного строку після
утворення заборгованості у березні 2007
року, а також за спливом 5 років після
кінцевого терміну повернення кредиту
01.08.2008р., а також і після набуття
чинності наказу 09.05.2008р., коли трапилося
переривання строку позовної давності і
розпочався новий строк (ч. 3 ст. 264 ЦК), що
також після травня 2013 року перебуває
поза межами п'ятирічного строку
позовної давності.

Наведені фактичні обставини, з
урахуванням відповідної заяви сторони
відповідача про застосування положень
ст. 267 ЦК України, є підставою для
відмови у позові, як правильно
визначився суд. А доводи апеляційної
скарги про непропущення банком строку
звернення до суду за захистом майнових
прав кредитора є неспроможними.

Як з'ясовано, судовий наказ № 2н-157 від
14.04.2008р., коли банк скористався своїм
правом на дострокове стягнення всієї
суми заборгованості, виконаний в
повному обсязі, про що свідчить
ухвалена постанова ВДВС Волноваського
райуправління юстиції від 21.11.2011р. про
закінчення виконавчого провадження
(а.с. 25).

Здійснення щомісячних платежів в
період з липня 2010р. по листопад 2011р.
(остання сума 09.11.2011р.) (а.с. 40), на що у
якості ознаки переривання строку
позовної давності в порядку ст. 264 ЦК
посилається банк, мало місце в ході
примусового виконання судового наказу
від 14.04.2008р. від територіальним органом
державної виконавчої служби шляхом
утримання цих платежів із заробітної
плати боржника згідно повідомлення ПАТ
«ММК ім. Ілліча» від 14.11.2011р., що
завершилось ухваленням постанови від
21.11.2011р. про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з повним
виконанням рішення суду на суму боргу
8701,39грн. І з закінченням виконавчого
провадження у листопаді 2011р. ці
утримання припинені. Отже, такі платежі
не свідчить, як впевнилась колегія
суддів, про спрямованість волі
платника на погашення кредиту аби
стверджувати, що в них втілено дії
боржника, який визнає свій борг в
розмірі понад суму, аніж стягнута за
судовим наказом. Як в суді першої
інстанції, так і апеляційному суду не
представлено платіжних документів
позичальника з оплати частин кредиту
через касу банку або заяви відповідача
на перерахування коштів із зарплати в
розмірі понад присуджену за судовим
наказом суму.

Висновки суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
стягнення штрафів, вмотивовані
необґрунтованістю, як супутніх вимог,
що також заявлені поза межами
передбаченого кредитним договором
строку позовної давності 5 років, не
спростовують правильності ухваленого
рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи, правильно
застосував матеріальний закон із
урахуванням роз'яснень, що містяться в
постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», норми
процесуального права і дійшов
обґрунтованого висновку, що оскільки
позивач звернувся до суду із позовом
після спливу строку позовної давності,
то у задоволенні вимог має бути
відмовлено за пропуском цього строку.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга ПАТ "КБ
"ПриватБанк" підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 22 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді