У Х В А Л А

Іменем України

08 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Куштана Б.П., Чужі Ю.Г.

при секретарі: Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«ВіЕс Банк» на ухвалу Виноградівського
районного суду від 01 липня 2014 року по
справі за скаргою Публічного
акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на
дії, бездіяльність та рішення
державного виконавця, -

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс
Банк» (далі по тексту - ПАТ «ВіЕс Банк»)
звернулося в суд із скаргою на рішення,
дії та бездіяльність державного
виконавця.

В обґрунтування скарги посилається на
те, що скаржник є правонаступником ПАТ
«Фольксбанк». 27.01.2012 р. рішенням
Виноградівського районного суду
Закарпатської області стягнуто
заборгованість за кредитним договором
із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк».
Дане рішення залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 16.07.2012 року. На виконання
рішення суду було видано виконавчий
лист № 2-1528/11, який був пред'явлений
банком до примусового виконання. 03.08.2012
р. винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження. Однак
державним виконавцем не здійснено всіх
дій спрямованих на своєчасне та повне
виконання судового рішення, що
призвело до порушення вимог ст.ст. 11, 20,
30, 39, 40, 52, 57 ЗУ «Про виконавче
провадження». Крім того державним
виконавцем неправомірно зупинено
виконавче провадження постановою від
06.12.2012 року.

За таких обставин просив суд: 1) визнати
неправомірною (незаконною)
бездіяльність державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І. 2)
скасувати постанову про зупинення
виконавчого провадження № 33833698 від
06.12.2012 р. 3) постановити окрему ухвалу,
якою зобов'язати ГУЮ в Закарпатській
області провести службове
розслідування щодо законності дій
державного виконавця Гульпа І.І. 4)
зобов'язати державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І. вжити
певні заходи спрямовані на виконання
судового рішення та визначення
майнового стану боржника;

Ухвалою Виноградівського районного
суду від 01.07.2014 року скаргу задоволено
частково. Визнано неправомірними дії
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І. щодо
винесення постанови про зупинення
виконавчого провадження. Скасовано
постанову державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І. про
зупинення виконавчого провадження ВП
№33833698 від 06.12.2012 року. Зобов'язано
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І.
здійснити у виконавчому провадженні
наступні дії - здійснити заходи щодо
звернення із запитами до
Виноградівської ДПІ, Виноградівської
РДА, органів місцевого самоврядування,
ВГІРФО УМВС в Закарпатській області,
Виноградівського РАЦСУ та банківських.
Кредитних установ щодо отримання даних
про майновий стан боржника.

Не погоджуючись із даною ухвалою ПАТ
«ВіЕс Банк» подав на неї апеляційну
скаргу, в якій просить змінити дану
ухвалу та задовольнити скаргу
повністю. Зокрема, вказує на те, що суд
визнаючи дії державного виконавця щодо
зупинення виконавчого провадження
неправомірними проігнорував вимоги
скарги про визнання бездіяльності
виконавця неправомірною. Також судом
не приділено жодної уваги п.5
прохальної частини скарги щодо
постановлення окремої ухвали. Крім
того. судом неповно зазначено про
зобов'язання державного виконавця
вчинити певні дії (чіткий перелік дій
наведено у прохальній частині).

В іншій частині ухвала суду першої
інстанції ніким в апеляційному порядку
не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Оскільки ухвала суду першої інстанції
фактично оскаржується лише в частині
незадоволення (неповного задоволення)
певних вимог скарги, то колегія суддів
згідно приписів ст. 303 ЦПК України
перевіряє законність та
обґрунтованість ухвали суду лише в цій
частині.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 27.01.2012
року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Фольксбанк» (правонаступником якого є
ПАТ «ВіЕс Банк») заборгованість за
кредитним договором в розмірі 551 669,78
грн. та судові витрати. Вказане рішення
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Закарпатської області від 06.06.2012
року (а.с.114-116, 150, 151).

На підставі цього рішення 16.07.2012 року
судом видано виконавчий лист про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Фольксбанк» заборгованості за
кредитним договором в розмірі 551 669,78
грн. та судових витрат (а.с.158).

На підставі заяви ПАТ «Фольксбанк»
03.08.2012 року державним виконавцем
відділу Державної виконавчої служби
Виноградівського РУЮ Гульпа І.І.
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження ВП №33833698 з
примусового виконання вказаного
виконавчого листа та надано боржнику
строк до 10.08.2012 року для добровільного
виконання судового рішення (а.с.185).

З матеріалів справи вбачається, що
наразі виконавче провадження ВП №33833698
є зупиненим на підставі постанови від
06.12.2012 року про призначення
експерта/спеціаліста з метою
визначення ринкової вартості
арештованого майна з посиланням на п.4
ч.1 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження»
(а.с.159-162).

Постановляючи ухвалу про задоволення
скарги (фактично про часткове
задоволення скарги, про що також
зазначено в мотивувальній частині
ухвали суду) суд першої інстанції
виходив з того, що державним виконавцем
незаконно винесено постанову про
зупинення виконавчого провадження.
Також суд вважав за необхідне
зобов'язати державного виконавця
вчинити певні дії спрямовані на
встановлення майнового стану боржника.

Разом з тим колегія суддів констатує,
що судом дійсно не вирішено всіх вимог
прохальної частини скарги та не надано
цим вимогам у мотивувальній частині
ухвали жодної правової оцінки, що є
підставою для зміни ухвали суду.

Зокрема, суд визнаючи дії державного
виконавця щодо зупинення виконавчого
провадження незаконними, не звернув
увагу на те, що скарга ПАТ «ВіЕс Банк»
містить також вимоги щодо визнання
незаконною бездіяльності державного
виконавця, що полягає в порушенні ним
вимог ст.ст. 11, 20, 30, 39, 40, 52, 57 ЗУ «Про
виконавче провадження» (далі по тексту
- Закон).

Розглядаючи дані вимоги скарги колегія
суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону державний
виконавець розглядає заяви сторін та
інших учасників виконавчого
провадження і їхні клопотання.

Порушення вказаної норми скаржник
вбачає в тому, що державним виконавцем
не надано жодної відповіді на його
скаргу від 03.10.2013 року.

Вказана скарга подана в порядку ст. 83
Закону із проханням здійснити контроль
за законністю виконавчого провадження.
При цьому скаржник просив про розгляд
даної скарги повідомити ПАТ
«Фольксбанк» у письмовій формі (а.с.163).

Матеріали справи не містять жодних
відомостей про те, що державним
виконавцем розглядалася дана скарга та
надавалася скаржнику відповідь на неї,
а відтак таку бездіяльність державного
виконавця слід визнати незаконною, як
такою що суперечить ст. 11 Закону.

Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону державний
виконавець вправі провадити виконавчі
дії щодо виявлення та звернення
стягнення на кошти, які перебувають на
рахунках та вкладах боржника у банках
чи інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах у
депозитарних установах на території,
на яку поширюється юрисдикція України.

Колегія суддів не може погодитись з
твердження скаржника щодо
неперевірення майнового стану за його
місцем проживання, оскільки як
свідчать матеріали справи державним
виконавцем вчинялися відповідні дії.
Зокрема державним виконавцем описано
нерухоме майно боржника відповідно до
акту від 13.08.2012 року (а.с.191-193). Також
державним виконавцем на підставі
відповідних запитів встановлено, що
боржник: не має рахунків у банках,
сільгосптехніка за ним не
зареєстрована та є приватним
підприємцем (а.с.201, 203-205).

За таких обставин не можна
стверджувати про бездіяльність
державного виконавця щодо виявлення
майна боржника, а відтак доводи скарги
в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону державний
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії з виконання рішення
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, а з виконання рішення
немайнового характеру - у двомісячний
строк. Строк здійснення виконавчого
провадження не включає час відкладення
провадження виконавчих дій або
зупинення виконавчого провадження на
період проведення експертизи чи оцінки
майна, виготовлення технічної
документації на майно, реалізації
майна боржника, час перебування
виконавчого документа на виконанні в
адміністрації підприємства, установи
чи організації, фізичної особи,
фізичної особи - підприємця, які
здійснюють відрахування із заробітної
плати (заробітку), пенсії та інших
доходів боржника.

Як вбачається з матеріалів справи
виконавче провадження відкрито 03.08.2012
року. Таким чином, враховуючи
скасування постанови від 06.12.2012 року (в
цій частині ухвала суду ніким не
оскаржена), період протягом якого
здійснювалося виконавче провадження є
значно більшим за шість місяців. При
цьому колегія суддів констатує, що
матеріали справи не свідчать про
необхідність вчинення якихось
складних за обсягом виконавчих дій.
Більше того, вчинювані виконавчі дії
здійснювалися не завжди своєчасно.
Зокрема, після складання акту опису й
арешту майна від 13.08.2012 року лише 06.12.2012
року виконавцем винесено постанову про
призначення експерта для здійснення
оцінки вартості майна. З відповідним
запитом щодо встановлення іншого майна
боржника виконавець звернувся лише
12.02.2013 року (а.с.197).

За таких обставин слід визнати
протиправною бездіяльність виконавця,
яка полягає в порушенні ним строків
виконання судового рішення
встановлених ст. 30 Закону.

Згідно ч.1 ст. 39 Закону копія постанови
про зупинення виконавчого провадження
надсилається сторонам у триденний
строк.

Так як матеріали справи не містять
жодних відомостей щодо надсилання
державним виконавцем у триденний строк
копії постанови від 06.12.2012 року
стягувачеві, то скаргу в цій частині
слід визнати обґрунтованою, а
бездіяльність державного виконавця
протиправною.

Колегія суддів вважає безпідставним
посилання скаржника на порушення
виконавцем ст. 40 Закону через не
організування розшуку іншого майна
боржка, оскільки вказана норма регулює
оголошення розшуку у разі відсутності
відомостей про місце проживання,
перебування чи місцезнаходження
боржника, чи у разі необхідності
розшуку транспортного засобу боржника.
В даному випадку місцезнаходження
боржника відоме, а якихось відомостей
про наявність у боржника транспортного
засобу, який невідомо де знаходиться та
потребує відповідно розшуку органами
внутрішніх справ, матеріали справи не
містять. Тобто посилання апелянта на
дану норму є безпідставним, державний
виконавець не зобов'язаний був
оголошувати розшук боржника чи
транспортного засобу. Крім того,
колегія суддів констатує, що державним
виконавцем здійснювалися дії
спрямовані на виявлення іншого майна
боржника, зокрема зроблено відповідні
запити про що було вже вищевказано.

Статтею 52 Закону регулюється порядок
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника.

Відповідно до даної норми стягнення за
виконавчими документами звертається в
першу чергу на кошти боржника у гривнях
та іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитарних установах. Готівкові
кошти, виявлені у боржника,
вилучаються. На кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови про
накладення арешту. У разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем.

Разом з тим апелянтом жодним чином не
обґрунтовано в чому полягає порушення
державним виконавцем порядку
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника.

Зокрема згідно відповіді ДПІ
інформація про номери рахунків,
відкриті у банках та інших фінансових
установах України щодо боржника
відсутня (а.с.201).

Вказане свідчить про відсутність у
боржника рахунків, що унеможливлює
відповідно звернення стягнення на них.
Стосовно звернення стягнення на інше
майно боржника, то дана процедура по
виконавчому провадженню ВП №33833698 лише
розпочата державним виконавцем.

Таким чином колегія суддів не вбачає по
даній справі порушення виконавцем саме
процедури порядку звернення стягнення
на майно боржника, а відтак дані доводи
підлягають відхиленню.

Також необґрунтованим є посилання
апелянта на порушення державним
виконавцем приписів ст. 57 Закону щодо
не накладення арешту на майно боржника
з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час здійснення виконавчого
провадження було виявлено наступне
нерухоме майно боржника: житловий
будинок з надвірними спорудами та
земельна ділянка за адресою
м.Виноградів, вул. Руська, 43.

Щодо наявності в боржника іншого
якогось майна матеріали справи не
містять відомостей.

Вищезазначене нерухоме майно є
предметом іпотечного договору від
17.08.2008 року по якому іпотекодержателем
є ПАТ «Електронбанк» (правонаступником
якого був ПАТ «Фольксбанк», а в
подальшому апелянт) (а.с.180-184).

Обтяження майна боржника іпотекою
зареєстровано у реєстрі заборони
відчужень об'єктів нерухомого майна та
реєстрі іпотек (а.с.186-189).

Частиною 2 ст. 57 Закону передбачена
можливість накладення державним
виконавцем арешту на майно боржника
шляхом винесення відповідної
постанови.

Разом з тим, частиною 5 ст. 57 Закону
передбачено, що про проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту державний виконавець складає
акт опису та арешту майна боржника. Під
час проведення опису та арешту майна
боржника державний виконавець має
право оголосити заборону
розпоряджатися ним, а в разі потреби -
обмежити права користування майном,
здійснити опечатування або вилучити
його у боржника та передати на
зберігання іншим особам, про що
зазначається в акті опису та арешту.
Вид, обсяг і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

13.08.2012 року державним виконавцем було
здійснено опис та арешт
вищезазначеного нерухомого майна
боржника про що складено відповідний
акт. В даному акті чітко зазначено про
накладення арешту на дане майно та
встановлено заборону на його
відчуження (а.с.191-193). При цьому вказаний
опис майна боржника здійснено на
підставі відповідної заяви
представника стягувача та за його
присутності.

Зважаючи на викладене колегія суддів
вважає, що державним виконавцем було
здійснено накладення арешту на відоме
йому нерухоме майно боржника шляхом
здійснення його опису та арешту в
порядку ч.5 ст. 57 Закону, а відтак дані
доводи скарги є необґрунтованими.

При цьому дане нерухоме майно є в
іпотеці банку, що само по собі є
додатковою гарантіє для банку щодо
можливості задоволення своїх вимоги за
його рахунок в першу чергу (п.1 ч.1 ст. 44
Закону).

Враховуючи все вищенаведене колегія
суддів приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення вимог скарги щодо визнання
бездіяльності державного виконавця
незаконною.

З приводу посилання апелянта стосовно
не вирішення судом питання щодо
винесення окремої ухвали, якою
зобов'язати ГУ юстиції у Закарпатській
області провести службове
розслідування щодо законності дій
державного виконавця Гульпа І.І. в ході
здійснення виконавчого провадження ВП
№33833698, колегія суддів констатує
наступне.

Згідно ч.1 ст.211 ЦПК України суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню
порушення, може постановити окрему
ухвалу і направити її відповідним
особам чи органам для вжиття заходів
щодо усунення цих причин та умов. Про
вжиті заходи протягом місяця з дня
надходження окремої ухвали повинно
бути повідомлено суд, який постановив
окрему ухвалу.

Тобто винесення окремої ухвали є
правом, а не обов'язком суду.

При цьому зважаючи на специфіку
розгляду скаргу в порядку ст. 383 ЦПК
України, у разі задоволення (часткового
задоволення) такої скарги суд завжди
встановлює незаконність дій
(бездіяльності) державного виконавця
(так як це є предметом самої скарги), що
само по собі не свідчить про
необхідність реагування судом на
виявлену ним незаконність у вигляді
окремої ухвали.

Крім того колегія суддів констатує, що
на момент винесення оскаржуваної
ухвали ГУ юстиції у Закарпатській
області вже було здійснено перевірку
виконавчого провадження №33833698 та
встановлено порушення державним
виконавцем Гульпа І.І. вимог Закону
(а.с.230-232). Тобто фактично мета, задля
якої апелянт ставить питання про
винесення окремо ухвали вже досягнута,
а відтак постановлення також не матиме
жодного процесуального наслідку.

З приводу доводів апеляції щодо
неповноти ухвали в частині
зобов'язання державного виконавця
вчинити певні дії з примусового
виконання колегія суддів констатує
наступне.

В прохальній частині скарги ставилося
питання про зобов'язання виконавця
здійснити певний перелік дій
спрямований на примусове виконання
рішення суду, зокрема здійснити
відповідні запити до органів державної
влади та місцевого самоврядування.

В резолютивній частині ухвали суду
зобов'язано державного виконавця
здійснити заходи щодо звернення із
запитами до відповідних органів. При
цьому судом лише перелічено ці органи
та не конкретизовано які саме запити та
з якою метою необхідно зробити
виконавцеві. Тобто дана частина ухвали
дійсно є неповною та нечіткою.

Разом з тим з цього приводу колегія
суддів констатує наступне.

Згідно Закону державний виконавець
зобов'язаний вчиняти дії спрямовані на
повне та своєчасне виконання судового
рішення. Для цього Законом до одних із
повноважень державного виконавця
віднесена можливість здійснення дій
примусового характеру, а також
можливість звернення до державних
органів з відповідними запитами
спрямованими на виявлення майна
боржника на яке може бути звернуто
стягнення. При цьому державний
виконавець є самостійним учасником
виконавчого провадження, а тому право
вибору тих чи інших виконавчих дій, в
тому числі примусових, належить
виключно йому та здійснюється
державним виконавцем незалежно, без
жодних обмежень чи примусу з боку
сторін виконавчого провадження. Таким
чином сторона виконавчого провадження
не вправі ставити питання про
обов'язковість вчинення виконавцем
конкретної виконавчої дії, а також
вказувати на те, що державний
виконавець повинен був вчинити саме
таку дію. За таких обставин, дані вимога
скарги не підлягає задоволенню. Однак
зважаючи на не оскарження Державною
виконавчою службою ухвали суду першої
інстанції в цій частині, колегія суддів
не знаходить підстав для її зміни чи
скасування.

З врахуванням вищенаведеного,
відповідно до п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України,
ухвала Виноградівського районного
суду від 01.07.2014 року підлягає зміні.

Керуючись статтями 11, 30, 39 ЗУ «Про
виконавче провадження», статтями 307,
312-315, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ВіЕс Банк»
задовольнити частково.

Змінити ухвалу Виноградівського
районного суду від 01 липня 2014 року,
доповнивши її абзацом п'ятим
наступного змісту:

«Визнати неправомірною бездіяльність
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Виноградівського районного управління
юстиції Гульпа І.І. при здійсненні
виконавчого провадження ВП № 3383369, яка
полягає у:

- нерозгляді скарги стягувача від
03.10.2013 року та ненадання жодної
відповіді на неї в порушення приписів
ст. 11 Закону України «Про виконавче
провадження»

- невиконанні виконавчого листа №
2-1528/11 у термін, встановлений статтею 30
Закону України «Про виконавче
провадження».

- ненадісланні копії постанови
від 06.12.2012 року стягувачу в термін,
встановлений статтею 39 Закону України
«Про виконавче провадження». »

В решті ухвалу суду першої інстанції
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, після чого протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді: