Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ситнік О.М.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Іваненко Ю.Г., Касьяна
О.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та
піклування Фастівської міської ради,
Фастівського районного відділу
управління ДМС в Київській області, про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення за
касаційною скаргою ОСОБА_4 яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року позивач звернулася
до суду з позовом про виселення
відповідачів з її будинку по АДРЕСА_1 та
про зняття їх з реєстрації. Вказала, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були членами сім'ї
попереднього власника і втратили це
право у зв'язку із відчуженням майна
тим власником. Крім того, між ними
склалися напружені, неприязні
відносини, щодо відповідачки ОСОБА_4
порушена кримінальна справа за фактом
нанесення тілесних ушкоджень
позивачці. Спільне проживання сторін є
неможливим, оскільки відповідачі
чинять перешкоди позивачу у праві
володіння, користування та
розпорядження своїм майном шляхом
систематичного порушення правил
співжиття, нанесенням матеріальних та
моральних збитків. Крім цього,
відповідачі мають на праві власності
інше житло, а саме - квартиру в
м. Васильків Київської області.
Просила усунути перешкоди у
користуванні будинком шляхом
виселення відповідачів у зв'язку із
зміною власника та зняти відповідачів
з реєстрації в будинку

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області
від 16 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 9 квітня 2014 рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов задоволено
частково.

Виселено ОСОБА_4 та неповнолітню
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким залишити рішення суду першої
інстанції в силі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з огляду
на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачкою, в порушення вимог
ст. 60 ЦПК України, не було надано
доказів на підтвердження того, що до
відповідачів, за їх неправомірну
поведінку були застосовані заходи
попередження та громадського впливу,
що їх поведінка була предметом
розгляду державних органів чи
громадських організацій, до них
застосовувались методи впливу та які
саме, та що ці методи впливу виявились
безрезультатними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції дійшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог в
частині наявності підстав,
передбачених ст. 116 ЖК України для
виселення ОСОБА_4 без надання іншого
житлового приміщення.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками з огляду на наступне.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1
на праві особистої власності належав
ОСОБА_6 Крім неї в будинку проживає її
дочка ОСОБА_3 - позивачка по справі, а
також з 2004 року вселилась та
зареєструвалась інша дочка,
відповідачка ОСОБА_4
разом зі своїми дітьми: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За рішенням суду від 16 вересня 2009 року
власником ј частини будинку стала
ОСОБА_3, а згідно договору дарування від
09 листопада 2010 року вона ж стала
власницею ѕ частин будинку (а.с. 4,5)

Таким чином, позивачці ОСОБА_3 на праві
власності належить весь будинок
АДРЕСА_1.

Оскільки в спірному будинку проживала
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, то рішенням
виконкому Фастівської міської ради
№ 170/16 від 27 серпня 2010 року було
надано дозвіл ОСОБА_6 на укладення
договору дарування ѕ частину будинку
на користь ОСОБА_3 за умови
гарантування збереження власником
житла права дитини на житло. (а.с. 43)

Судами також встановлено, що протягом
тривалого часу між сторонами по справі
- сестрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 склались
неприязні відносини з приводу
користування житловим будинком.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що 08 червня 2011 року, за
спільною заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_3 щодо
неправомірних дій ОСОБА_4 проведено
перевірку. Перевіркою встановлено, що 04
червня 2011 року на ґрунті непорозумінь
стосовно проживання в одному будинку
між сторонами справи виникла сварка в
ході якої ОСОБА_4 погрожувала ОСОБА_3
фізичною розправою, штовхала, ображала
брутальною лайкою. Постановою ДІМ
Фастівського МВ ГУМВС України
від 16 червня 2011 року у порушенні
кримінальної справи за вищевказаним
фактом відмовлено. З ОСОБА_4 проведено
профілактичну бесіду про недопущення в
подальшому неправомірних дій по
відношенню до сестри ОСОБА_3

Відповідно до постанови Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 24 листопада 2011 року ОСОБА_4
звільнена від кримінальної
відповідальності за ст. 125 ч. 1 КК
України відповідно до п. «В» ст. 1 , ст. 6
Закону України «Про амністію» від 08
липня 2011 року. Кримінальну справу
закрито внаслідок акта амністії. При
цьому, ОСОБА_4 обвинувачувалась у
скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.
125 КК України за нанесення ОСОБА_3
легких тілесних ушкоджень 25 квітня 2010
року.

Згідно даних матеріалу про відмову у
порушені кримінальної справи ЖРЗПЗ №
5076/1 від 06 лютого 2012 року, перевірка
проводилась за заявою ОСОБА_3 щодо
нанесення відповідачкою ОСОБА_4 25
грудня 2011 року тілесних ушкоджень
заявниці, а також її матері - ОСОБА_6
Постановою ДІМ Фастівського МВ ГУ МВС
України від 14 лютого 2012
року в порушенні кримінальної справи
відмовлено за відсутністю складу
злочину в діях ОСОБА_4 Однак, за
результатами проведеної перевірки
дільничним інспектором у
відповідності до п. 4 ст. 11 Закону
України «Про міліцію» ОСОБА_4 винесено
офіційне застереження про недопущення
в подальшому порушень громадського
порядку та вчинення будь-яких
неправомірних дій по відношенню до
ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Відповідно до даних матеріалу про
відмову у порушенні кримінальної
справи ЖРЗПЗ № 2213 від 11 червня 2011 року,
за результатами перевірки, проведеної
за заявою ОСОБА_3 від 11 червня 2011 року, а
також за заявою ОСОБА_4, винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи від 19 червня 2011
року. Одночасно, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
винесено офіційні застереження щодо
недопущення в подальшому будь-яких
неправомірних дій по відношенню один
до одного.

Згідно постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи -
матеріал про відмову у порушенні
кримінальної справи ЖРЗПЗ № 3821 від 30
грудня 2011 року, ОСОБА_8 винесено
офіційне застереження про недопущення
в подальшому будь-яких неправомірних
дій по відношенню до ОСОБА_3

Судами досліджено також інші
матеріали, з яких вбачається, що
впродовж 2011, 2012, а також 2013 років
позивачка неодноразово зверталась до
Фастівського міського відділу ГУ МВС
України в Київській області із заявами
про неправомірну поведінку ОСОБА_4 у
вигляді влаштування сварок, бійок,
брутальної лайки тощо.

За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК
України.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

Таким чином, виселення без надання
іншого помешкання, відповідно до ст. 116
ЖКУ, допускається у випадках:
протиправної винної поведінки особи,
що створює своїми діями неможливість
спільного проживання в одній квартирі
або цілому будинку; систематичного
характеру таких дій; безрезультатності
заходів попередження або суспільного
впливу і продовження винним негідної
поведінки.

Протиправна винна поведінка - це
навмисні дії особи, безпосередньо
пов'язані не тільки з явною неповагою
до звичайних правил спільного
проживання (скандали, дебоші, образи,
заподіяння тілесних ушкоджень), але
також навмисне ігнорування
встановлених правил користування
житловими і підсобними приміщеннями,
невиконання вимог про дотримання тиші
в квартирах і на подвір'ї, а також інші
навмисні дії, що перешкоджають
нормальному проживанню в квартирі або
житловому будинку.

Виселення через неможливість
спільного проживання може мати місце
лише при систематичному порушенні
винним правил суспільного співжиття.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 17 своєї Постанови "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі -
Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК УРСР осіб, що систематично порушують
правила суспільного співжиття і
роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі або
житловому будинку, варто виходити з
того, що при антигромадському
поводженні, що продовжується,
виселення винного може бути й у випадку
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
суспільного впливу не дали позитивних
результатів. Доказом застосування мір
попередження і громадського впливу
можуть служити постанови про
притягнення до адміністративної
відповідальності, офіційні
застереження, рішення суду або
третейського суду про притягнення до
відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення у
відповідні органи зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій
обґрунтовано дійшов висновку про
задоволення позовних вимог в частині
виселення ОСОБА_4, правильно визначив
характер спірних відносин та ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення позову в частині вимог про
виселення ОСОБА_4

Разом з цим, колегія суддів судової
палати не погоджується з висновком
суду апеляційної інстанції в частині
виселення неповнолітньої ОСОБА_5

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989
року в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Із рішення суду вбачається, що суд
апеляційної інстанції не встановив
жодної обставини, яка б вказувала на
протиправну поведінку неповнолітньої
ОСОБА_5, яка є онукою попередньої
власниці ОСОБА_6 та племінницею ОСОБА_3,
однак позивачем не надано доказів, що
неповнолітня ОСОБА_5 була членом сім'ї
ОСОБА_6, а тому висновок про виселення
її як члена сім'ї попереднього власника
та застосування до спірних
правовідносин положення ст. 116 ЖК
України є передчасним.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України
фізична особа, яка досягла
чотирнадцяти років, вільно обирає собі
місце проживання, за винятком обмежень,
які встановлюються законом.

З огляду на це, рішення суду
апеляційної інстанції в частині
задоволення позовних вимог про
усунення перешкод шляхом виселення
ОСОБА_5 підлягає скасуванню із
залишенням в цій частині в силі рішення
суду першої інстанції, що було
помилково скасовано апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 09 квітня 2014 року в частині
виселення ОСОБА_5 скасувати, залишити в
цій частині рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року в
силі.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Київської області
від 09 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М.
Ситнік

Судді:

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

О.П. Касьян

Ю.Г. Іваненко