22-ц/775/1218/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Харитонова
Доповідач: Мальцева Є.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі: Мальцевої Є.Є.

суддів Ткаченко Т.Б., Баркова
В.М.,

при секретарі Макаровій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованої індексації та
компенсації по заробітній платі та
моральної шкоди за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 06
червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 р. ОСОБА_2 звернулася
до Публічного акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення суми
індексації заробітної плати з
компенсацією, зазначивши, що з 22 жовтня
1990 року по 31 липня 2006 року вона
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем. Під час її роботи на
підприємстві, при виплаті заробітної
плати не проводилася індексація
передбачена діючим законодавством,
внаслідок чого порушені її права на
оплату праці, які мають бути відновлені
шляхом зобов'язання підприємства
провести та виплатити їй індексацію
заробітної плати. Просила зобов'язати
відповідача провести розрахунок та
стягнути на її користь індексацію
заробітної плати за період з 01.03.2003
року по 31.07.2006 рік, виплатити їй
компенсацію, яка нараховується при
втраті частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати
відповідно до Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати». В подальшому уточнила
позовні вимоги та просила стягнути з
відповідача заборговану індексацію по
заробітній платі за період з 1 березня
2003 року по 31.07.2006 року у розмірі 1541 грн. 98
коп., компенсацію, яка нараховується
при втраті частини доходів у розмірі 1682
грн. 19 коп., середній заробіток за час
затримки виплати при звільненні за
період з 31.07.2006 року по 28.03.2014 рік в
розмірі 173301 грн. 51 коп. та моральну
шкоду в розмірі 1000 гривень.

Рішенням Іллічівського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 06 червня 2014 року позов ОСОБА_2-
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
"ММК ім. Ілліча" на користь ОСОБА_2
заборговану індексацію заробітної
плати з компенсацією за період з
березня 2003 року по липень 2006 року в сумі
1070 грн. 60 коп., середній заробіток за час
затримки виплати індексації
заробітної плати з компенсацією в
розмірі 5000 грн. з утриманням ПАТ "ММК
ім. Ілліча" з цих сум передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при їх виплаті, моральну шкоду
в розмірі 150 гривень. Стягнуто з ПАТ "ММК
ім. Ілліча" на користь держави судовий
збір у розмірі 458 грн. 80 коп.

Не погодившись з рішенням суду,
представник відповідача в апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати,
у позові відмовити, посилається на
порушення судом норм процесуального
права і неправильне застосування норм
матеріального права,зокрема,
посилається на те, що судом не
враховано, що підприємством приймались
заходи щодо підвищення заробітної
плати вище встановленого порога
інфляції, тому немає заборгованості
перед позивачем по індексації
заробітної плати, відповідно, немає
підстав для стягнення компенсації,
суми середнього заробітку за час
затримки розрахунку і відшкодування
моральної шкоди. Крім того, апелянт
зазначає, якщо б були підстави для
стягнення суми середнього заробітку за
час затримки розрахунку, то така сума б
не перевищувала 2243,24 грн..

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності позивача ОСОБА_2, яка
надала суду заяву про розгляд справи
без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача
ПАТ «ММК ім.Ілліча» - Новогродську В.В.,
яка підтримала доводи апеляційної
скарги, просила рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову, перевіривши
матеріали справи у межах апеляційного
оскарження і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з
22 жовтня 1990 року по 31 липня 2006 року
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
«ММК ім. Ілліча», що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці про прийняття та звільнення з
роботи (а.с. 6). За період роботи позивачу
нараховувалася та виплачувалася
заробітна плата. Нарахування
індексації заробітної плати та
компенсація втрати частини заробітної
плати за цей час не проводилося.

Задовольняючи частково позов,
суд виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 1070 гривень 60
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства та не оскаржується
позивачем, тому, саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки ці обставини
підтверджуються довідкою підприємства
про розрахунок суми індексації та
компенсації, що підлягає сплаті
ОСОБА_2, наданою ПАТ «ММК ім. Ілліча»
суду під час розгляду справи (а.с.24).

При вирішенні спору суд
правильно застосував норми
матеріального права і, зокрема, ст. 95
КЗпП України, Закон України «Про оплату
праці», Закон України «Про індексацію
грошових доходів громадян», Закон
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»,
Порядок проведення індексації
грошових доходів населення,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України N 1078 від 17 липня 2003
року і Порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 159 від 21
лютого 2001 року та роз'яснення,
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
1-18/2013, згідно з яким, положення ч. 2 ст. 233
КЗпП України слід розуміти так, що у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження буд-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України, оцінив представлені сторонами
матеріали за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та дійшов обгрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, оскільки при її
звільненні 31 липня 2006 року
підприємство не виплатило їй належну
індексацію заробітної плати та
компенсацію втрати частини заробітної
плати.

Враховуючи, що індексація на
заробітну плату входить до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів як з заробітної плати, а в
наданому відповідачем розрахунку
індексації, що підлягає виплаті
позивачу, не зазначені суми
відповідних відрахувань податків і
обов'язкових платежів, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачеві сум належить утримати з них
передбачені законом податки і
обов'язкові платежі.

Колегія суддів, переглядаючи
справу в межах заявленого позову та
доводів апеляційної скарги,
погоджується з рішенням суду щодо
розміру заборгованості суми
індексації заробітної плати та
компенсації за несвоєчасну сплату, яку
відповідач повинен сплатити позивачці.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Посилання ПАТ «ММК імені
Ілліча» в апеляційній скарзі на те, що
заробітна плата позивачки у 2003 - 2006
роках не підлягала обов'язковій
індексації, оскільки розмір заробітної
плати позивачки регулярно
переглядався відповідачем у бік
збільшення, а тому відсутні підстави і
для виплати компенсації, не доведені
відповідачем належними і допустимими
доказами, як суду першої інстанції, так
і апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги на
те, що в рішенні суду про стягнення
зазначено менший період
заборгованості, ніж просила позивач - з
1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року, а
відповідачем наданий розрахунок за
менший період, і тому позов слід було
задовольнити частково, є
неспроможними, оскільки з розгорнутого
розрахунку заборгованості
вбачається, що останній проведено за
період з березня 2003 року по липень 2006
року, що повністю охоплюється періодом,
який зазначено позивачем у позовній
заяві.

Також апеляційний суд вважає
необґрунтованими посилання в
апеляційній скарзі ПАТ «ММК імені
Ілліча» на те, що судом невірно
визначена сума середнього заробітку,
яка підлягає стягненню з підприємства
на користь позивача, у зв'язку з
затримкою розрахунку, враховуючи
наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення ОСОБА_2 працювала, згідно з
наданим табелем робочого часу, і тому
підприємство повинно було провести з
нею повний розрахунок. Проте,
індексація заробітної плати та
компенсація за несвоєчасно виплачену
заробітну плату в сумі 1070,60 грн. в день
звільнення позивачці виплачені на
були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП
України у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233
КЗпП України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки. У разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

На підставі викладеного не можуть бути
прийняті до уваги колегією суддів
доводи апеляційної скарги про те, що у
відповідача відсутня будь-яка
заборгованість перед позивачем з
виплати компенсації громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків виплати індексації заробітної
плати.

Зі справи вбачається, що 20
листопада 2013 року ОСОБА_2 подала суду
позов і просила стягнути з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на її користь невиплачену
індексацію та компенсацію втрати
частини заробітної плати за період з 1
березня 2003 року до 31 липня 2006 року
(а.с.4). У квітні 2014 року позивачка
уточнила позовні вимоги та просила
стягнути з підприємства
заборгованість по індексації
заробітної плати з компенсацією за
період з 1 березня 2003 року до 31 липня 2006
року в сумі 1541,98 грн і 1682,19 грн, а також
середній заробіток за час затримки
виплати індексації в розмірі 173301,51
грн. за період з 31 липня 2006 року до 28
березня 2014 року (а.с.15).

При цьому до даної позовної
заяви позивачем надано розрахунок
суми індексації з компенсацією та
розрахунок середнього заробітку, який
підлягав стягненню у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні
(а.с.16-20).

Визначений відповідачем розмір
заборгованості суми індексації
заробітної плати та компенсації у
зв'язку з порушенням строків їх виплати
повністю охоплюється періодом,
зазначеним позивачкою при зверненні до
суду. Тому доводи апеляційної скарги
про те, що судом позов задоволено
фактично частково у зв'язку із
стягненням судом суми індексації та
компенсації за менший період, ніж
вказувала ОСОБА_2, спростовуються
змістом оскаржуваного рішення.
Позивачка з стягнутою сумою
погодилася, і згідно з вимогами ст.303
ЦПК України апеляційний суд перевіряє
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
користь позивачки середнього
заробітку, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачці підлягала
виплаті заробітна плата за затримку
розрахунку при звільненні за період з
31липня 2006 року по день ухвалення
оскаржуваного рішення 06.06.2014 року в
сумі 109992,96 грн., і тому, з урахуванням

Як правильно було встановлено судом,
позивачка була звільнена 31 липня 2006
року, цей день був для неї останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачкою провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачці не були
виплачені усі належні їй при
звільненні суми, тому вона має право на
стягнення на її користь середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день постановлення судом
рішення, визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» .

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення позивачки відповідач
не провів з нею остаточний розрахунок
та не виплатив усі зазначені вище
належні їй на час звільнення суми.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, з 01 серпня 2006 року по 06
червня 2014 року згідно з графіком
роботи припадає 1971 робочих днів.

Згідно з довідкою відповідача
середньоденний заробіток позивачки за
два останні місяця перед звільненням
складає 53,76 грн.. Таким чином, розмір
середнього заробітку з дня звільнення
на день постановлення рішення складає
105960,96 грн. (1971 х 53,76 грн.).

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивачка
просила стягнути з підприємства
заборгованість по індексації
заробітної плати з компенсацією за
період з 1 березня 2003 року до 31 липня 2006
року в сумі 1541,98 грн і 1682,19 грн, що в
сумі складає 3224,17 грн (1541,98 грн + 1682,19
грн), а рішенням суду на її користь
стягнута сума 1070,6 грн, таким чином,
частка її вимог, яку задовольнив суд,
складає 0,332 від заявлених вимог
((1070,60:3224,17). Виходячи з такого розміру
частки, суми середнього заробітку 105960,96
грн за час затримки розрахунку, та
інших обставин, визначених законом і
вичерпно наведених в оскаржуваному
рішенні, сума 5000 грн в будь-якому разі
не перевищує суму, ніж припадала б на
долю позивачки з урахуванням такого
співвідношення. Між тим, позивачка
рішення суду не оскаржує. Розбіжність в
кількості робочих днів між тим, що
визначено в рішенні суду першої
інстанції і вказаної відповідачем в
апеляційній скарзі, з якою погодилася
колегія суддів, і, відповідно,
розбіжність у визначенні апеляційним
судом суми середнього заробітку за час
затримки порівняно з сумою в рішенні
суду першої інстанції, не впливає на
висновки суду, оскільки позов
задоволено частково, і суд при цьому
дотримався вимог статті 117 КЗпП
України, роз'яснень п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», та вимог розумності і
справедливості. Тому рішення суду і в
цій частині скасуванню також не
підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що
сума середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
яка б припадала позивачці, то повинна
була б розраховуватися у залежності
від сум індексації за спірний період з
01.03.2003 року по 31.07.2006 року, згідно з
розрахунком відповідача, і суми
виплаченої за цей період заробітної
плати, не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки не ґрунтуються на вимогах
закону і суперечать положенням п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

Враховуючи, що факт порушення
трудових прав ОСОБА_2 знайшов своє
підтвердження в судовому засіданні,
правильним визнається рішення про
відшкодування позивачу моральної
шкоди, оскільки, у відповідності з
положеннями ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Задовольняючи частково позов
та визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди 150 грн., суд першої
інстанції навів вичерпні висновки про
встановлені обставини і правові
обґрунтування свого рішення, а тому
підстав для скасування рішення і в
частині відшкодування моральної шкоди
не вбачається.

Доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які
не були предметом розгляду у суді
першої інстанції та могли вплинути на
рішення суду відповідачем
апеляційному суду не надано.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

У зв'язку з викладеним, і на підставі
ст..88 ЦПК України, оскільки скарга
відповідача не підлягає задоволенню,
то з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім.Ілліча»
слід стягнути на користь держави
недоплачену суму судового збору в
розмірі 107 гривень 60 копійок.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
06 червня 2014 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча» на
користь держави судовий збір в розмірі
107 грн 60 коп..

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді