АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6589/14
Справа № 643/96/14-ц
Доповідач: Хорошевський О.М.
Категорія: договірна
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

23 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого, судді -
Хорошевського О.М.,

суддів:
Зазулинської Т.П., Кругової С.С.
при секретарі -
Пуль С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Московського
районного суду від 10 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
ОСОБА_5, приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договорів
недійсними, -

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом після уточнення якого
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
30.01.2009 року та договір міни цієї
квартири від 11.09.2009 року, скасувати
державну реєстрацію права власності на
зазначену квартиру та зобов'язати
ОСОБА_1 повернути їй документи про
право власності на цю квартиру.

В обгрунтування позовних вимог
зазначила, що 20.12.2006 року вона видала
довіреність згідно якої ОСОБА_1 мав
право продати від її імені квартиру
АДРЕСА_1 за ринковою вартістю.

30.01.2009 року ОСОБА_1 здійснив продаж
належної їй та її доньки квартири без
їх відома та за ціну, що була нижчою ніж
її ринкова вартість.

Квартиру ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 з яким у
нього були дружні стосунки.

Вважала, що при цьому ОСОБА_1 перевищив
надані йому повноваження, чим позбавив
її житла і порушив вимоги ст.ст. 232, 238 ЦК
України.

На підставі договору міни укладеним
ОСОБА_4 11.09.2009 року власником
зазначеної квартири стала ОСОБА_3

Зазначила також, що 20.12.2006 року між нею
та ОСОБА_1 були укладені договір займу,
за яким вона отримала грошову суму та
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Заочним рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 10 липня 2014
року ползовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений ОСОБА_2 ОСОБА_5, в інтересах
яких діяв ОСОБА_1 та ОСОБА_4 30.01.2009 року.

Витребувано у ОСОБА_1, ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1, скасовано державну реєстрацію
права власності ОСОБА_1 ОСОБА_3 на
зазначену квартиру. У задоволенні
інших вимог відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Скарга містить посилання на те, що
після початку розгляду справи за
первісно заявленими позовними
вимогами позивачем, було змінено
підстави та предмет позову.

Визнавши недійсним договір
купівлі-продажу квартири суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, оскільки підставою для цього
зазначив порушення ч. 3 ст. 12 Закону
України «Про іпотеку» яка позивачем у
уточненні позовної заяви не
зазначалась. Крім того суд витребував у
відповідачів квартиру, хоча таких
вимог позивач не заявляв.

При укладенні договорів позики та
задоволення вимог іпотекадержателя
ОСОБА_2 та співвласник кв. АДРЕСА_1
ОСОБА_5 видали ОСОБА_1 довіреність яка
передбачала право останнього продати
належну їм квартиру. За попередньою
домовленістю між ними, ОСОБА_1 за
рахунок отриманих від продажу квартири
коштів мав задовольнити свої вимоги за
основним зобов'язанням.

Зобов'язання за договором позики
ОСОБА_2 не виконала.

21 січня 2009 року нотаріусом ОСОБА_8 був
вчинений нотаріальний напис за
реєстровим номером 114, яким
запропоновано іпотекождержателю
ОСОБА_1 реалізувати заставлену
квартиру і задовольнити свої вимоги за
договором позики від 20.12.2006 року.

Довіреність видана 20.12.2006 року набула
чинності з моменту вчинення
виконавчого напису нотаріусом.

30.01.2009 року нотаріусом ОСОБА_6 з реєстру
заборон відчуження нерухомого майна
було видалено запис про квартиру
належну позивачу.

Зазначену квартиру ОСОБА_1 продав
ОСОБА_4 і за рахунок отриманих від цього
коштів на підставі виконавчого напису
задовольнив свої вимоги за договором
позики.

Після цього вимог до ОСОБА_2 ОСОБА_1 не
заявляв.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
нового рішення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 продали за договором
купівлі-продажу від 30.01.2009 року належну
їм квартиру АДРЕСА_1 з порушенням вимог
ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»
тобто не отримавши на це згоди
іпотекодержателя.

Той факт, що від їх імені діяв ОСОБА_1
таких висновків не спростовує,
оскільки останній діяв як представник
ОСОБА_5 за довіреністю, а не як
іпотекодержатель.

Оскільки оспорюваний договір
купівлі-продажу є недійсним позивач
має право витребувати у ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 квартиру, право власності на яку
за ними зареєстроване.

Вимоги про визнання недійсним договору
міни задоволенню не підлягають,
оскільки ОСОБА_2 не є стороною цього
договору.

Позивачем не доведено, що документи на
квартиру знаходяться у ОСОБА_1, а тому
суд відмовив у задоволенні цих вимог.

Однак погодитись з таким висновком не
можна оскільки він не відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Судом достовірно встановлено та не
заперечувалось сторонами, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20.12.2006 року було
укладено договір позики за яким ОСОБА_2
отримала 30 900 доларів США, які
зобов'язалась повернути до 25.05.2007 року.

У той же день ОСОБА_2 її донька ОСОБА_5 з
одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку
уклали договір про задоволення вимог
іпотекодержателя за умовами якого
ОСОБА_1 набув права звернення стягнення
на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1
при невиконанні зобов'язань за
договором позики іпотекодержателем.

При цьому сторони домовились про
відсутність додаткових повідомлень
іпотекодержателя про звернення
стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с.
17-18).

Згідно довіреності виданої ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 20.12.2006 року ОСОБА_1 уповноважений
продати за ринковою ціною належну
довірителям квартиру.

Чинність ця довіреність набуває з
моменту і на підставі виконавчого
напису нотаріуса на договір іпотеки (т.
2 а.с. 34).

21.01.2009 року ПН ХМНО ОСОБА_8 вчинено
виконавчий напис за яким пропоновано
звернути стягнення на кв. АДРЕСА_1
передану у заставу ОСОБА_1 За рахунок
коштів, отриманих від реалізації
квартири запропоновано задовольнити
вимоги ОСОБА_1 в сумі, що складає 237 930
грн.

На підставі заяви ОСОБА_1, як
іпотекодержателя нотаріусом ОСОБА_6
30.01.2009 року було знято заборону
відчуження вищезазначеної квартири (т.
2 а.с. 73, 77).

ОСОБА_1 діючи на підставі довіреності
виданої власниками уклав 30.01.2009 року
договір купівлі-продажу квартири з
ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 19-20).

Таким чином, ОСОБА_1 , який був
іпотекодержателем, здійснив усі
необхідні дії для звернення стягнення
на предмет іпотеки - квартири належної
ОСОБА_2 та ОСОБА_5

На час укладання оскаржуваного
договору купівлі-продажу заборони на
відчуження квартири не існувало.

Вчинення ОСОБА_1 дій щодо продажу
квартири свідчить про його намір саме
звернення стягнення на цю квартиру як
іпотекодержателя.

Довіреність, на підставі якої укладено
оспорюваний договір набула чинності з
моменту вчинення виконавчого напису
21.01.2009 року, який не оскаржено.

Таким чином висновки суду суперечать
матеріалам справи, а тому не можуть
вважатись обґрунтованими.

Доводи позовної заяви про те, що під час
укладання договору представником
порушено вимоги ст. 232, 238, 241 ЦК України
доведені не були.

Попереднє знайомство представника
однієї сторони з іншою стороною
правочину само по собі не може свідчити
про зловмисну домовленість між ними.

Відомостей про ринкову вартість
квартири на момент вчинення
оспорюваного правочину суду не надано,
а тому вважати, що представник діяв з
перевищенням повноважень підстав
немає.

Таким чином судова колегія не вбачає
підстав для визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Доказів недійсності договору міни від
11.09.2009 року позивачами надано не було.

Вимоги щодо витребування квартири
позивачем не заявлялось, а тому вони не
можуть бути розглянуті.

Оскільки не підлягають задоволенню
вимоги про визнання правочину
недійсним відсутні підстави і для
задоволення вимог про витребування
документів про право власності на
квартиру і скасування реєстрації права
власності.

З огляду на те, що судом не правильно
встановлено обставини справи та
застосовані норми матеріального права
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 307, п.
4 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова
колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Заочне рішення Московського районного
суду від 10 липня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: /