У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренко Ю.О.,

суддів - Собослой Г.Г., Павліченко С.В.,

при секретарі - Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 07 квітня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

ДП «ЖК №2»ПрАТ «Житлово-побутове
підприємство» звернулось з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення 29502,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідач із сім'єю проживає в блоці
АДРЕСА_1, який на праві власності
належить ПрАТ «Житлово-побутове
підприємство» і перебуває в
оперативному володінні "ЖК №2" ПрАТ
«Житлово-побутове підприємство». 27.08.2007
року між підприємством та ОСОБА_1 було
укладено договір найму житлового
приміщення №59 та угоду про
реструктуризацію боргу в розмірі 20572,73
грн. по оплаті за проживання згідно
якої відповідач зобов'язалася
виплатити заборгованість протягом 5-ти
років, щомісячним платежем по 342,87 грн.
Станом на 01.11.2013 року заборгованість по
угоді та договору найму складає 29 502,89
грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 07
квітня 2014 року позов задоволено та
стягнуто із ОСОБА_1 26502,89 грн.
заборгованості по оплаті за
житлово-комунальні послуги та 265,02 грн.
судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1, оскаржила
його в апеляційному порядку, порушивши
питання про скасування рішення
Ужгородського мськрайонного суду, як
такого що ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення, яким в
позові відмовити. Апеляційна скарга
мотивована тим, що договір укладений
між позивачем та відповідачем не
відповідає вимогам які ставляться до
договору і не регулює відносини по
наданню відповідачу
житлово-комунальних послуг, а тому
позивач не має права такої вимоги. Крім
того суд задовольнив позов не
з'ясувавши чи надавались такі
відповідачу, до справи не додані
належні докази - первинні
бухгалтерські документи які - б
підтвердили надання позивачем
комунальних послуг. також позивачем не
повідомлялось про будь-які тарифи. на
думку апелянта судом також
безпідставно не застосовано строки
позовної давності.

Апелянтка в судовому засіданні,
зазначила, що хоча надавались
комунальні послуги, але вона частково
їх оплачувала, просила застосувати
строк давності про застосування якого
заявляла ще в суді першої інстанції.

Представники позивача в судовому
засіданні заявили, що всі проплати які
здійснила апелянт були враховані в
розрахунку. Підприємством з ОСОБА_1
була проведена взаємозвірка платежів,
в результаті якої підтверджено їх
розрахунок. Що стосується строків
давності то такий строк був перерваний
зверненням до суду в липні 2013 року про
видачу судового наказу.

Заслухавши сторони, суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно вимог частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Будинок АДРЕСА_1 на праві
колективної власності належить ЗАТ
«Житлово-побутове підприємство» (а.с.7).
27 серпня 2007 року між ДП "Житловий
комплекс № 2" ЗАТ «Житлово-побутове
підприємство» та ОСОБА_1 було укладено
договір найму житлового приміщення , а
саме кімнату НОМЕР_1 (а.с.8). Згідно п. 1.7.
договору, на час його укладення борг
відповідача перед підприємством склав
20572,73 грн.. У відповідності до угоди про
погашення боргу від 27 серпня 2007 року
ОСОБА_1 визнала наявність боргу та
взяла на себе обов'язок його протягом 60
місяців шляхом сплати щомісячної
грошової суми в розмірі 342,87 грн. (а.с.9).

Так, відповідно до ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Твердження відповідача про те, що
укладений договір не регулює відносини
по наданню відповідачу
житлово-комунальних послуг, як такий що
укладений з порушенням законодавства і
він не може регулювати відносини по
сплаті за житлово-комунальні послуги є
безпідставним, так-як сам укладений
договір не визнавався недійсним, а його
недійсність не встановлена законом.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

З огляду на наведене укладені правочин
є правомірним.

Сторони укладаючи договір найму
житлового приміщення домовились, що
оплата за користування житлом та
комунально-побутових послуг на
утримання житла встановлюється
Наймодавцем у відповідності до діючих
розцінок, тарифів та кошторису витрат і
на час укладення щомісячний платіж
становить 228,75 грн. (п.1.5 договору).

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги"
балансоутримувач має право укладати
договори на надання
житлово-комунальних послуг та
звертатися до суду про звернення
стягнення на майно осіб, які
відмовляються оплачувати рахунки за
споживання житлово-комунальних послуг
або відшкодовувати завдані збитки
майну, що перебуває в нього на балансі.

Згідно розрахунку, заборгованість
відповідача перед ДП "Житловий
комплекс № 2" ЗАТ «Житлово-побутове
підприємство» станом на 01.12.2013 року
склала 29502,89 грн. (10-12). В суді першої
інстанції представник позивача
зменшив позовні вимоги та просив
стягнути з відповідача заборгованість
в розмірі 26 502,89 грн. (а.с.30).

Відповідач в своєму запереченні на
позов просив застосувати строк
позовної давності.

Статтею 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України
встановлено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Пунктом 1.3. угоди про погашення боргу,
встановлено, що заборгованість перед
кредитором боржник має погасити на
протязі 60 місяців з дня укладення
договору, тобто до 27 серпня 2012 року.

За таких обставин перебіг строку
давності починається з серпня 2012 року,
а позивач звернувся до суду 06 грудня 2013
року тобто в межах трирічного строку.
Також слід зазначити що 23 серпня 2013
року за заявою позивача Ужгородським
міськорайонном судом видано судовий
наказ про стягнення з ОСОБА_1 28403,39 грн.
боргу заборгованості за
житлово-комунальні послуги, який
ухвалою суду від 18 жовтня 2013 року був
скасований. Якщо виходити з останнього
платежу, який здійснила відповідач
згідно угоди про погашення боргу, то
такий платіж нею був здійснений 26
серпня 2010 року (а.с.95), а отже позивач
звернувся до суду в межах трирічного
строку.

Що стосується договору найму житлового
приміщення, то відповідно до 4.1 договір
укладений на 1 рік і автоматично
продовжується на наступний рік якщо в
місячний термін до закінчення строку
дії договору жодна сторона не заявить
про намір його розірвати.

Будь яких даних про те, що позивач чи
відповідач заявляли про намір
розірвати договір, або що він був
розірваний в матеріалах справи
відсутній , за таких обставин договір
продовжує діяти.

Твердження відповідача про те, що
позивач бухгалтерськими документами
не довів факту надання комунальних
послуг не може бути підставою для
скасування рішення , оскільки сам факт
надання таких послуг ОСОБА_1 не
заперечує.

З огляду на викладене суд першої
інстанції ухвалив правильне по суті і
законне рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1-
відхилити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 07 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: