АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Винту Ю.М., Заводян К.І.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідачки - житлово-будівельний
кооператив №73, про визнання права
власності на частку квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа без самостійних вимог на
стороні позивачки -
житлово-будівельний кооператив №73, про
визнання права особистої приватної
власності на квартиру та позбавлення
права власності на квартиру, за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_3, в
інтересах якої та за довіреністю діє
ОСОБА_4, на рішення Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 11 липня
2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідачки - житлово-будівельний
кооператив №73, про визнання права
власності на частку квартири.

Посилався на те, що 19 травня 1988 року між
ним та відповідачкою ОСОБА_3 укладено
шлюб, який розірваний рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 23 листопада 2010 року. Під
час перебування у шлюбі він та
відповідачка придбали квартиру шляхом
пайової участі у будівництві через
житлово-будівельний кооператив №73, в
який вступила відповідачка. Більшість
платежів (пайових внесків) здійснював
особисто він. Після завершення
будівництва житла і здачі його в
експлуатацію вони вселились в
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 як сім'я у
складі 4 осіб: відповідачка ОСОБА_3 як
член ЖБК, він як чоловік, донька ОСОБА_5
та онука ОСОБА_6, в ній зареєстровані до
даного часу. Незважаючи на те, що внесок
в ЖБК за кооперативну квартиру був
повністю виплачений, вони не отримали
свідоцтво про право власності на цю
квартиру, оскільки відповідачка
ОСОБА_3, яка є членом ЖБК, тривалий час
знаходилась за кордоном і за
отриманням свідоцтва не зверталась.
Відповідачка, користуючись тим, що вона
одна зі складу сім'ї є членом ЖБК №73 та
зважаючи на розірвання шлюбу в 2010 році,
отримала свідоцтво про право приватної
власності на спірну квартиру та
зареєструвала свої права на це
нерухоме майно. Вважає ці дії
відповідачки незаконними, оскільки
спірна кооперативна квартира не є її
приватною власністю, а є їх спільною
сумісною власністю як колишнього
подружжя, а більшу частину пайових
виплат здійснив він за власні кошти,
оскільки фактичні шлюбні відноси були
між ними припинені задовго до
розірвання шлюбу.

Після збільшення та зміни позовних
вимог просив встановити, що в рахунок
оплати вартості (паєнагромадження)
кооперативної квартири АДРЕСА_1
внесені ним кошти в сумі 2588 грн. 91 коп.,
відповідачкою ОСОБА_3 в сумі 532 грн. 84
коп.; визнати за ним право власності на
83/100 ідеальної частки цієї квартири;
скасувати видане на ім'я ОСОБА_3
свідоцтво про право власності на дану
квартиру в частині її права власності
на 83/100 ідеальних часток.

В квітні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду із зустрічним
позовом до відповідача ОСОБА_1, третя
особа без самостійних вимог на стороні
позивачки - житлово-будівельний
кооператив №73, про визнання права
особистої приватної власності на
квартиру та позбавлення права
власності на квартиру. Посилалась на
те, що 19 травня 1988 року між нею та
відповідачем укладено шлюб, який
розірваний рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівців від 23
листопада 2010 року. Даним рішенням
встановлено, що вони більше 10 років не
підтримують подружніх стосунків, не
ведуть спільного господарства, мають
різні бюджети. Відповідач ОСОБА_1 не
хотів працювати, матеріально сім'ю не
забезпечував, були борги, тому вона
була змушена в 1998 році виїхати на
заробітки в Іспанію. Квартиру АДРЕСА_1
вона отримала, працюючи в Чернівецькій
філії Київського інституту автоматики,
де перебувала на квартирному обліку з 15
квітня 1985 року. Для працівників
інституту був організований ЖБК №73,
вона стала його членом. Розподіл
квартир між членами кооперативу
проводився перед здачею будинку в
експлуатацію 28 серпня 2000 року, коли і
був отриманий ордер на вселення в
спірну квартиру. З особистого
заробітку за кордоном в
жовтні-листопаді 2010 року нею виплачена
державна позика. Її особистий
заробіток в період з 1998-2012 років
підтверджується грошовими переказами
через систему Western Union на ім'я ОСОБА_1 в
сумі 17744 долари США і 4475 євро, що
еквівалентно сумі 210000 грн. Відповідач
ОСОБА_1 з 2010 року не проживає в спірній
квартирі. Після уточнення позовних
вимог просила визнати за нею право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1; позбавити
відповідача ОСОБА_1 права власності на
дану квартиру.

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 11 липня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково.

Встановлено, що пайові внески за
кооперативну квартиру АДРЕСА_1
сплачені ОСОБА_3 в сумі 532,84 грн., ОСОБА_1
в сумі 2588,91 грн.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 243,60грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
вищезазначене рішення суду скасувати в
частині відмови у задоволені його
позову та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги про визнати за ним право
власності на 83/100 ідеальної частки цієї
квартири та скасування видане на ім'я
ОСОБА_3 свідоцтво про право власності
на дану квартиру в частині її права
власності на 83/100 ідеальних часток.
Посилається на те, судом першої
інстанції були порушені норми
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що кожен
із співвласників повинен був набути
право власності на ідеальні частки
відповідно до частки внесення пайових
внесків за спірну квартиру. Оскільки
судом було встановлено, що його пайовий
внесок внесений в сумі 2588,91 грн., а
відповідачкою 532,84 грн., то відповідно
він сплатив 83 % вартості квартири, а
ОСОБА_3 - лише 17 %. Всі пайові внески за
спірну квартиру були виплачені під час
перебування з відповідачкою у шлюбі,
частково з сімейного бюджету та
частково з його особистих коштів.
Вважає, що право власності на спірну
квартиру виникло у листопаді 2010 року,
коли були повністю внесені всі пайові
внески, а тому суд безпідставно визнав
право власності за відповідачкою на
всю квартиру.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3, в
інтересах якої та за довіреністю діє
ОСОБА_4, просить рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 11 липня 2014 року суду
скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл між
сторонами сплачених пайових внесків та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити у задоволені позову
ОСОБА_1 в цій частині, встановивши, що
пайові внески за спірну квартиру
сплачені ОСОБА_3 в сумі 3121,75 грн.
Посилається на те, що судом першої
інстанції були порушені норми
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що з
рішення про розірвання шлюбу та
протоколу судового засідання
вбачається, що між нею та ОСОБА_1
протягом їх спільного життя з 1988 року
сім'ї у них не було, був різний бюджет,
вони не вели разом спільного
господарства, проживали в різних
кімнатах і сім'я існувала формально.
Судом не було взято до уваги довідку
ЖБК №73 від 10.01.2012 року, згідно якої
ОСОБА_1 перестав вносити кошти до ЖБК в
1992 році, в той час як вона продовжувала
здійснювати пайові внески. Судом не
взято до уваги покази свідків, які
підтвердили відсутність сімейних
стосунків між ним та те, що саме ОСОБА_3
сплачувала пайові внески протягом
усього часу за власні кошти. Вказує на
те, що з 1998 року виїхала до Іспанії на
заробітки і постійно пересилала кошти
ОСОБА_1 для сплати боргів і погашення
позики.

В своїх запереченнях ОСОБА_3, в
інтересах якої та за довіреністю діє
ОСОБА_4, на апеляційну скаргу ОСОБА_1
просить апеляційну скаргу відхилити як
необґрунтовану, а рішення суду в
оспорюваній ним частині залишити без
змін.

Заперечуючи проти апеляційної скарги
ОСОБА_3, ОСОБА_1 просить апеляційну
скаргу залишити без задоволення,
оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 є
необґрунтованою. Шлюбні відносини між
ними фактично припинилися 2000 році, а
кошти внесені за спірну квартиру в
переважній більшості були його
особисті.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, осіб які беруть
участь у справі, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи в межах заявлених в
суді першої інстанції вимог, вважає, що
апеляційні скарги ОСОБА_3 підлягає
задоволенню частково, а ОСОБА_1 в
повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що 19 травня 1988 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
зареєстровано шлюб, який було
розірвано заочним рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 23 листопада 2010 року. У
лютому 1992 року ОСОБА_3 стала членом
житлово-будівельного кооперативу
АДРЕСА_1. Після завершення будівництва
будинку і здачі його в експлуатацію
ОСОБА_3, як член ЖБК №73, отримала ордер
№22 від 28 серпня 2000 року, виданий
виконавчим комітетом Чернівецької
міської ради на підставі рішень
виконкому № 412/12 від 23 травня 1995 року та
№ 606/15 від 08 серпня 2000 року на сім'ю із
чотирьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_1,
донька ОСОБА_5 та онука ОСОБА_6, на право
зайняття трьохкімнатної квартири
АДРЕСА_1. З 27 вересня 2000 року по даний
час в цій квартирі зареєстровані
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, однак в
квартирі постійно не проживають.
ОСОБА_3 з 1998 року перебуває на
заробітках за кордоном.

25 лютого 2013 року відповідачка ОСОБА_3
отримала свідоцтво про право приватної
власності на спірну квартиру. Вартість
спірної квартири станом на 2000 рік (рік
введення будинку в експлуатацію)
становила 3121 грн. 75 коп., яка утворилась
з двох складових: 1065 грн. 68 коп. - власних
коштів, внесених на ім'я члена ЖБК на
момент будівництва, та 2056 грн. 07 коп. -
державної позики, повністю виплаченої
в листопаді 2010 року, в тому числі ОСОБА_8
в cyмi 1705 грн. 67 коп. 14 жовтня, 18 та 25
листопада 2010 року. Сума 350 грн. 40 коп.
згідно квитанцій за пiдписом ОСОБА_8
внесена на особовий рахунок ОСОБА_3, в
тому числi: 70 грн. 08 коп. в 2001 роцi, 140 грн.
16 коп. протягом 2002 - 2003 років та 140 грн. 16
коп. протягом 2004 - 2005 років, що
підтверджується повідомленнями ЖБК №73
вiд 07 березня 2013 року №01/03 на запит
адвоката вiд 10 сiчня 2012 року № г-183, вiд 20
лютого 2014 року № 01/02 та вiд 31 березня 2014
року № 01/03 (т.1, а.с.44, 69, т.2, а.с.25, 39).

Вищезазначене спростовує твердження
представника апелянта ОСОБА_4 про те, що
згідно довідки ЖБК №73 від 10.01.2012 року
ОСОБА_1 перестав вносити кошти до ЖБК в
1992 році, в той час як ОСОБА_3
продовжувала здійснювати пайові
внески.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З цих підстав суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
недоведеність ОСОБА_3 у вiдповiдностi до
вимог ст.60 ЦПК України обставин, якi би з
достовiрнiстю підтверджували, що
перекази грошей через систему Western Union
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були призначені для
внесення пайових внесків. Неналежними
доказами стосовно внесення позики
сторонами за спірне майно є й покази
свідків, що в супереч позиції
представника ОСОБА_3 є припущеннями.

Разом з тим, задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої
інстанції прийшов до висновку, що на
час припинення подружніх стосунків між
сторонами по справі виникло право
тільки на частину пайових внесків,
внесених за кооперативну квартиру без
права на нерухоме майно, з чим колегія
суддів погодитися не може.

Враховуючи обставини справи, а саме:
ордер на спірну квартиру (а.с.17, т.1), за
яким виникли права на спірне майно й у
ОСОБА_1 як одного з подружжя члена ЖБК;
рішення суду про розірвання шлюбу між
сторонами (а.с.15 т.1), за яким в силу ч.3
ст.61 ЦПК України встановлений факт
припинення шлюбних відносин між
сторонами в 2000 році; довідки про
внесення паю власними коштами та
погашення державної позики (а.с.25, 39 т.2),
суд правильно визначив розмір внесків
подружжя як під час шлюбних відносин,
так і після їх припинення, що ставить
83/100 за ОСОБА_1 та 17/100 за ОСОБА_3, але не
застосував до спірних відносин
наступні норми матеріального права.

Право власності на спіну квартиру
набуто після сплати державної позики в
2010 році та зареєстроване в 2013 році,
тобто після припинення шлюбних
відносин. Враховуючи правову позицію
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, викладену в ухвалі по даній
справі від 22 січня 2014 року, право на
дану квартиру у сторін виникло не як на
спільне майно подружжя, а як на частину
відповідно до пайових внесків.

Так, в силу ч.1 та ч.2 ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом. Якщо розмір
часток у праві спільної часткової
власності не встановлений за
домовленістю співвласників або
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

Далі, згідно підпунктів «а» та «и» п.6
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» від
18.09.1987р. №9 при розгляді спорів про
поділ квартири між подружжям, яке
розлучилося, судові слід
керуватися ст.146 ЖК України, ст.15
Закону "Про власність", п.43 Примірного
статуту ЖБК і чинним законодавством
про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС
України), враховуючи таке: пай,
внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після
повної сплати пайового внеску -
квартира, є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах. При цьому суд повинен
враховувати суму боргу, яку один з
подружжя зобов'язаний повернути
кредитору.

Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ
квартири в будинку
житлово-будівельного кооперативу між
членом кооперативу і його дружиною
допускається в разі розірвання шлюбу
між ними, якщо пай є спільною власністю
подружжя і якщо кожному з колишнього
подружжя є можливість виділити
ізольоване жиле приміщення в займаній
ними квартирі. Поділ квартири
провадиться за згодою між колишнім
подружжям, а в разі відсутності згоди -
за рішенням суду.

Якщо поділити квартиру неможливо, один
з колишнього подружжя, за яким визнано
право на частину паєнагромадження,
вправі вимагати від другого, який є
членом житлово-будівельного
кооперативу, виплати йому суми, що
відповідає його частині
паєнагромадження. Після одержання
зазначеної компенсації він повинен
звільнити займане приміщення, а в разі
відмовлення - підлягає виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Уточнена правова позиція після втрати
чинності Закону України «Про
власність» міститься в підпункті «б»
п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України №20 від 22.12.1995 року «Про судову
практику у справах за позовом про
захист права приватної власності»,
коли при повному внесені пайових
внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу
будівлю або приміщення, надані члену
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, у особи,
яка має право на частку в пайових
внесках, виникає право власності на
відповідну частку квартири, дачі,
гаража чи іншої будівлі.

Обмеження у вказаних правових нормах
щодо визнання права власності на
частку в виплаченій кооперативній
квартирі, які стосуються неможливості
виділення частки без можливості поділу
в натурі квартири, були викладені до
набрання сили чинним ЦК України, який
діяв в момент набуття власності на
спірне майно. Так, статті 364, 367 ЦК
України розрізняють виділ у натурі
частки із спільного майна та поділ
цього майна. При цьому, одержання
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості частки в силу ч.2
ст.364 ЦК України допускається у разі
неможливості виділу у натурі частки із
спільного майна та за згодою
співвласника. З цього вбачається, що
перешкод поділу спільного майна на
підставі ст.146 ЖК України при
відсутності можливості виділити
ізольоване приміщення відповідно до
частки в займаній квартирі чинним ЦК
України не вбачається.

Щодо вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції
безпідставно визнав за нею право
особистої приватної власності на
спірну квартиру, оскільки ОСОБА_3 на
момент звернення до суду та ухвалення
рішення, згідно свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 25.02.2013
року (т.1 а.с.71), являлась єдиним
власником спірної квартири, свідоцтво
не було скасовано, отже додатковому
визнанню не підлягало.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи наведене, рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 11 липня 2014 року підлягає
скасуванню в частині відмови у
задоволені позову ОСОБА_1 про визнання
за ним право власності на 83/100 ідеальної
частки цієї квартири та скасування
виданого на ім'я ОСОБА_3 свідоцтва про
право власності на спірну квартиру в
частині її права власності на 83/100
ідеальних часток із задоволенням його
позову, а також рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 11 липня 2014 року підлягає
скасуванню в частині часткового
задоволення позову ОСОБА_3 з відмовою у
задоволені її вимог.

В силу ст.88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. ОСОБА_1 при зверненні до
суду сплачено 3670.40 грн. (а.с.2т.1) та 213 грн.
при збільшенні позовних вимог (а.с.20 т.2).

На підставі вищевикладеного, керуюсь
ст. 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3, в
інтересах якої та за довіреністю діє
ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 11 липня 2014 року в
частині відмови у задоволені позову
ОСОБА_1 про визнання за ним права
власності на 83/100 ідеальної частки
квартири та скасування виданого на ім'я
ОСОБА_3 свідоцтва про право власності
на спірну квартиру в частині її права
власності на 83/100 ідеальних часток, в
частині часткового задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання за нею права особистої
приватної власності на спірну
квартиру, а також в частині розподілу
судових витрат скасувати з ухваленням
нового рішення в цій частині по суті
вимог.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідачки - житлово-будівельний
кооператив №73, про визнання за ним
права власності на 83/100 ідеальної
частки квартири та скасування виданого
на ім'я ОСОБА_3 свідоцтва про право
власності на спірну квартиру в частині
її права власності на 83/100 ідеальних
часток задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
83/100 ідеальної частки на квартиру
АДРЕСА_1.

Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 25.02.2013 року серії САЕ
№620405, видане на ім'я ОСОБА_3, скасувати в
частині 83/100 ідеальних часток.

У задоволені позову ОСОБА_3, в інтересах
якої та за довіреністю діє ОСОБА_4, до
ОСОБА_1, третя особа без самостійних
вимог на стороні позивачки -
житлово-будівельний кооператив №73, про
визнання права особистої приватної
власності на квартиру та позбавлення
права власності на квартиру відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
понесені ним судові витрати в сумі 3883
(три тисячі вісімсот вісімдесят три)
грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: