Справа № 127/8563/14-ц Провадження №
22-ц/772/2789/2014Головуючий в суді першої
інстанції Прокопчук А. В.Категорія 47
Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2014 року м. Вінниця
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Копаничук С.Г.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 22 серпня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської
ради, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідача - Управління
Держземагентства у Вінницькому районі
Вінницької області про визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на землю та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки, -

встановила:

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 серпня 2014 року
задоволено позов ОСОБА_3 до Вінницької
міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_5, третя
особа без самостійних вимог на стороні
відповідача - Управління
Держземагенства у Вінницькому районі
Вінницької області, про визнання
недійсними державних актів на право
приватної власності на землю та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки.

Визнано недійсним Державний акт на
право приватної власності на землю
серії І-ВН №066122, виданий ОСОБА_5
Вінницькою міською радою народних
депутатів 13.08.2001 року, згідно рішення
виконкому Вінницької міської ради №1131
від 27.06.2001 року, та зареєстрований у
Книзі записів державних актів про
право приватної власності на землю за
ВН №1/2745.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0761 га, розташованої у АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 23.08.2001 року і
зареєстрований в реєстрі за №3008.

Визнано недійсним Державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ВН, виданий ОСОБА_2
Вінницькою міською радою народних
депутатів 26.02.2002 року згідно договору
купівлі-продажу від 23.08.2001 року та
зареєстрований у Книзі записів
державних актів про право приватної
власності на землю за ВН №4/1-213.

Не погодившись із рішенням відповідач
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність і
необгрунтованість рішення через
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
23.08.2001 року та визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
виданого ОСОБА_2 на його підставі, та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відому в задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
і його представник ОСОБА_8 вимоги
апеляційної скарги підтримали на
умовах, викладених у ній, і просили
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 -ОСОБА_9
проти вимог апеляційної скарги
заперечувала, просить залишити в силі
рішення суду першої інстанції як
законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі,
повідомлені в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, до суду не з'явилися, що
відповідно до ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає апеляційному розглядові
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися в судове засідання,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання про те, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати тощо.

Оскаржуване рішення зазначеним
вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив із того, що оскільки
підставою для видачі державного акту
на право приватної власності на землю
серії І-ВН №066122, виданого ОСОБА_5, стало
рішення виконкому Вінницької міської
ради №1131 від 27.06.2001 року, яке визнано
протиправним та скасовано, зазначений
державний акт підлягає визнанню
недійсним, та відповідно всі подальші
документи про перехід права власності
від ОСОБА_5 до ОСОБА_2, а саме: договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського округу ОСОБА_6
23.08.2001 року та державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку. розташовану в АДРЕСА_1, виданий
ОСОБА_2 26.02.2002 року.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції не можна погодитися, так як
він не відповідає дійсним обставинами
справи й зроблений з неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 08.06.2001 року
№1131 вилучено земельну ділянку площею
761 кв. м. по АДРЕСА_1 із
землекористування громадян ОСОБА_10,
ОСОБА_11 за їх згодою, та передано
безоплатно у приватну власність ОСОБА_5
по АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 761
кв. м. для будівництва і обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, з виділенням в окреме
будинковолодіння. Видано державний акт
(а. с. 7).

На підставі зазначеного рішення 13
серпня 2001 року ОСОБА_5 видано державний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,0761 га в межах
згідно з планом, що розташована на
території Вінницької міської ради,
АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування жилого
будинку. Акт зареєстровано в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за ВН
№1/2475.

23 серпня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
укладено договір (а.с. 19), згідно з яким
ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив земельну
ділянку, розташовану на території
Вінницької міської ради народних
депутатів, в АДРЕСА_1, надану для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, площею 0,0761 га.

В договорі зазначено, що ця земельна
ділянка належить продавцю ОСОБА_5 на
підставі вищевказаного державного
акта на право приватної власності на
землю серії І-ВН №066122.

Договір посвідчено приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 і
зареєстровано в реєстрі за №3008.

На підставі вищевказаного договору 26
лютого 2002 року ОСОБА_2 видано державний
акт на право приватної власності на
землю площею 0,0761 га в межах згідно з
планом, розташовану в АДРЕСА_1, з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
тобто в розмірах та з цільовим
призначенням, що були в попереднього
власника (а.с. 112).

Постановою Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 жовтня 2013 року
визнано протиправним та скасовано
рішення виконкому Вінницької міської
ради №1131 від 27.06.2001 року в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_5
земельної ділянки площею 761 кв. м.,
розташованої в АДРЕСА_1.

Встановленим обставинам справи
відповідають правовідносини, що
виникають із правочинів, укладення
договору купівлі-продажу, які
врегульовані ЦК України.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 1-2, 7 Постанови від 06.11.2009
року №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Згідно з ст. 215 ЦПК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей).

Визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
23.08.2001 року суд першої інстанції не
вказав, яку ж із загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину (ст. 203 ЦК України),
порушили сторони, якою нормою закону
встановлена його недійсність
(нікчемний правочин), чи на яких
встановлених законом підставах
заінтересована особа заперечує його
дійсність (оспорюваний правочин).

Крім того, суд першої інстанції не
вказав, в чому полягає порушення
відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2 як
сторонами укладеного 23 серпня 2001 року
договору купівлі-продажу земельної
ділянки прав позивача ОСОБА_3

Так, згідно з свідоцтвом про право
власності на частину житлового будинку
№2035, ОСОБА_3 набув право власності на 1/2
частину домоволодіння, яке розташоване
в АДРЕСА_1 тільки 5 травня 2006 року. Дане
свідоцтво видане на підставі рішення
виконкому Вінницької міської ради від
27.04.2006 року №1070 та замість договору
купівлі-продажу частини незакінченого
будівництвом житлового будинку від
10.08.2002 року (а.с. 10).

Право власності на іншу 1/2 частку
незакінченого будівництвом житлового
будинку та частку земельної ділянки
площею 0,0841 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що розташовані у
АДРЕСА_1, ОСОБА_3 набув на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Вінниці від 05.05.2011 року (а.с. 12-15).

Отже ОСОБА_3 набув право власності на
домоволодіння і земельну ділянку по
АДРЕСА_1 вже після укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу
і отримання ОСОБА_2 державного акту на
право власності на земельну ділянку, а
тому ОСОБА_3 не є заінтересованою
особою, що може заперечувати дійсність
правочину в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК
України.

Також визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнаючи недійсним державний акт на
право власності на неї, тобто
позбавляючи ОСОБА_2 права власності на
майно, суд першої інстанції не
врахував, що відповідно до ст. 41
Конституції України, ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів і вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Стверджуючи про те, що ОСОБА_5 не мав
права продавати земельну ділянку так
як рішення про її надання, а також
державний акт на право власності на неї
в подальшому були скасовані, суд першої
інстанції не врахував вимог ст. 330 ЦК
України, відповідно до якої якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Водночас статтею 388 ЦК України
встановлено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі якщо майно: було
загублене власником або особою, які він
передав майно у володіння; було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Отже за містом ч. 1 ст. 388 ЦК України
майно може бути витребуване в
добросовісного набувача лише
попереднім власником і за умови
вибуття його з володіння не з їхньої
волі.

Матеріалами справи не спростовані
посилання ОСОБА_2 на те, що укладаючи
договір купівлі продажу земельної
ділянки він не знав і не міг знати про
права третіх осіб щодо її частини, а
відтак є добросовісним набувачем.

Водночас ОСОБА_3 ніколи не був
власником відповідного майна - проїзду
загального користування, оскільки
відповідні землі перебувають в
спільній власності територіальної
громади, від імені якої повноваження
власника здійснює Вінницька міська
рада, а тому він не має права його
витребовувати.

Отже колегія суддів приходить до
висновку про те, що позивач не довів
наявності передбачених законом
підстав для визнання оспорюваного
правочину - договору купівлі-продажу
квартири земельної ділянки від 23
серпня 2001 року недійсним, а також
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянки,
виданого на його підставі, а суд першої
інстанції неправильно застосував
матеріальний закон, що відповідно до
статті 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
нового про відмову в задоволенні
позову.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК
України у зв'язку із ухваленням нового
рішення в частині позовних вимог слід
змінити розподіл судових витрат і
стягнути на користь апелянта витрати
по сплаті судового збору за подання
апеляційної скарги.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 серпня 2014 року
в частині:

визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0761 га, розташованої у АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 23.08.2001 року і за
реєстрового в реєстрі за №3008,

та визнання недійсним Державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку серії ВН, виданого
ОСОБА_2 Вінницькою міською радою
народних депутатів 26.02.2002 року,
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за №ВН№4/1-213 -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову в цій частині
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі - судовий
забір за подання апеляційної скарги в
сумі 121,80 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник
І.М.Судді: З оригіналом вірно: Суддя
апеляційного суду
/підпис/ Войтко Ю.Б.
/підпис/ Копаничук С.Г.
Стадник І.М.