Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю позивача та представника
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Володимирецького районного суду від 19
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору,: Володимирецька
районна державна нотаріальна контора
Рівненської області; про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину, внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину та визнання права
на обов'язкову частку у спадщині,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного
суду від 19 травня 2014 року ОСОБА_1
відмовлено в задоволенні позову до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,:
Володимирецька районна державна
нотаріальна контора Рівненської
області (далі - Державна нотаріальна
контора); про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину і визнання права
на обов'язкову частку у спадщині.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
матеріального права, неповноту
з'ясування обставин справи та
порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про
недодержання норм ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1241,
ст. 1270 ЦК України, оскільки вона
прийняла спадщину, проживаючи разом із
спадкодавцем на момент його смерті,
відмови від спадщини не заявляла, в
зв'язку з чим як повнолітня
непрацездатна особа набула права на
обов'язкову частку у спадщині. Судом не
враховано, що державний нотаріус
відмовила у видачі свідоцтва про право
на спадщину на підставі того, що
відповідач вже прийняв спадщину за
заповітом і порадила звернутися до
суду за вирішенням спірних відносин.

Помилково застосовано й Рішення
Конституційного Суду України від 11.02.2014
року №1-рп/2014 (справа №1-12014) щодо
тлумачення положень ч. 1 ст. 1241 ЦК
України.

Порушенням процесуального закону
вважала невиконання судом вимог ст. ст.
213, 214 ЦПК України щодо законності і
обґрунтованості оскаржуваного рішення
та щодо вирішення питання про
регулювання спірних прав і обов'язків
сторін нормами матеріального права.

З урахуванням наведеного та
посилаючись на п. 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року "Про судову практику у справах про
спадкування", просила скасувати
рішення Володимирецького районного
суду від 19 травня 2014 року та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення
законним і обґрунтованим, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач пропустила 6-місячний строк
звернення до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини; доказів про те, що
на час відкриття спадщини вона
проживала разом із спадкодавцем,
здобуто не було, а права на обов'язкову
частку у спадщині не набула в зв'язку з
тим, що на момент відкриття спадщини
вона не мала статусу непрацездатної.
Оскільки встановлено відсутність
правових підстав, вимоги ОСОБА_1
залишено без задоволення.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_3, який
проживав у АДРЕСА_2 (а.с. 3). Оскільки
спадкодавець хворів, його доглядала і з
ним проживала на час смерті дочка -
ОСОБА_1, що стверджується довідкою
Старорафалівської сільської ради
Володимирецького району №285 від 21.05.2012
року (а.с. 4).

5 червня 2012 року позивач звернулася до
Державної нотаріальної контори з
заявою про видачу свідоцтва про право
на обов'язкову частку у спадщині як
спадкоємцю ОСОБА_3 (а.с. 5-5, зв.). 10 серпня
2012 року державний нотаріус своєю
постановою відмовила у задоволенні
заяви з тим обґрунтуванням, що відсутні
правовстановлювальні документи на
спадкове майно, а також, що свідоцтво
про право на спадщину вже видано
спадкоємцю за заповітом - ОСОБА_2 (а.с. 6-6,
зв.).

17 лютого 2010 року в.о. державного
нотаріуса Державної нотаріальної
контори було видано відповідачу два
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом. Зокрема за свідоцтвом, що
зареєстроване в реєстрі за №84,
спадщина складається із земельної
ділянки площею 0, 25 га у межах згідно з
планом, яка розташована по АДРЕСА_2
кадастровий номер 010010093; з
земельної ділянки площею 0, 1089 га, яка
розташована у межах згідно з планом за
тією ж адресою, кадастровий номер
010010094; з земельної ділянки площею
2, 57 га у межах згідно з планом, яка
розташована на території
Старорафалівської сільської ради
Володимирецького району Рівненської
області, кадастрові номери 040140065 і
040070096 (а.с. 43). За свідоцтвом,
зареєстрованим за №85, спадщина
складається з грошових вкладів з
належними відсотками та компенсаціями,
що зберігаються у ВАТ "Державний
ощадний банк України", філія -
Рівненське обласне управління
територіально відокремлене
безбалансове відділення №100170148 в смт.
Рафалівка Володимирецького району
Рівненської області, на рахунках
НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, які
належали спадкодавцю на підставі
ощадних книжок, виданих на ім'я ОСОБА_3:
відділенням Ощадбанку №656409 с. Стара
Рафалівка Володимирецького району
Рівненської області по рахунку
НОМЕР_1-15.02.1990 р., по рахунку НОМЕР_2 -16.0.1992
р., по рахунку НОМЕР_3 - 11.04.1991 р., -
відділенням Ощадбанку №656407 смт.
Рафалівка Володимирецького району
Рівненської області по рахунку НОМЕР_4 -
19.06.1997 р. (а.с. 43, зв.).

Вважаючи, що вона має право на
обов'язкову частку у спадщині, яка
складається з житлового будинку,
прибудови, літньої кухні, сараю,
погреба, інших господарських споруд і
будівель, майнових прав на
незареєстровані господарські споруди,
три земельні ділянки, грошові вклади в
Акціонерному товаристві "Державний
ощадний банк України", як непрацездатна
повнолітня дочка (пенсіонер за віком),
яка прийняла спадщину, проживаючи на
момент її відкриття зі спадкодавцем, і
не відмовилася від неї, ОСОБА_1
звернулася до суду з вимогами про
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом, що
видане відповідачу, внесення змін до
оспорюваного свідоцтва та визнання за
нею права на обов'язкову частку - 14
частину спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1241 ЦК
України спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Повнолітні непрацездатні діти
спадкодавця спадкують, незалежно від
змісту заповіту, половину частки, яка
належала б кожному з них у разі
спадкування за законом (обов'язкова
частка).

Стаття 1297 цього Кодексу вказує про
обов'язок спадкоємця, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, звернутися до нотаріуса за
видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається на ім'я кожного з них, із
зазначенням імені та частки у спадщині
інших спадкоємців.

З висновками районного суду про
спростування показаннями свідка того,
що позивач на момент відкриття
спадщини не проживала разом із
спадкодавцем, не можна погодитися.

Так, частина 2 ст. 59 ЦПК України визначає
умови допустимості доказів, тобто, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На а.с. 4 міститься неоспорена особами,
які беруть участь у справі, довідка №285,
видана 21 травня 2012 року
Старорафалівською сільською радою і
підписана головою територіальної
громади, звідки вбачається, що позивач
на день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 року
проживала з ним у АДРЕСА_2Згідно із ч. 1
ст. 29 ЦК України місцем проживання
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово.

Норми ст. 3 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" передбачають, що
місцем проживання є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає понад шість місяців на рік.

Відсутність у погосподарській книзі
запису про проживання ОСОБА_1 у січні 2008
року - серпні 2009 року в с. Стара
Рафалівка Володимирецького району та
наявність реєстрації в АДРЕСА_1, у
будь-якому разі не заперечують факту її
проживання разом із батьком.

Самі ж по собі свідчення сільського
голови про помилковість видачі
неоспореної довідки №285 від 21.05.2012 року,
де він поставив власний підпис, колегія
суддів вважає неприйнятним доказом.

"Сучасний тлумачний словник
української мови" дає визначення
поняття "Непрацездатний" як такий, що
через старість, хворобу і т. ін. утратив
здатність працювати або не мав її
ніколи (Видавничий дім "Школа", 2011 рік,
стор. 550). Тому непрацездатність - це
стан здоров'я (функцій організму)
людини, що обумовлений захворюванням,
травмою тощо, який унеможливлює
виконання роботи визначеного обсягу,
професії без шкоди для здоров'я. Повна
втрата працездатності визначається як
настання пенсійного віку (старість).
Пенсійний вік в Україні становить для
жінок 55 років, якщо вони народилися до 30
вересня 1956 року (стаття 26 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування").

Оскільки ОСОБА_1 народилася в 1952 році і
набула соціально-правового статусу
пенсіонера в 2007 році, тобто з
додержанням умови досягнення
пенсійного віку (а.с. 7), тому в суду
першої інстанції не було підстав не
вважати її непрацездатною особою на
час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4
року.

Покликання відповідача на Рішення
Конституційного Суду України від 11.02.2014
року №1-рп/2014 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 1241 ЦК
України (справа про право на
обов'язкову частку у спадщині
повнолітніх непрацездатних дітей
спадкодавця), з чим погодився суд
першої інстанції, не заслуговують на
увагу.

Так, цим Рішенням офіційно
розтлумачено норму ч. 1 ст. 1241 ЦК України
лише в контексті, чи відносяться
інваліди ІІІ групи до повнолітніх
непрацездатних дітей спадкодавця, які
мають право на обов'язкову частку у
спадщині. Іншим положенням зазначеного
закону тлумачення не надавалося.

За таких обставин ОСОБА_1 прийняла
спадщину як непрацездатна повнолітня
дочка спадкодавця, що постійно
проживала з ним на час відкриття
спадщини, і не відмовилася від
спадщини, та набула суб'єктивного
цивільного права на обов'язкову частку
у спадщині. З розрахунку 12 частина, яку
вона мала б спадкувати за законом,
поділивши на 2, - це є 14 частина спадщини
після смерті свого батька. Тому
спадкувати спірну частку у спадщині за
позивача в ОСОБА_2 повноважень не
виникло.

Стаття 1301 ЦК України передбачає
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Щодо вимог про внесення змін в
оспорюване свідоцтво і визнання за
ОСОБА_1 права на обов'язкову частку у
спадщині, то вони задоволенню не
підлягають з таких міркувань.

Обов'язок внесення змін до свідоцтва
про право на спадщину норма ст. 1300 ЦК
України покладає на нотаріуса. У суду ж
відсутні такі повноваження, а тому
позов ОСОБА_1 про це не ґрунтується на
достатніх правових підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

На відміну від суду першої інстанції
позивач позбавлений в апеляційному
суді права збільшувати або зменшувати
розмір позовних вимог, а до початку
розгляду справи - змінити предмет або
підставу позову (ч. 2 ст. 27 ЦПК України).

Як убачається, місцевий суд при
вирішенні спірних відносин уваги на
наведені обставини не звернув,
ухваливши рішення, яке не може
залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового - про часткове задоволення
позову є неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

На підставі ст.ст. 1268, 1241, 1297, 1300, 1301 ЦК
України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Володимирецького районного
суду від 19 травня 2014 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними в 14 частині:

1.) Свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, що видане 17 лютого 2010 року
в.о. державного нотаріуса
Володимирецької районної державної
нотаріальної контори на користь
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, як спадкоємця
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровано в
реєстрі за №84, що складається із
земельної ділянки площею 0, 25 га у межах
згідно з планом, яка розташована по
АДРЕСА_2 кадастровий номер 010010093;
із земельної ділянки площею 0, 1089 га у
межах згідно з планом, яка розташована
по АДРЕСА_2 кадастровий номер
010010094; із земельної ділянки площею
2, 57 га у межах згідно з планом, яка
розташована на території
Старорафалівської сільської ради
Володимирецького району Рівненської
області, кадастрові номери 040140065 і
040070096.

2.) Свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, що видане 17 лютого 2010 року
в.о. державного нотаріуса
Володимирецької районної державної
нотаріальної контори на користь
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, як спадкоємця
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровано в
реєстрі за №85, що складається з
грошових вкладів з належними
відсотками та компенсаціями, які
зберігаються у ВАТ "Державний ощадний
банк України", філія - Рівненське
обласне управління територіально
відокремлене безбалансове відділення
№100170148 в смт. Рафалівка
Володимирецького району Рівненської
області, на рахунках НОМЕР_1, НОМЕР_2,
НОМЕР_3, НОМЕР_4, які належали
спадкодавцю на підставі ощадних
книжок, виданих на ім'я ОСОБА_3:
відділенням Ощадбанку №656409 с. Стара
Рафалівка Володимирецького району
Рівненської області по рахунку
НОМЕР_1-15.02.1990 р., по рахунку НОМЕР_2 -
16.01.1992 р., по рахунку НОМЕР_3 - 11.04.1991 р., -
відділенням Ощадбанку №656407 смт.
Рафалівка Володимирецького району
Рівненської області по рахунку НОМЕР_4 -
19.06.1997 р.

У задоволенні решти вимог (про внесення
змін до свідоцтва про право на спадщину
та визнання права на обов'язкову частку
у спадщині) ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: