Справа № 364/268/14-ц
Головуючий у І інстанції Моргун
Г.Л.Провадження № 22-ц/780/3834/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 19
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Володарського районного суду
Київської області від 05 травня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Кредитної спілки „Тринадцята
зарплатня", ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
житлового приміщення (квартири)
удаваним, визнання свідоцтва на право
власності на житлове приміщення
(квартиру) недійсним, визнання
іпотечного договору припиненим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 звернулися до суду із
зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що між
КС «Тринадцята зарплатня» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір № 06/04/08
від 11 квітня 2008 року про отримання нею
кредитних коштів в сумі 500 000 грн. для
власних потреб строком на три місяці до
11 липня 2008 року із сплатою процентів у
розмірі 72 відсотка річних.

В забезпечення виконання кредитного
договору, був укладений іпотечний
договір від 11 квітня 2008 року ,
предметом якого є житловий будинок з
надвірними будівлями і спорудами, за
адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_3 на
праві приватної власності.

Оскільки ОСОБА_3 не виконувала умови
договору, ОСОБА_2 в рахунок погашення
кредиту, процентів, пені продав ОСОБА_4
власну квартиру, загальною площею 284,0
кв.м, вартістю 1 142 600 грн, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
відповідно договору купівлі-продажу
квартири від 03.09.2008 року.

Позивачі вважали, що договір - купівлі
продажу квартири є удаваним, оскільки
на їх думку він був укладений з метою
погашення заборгованості, яка виникла
перед КС «Тринадцята зарплатня».

Позивачі зазначали, що при укладенні
договору купівлі-продажу квартири, між
ОСОБА_2 та кредитною спілкою було
підписано додаток до кредитного
договору про його розірвання та була
домовленість про вчинення відповідних
дій щодо припинення Іпотечного
договору від 11.04.2008 року на будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
належить ОСОБА_3.

Позивачі просили:

- визнати удаваним договір
купівлі-продажу квартири від 03.09.2008
року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з
підстав передбачених ст. 235 ЦК
України;

- визнати недійсним свідоцтво на право
власності на житлове приміщення, яке
знаходиться за адресою: 09300,
АДРЕСА_1,зареєстроване на ім.»я ОСОБА_4

- визнати іпотечний договір № б/н від
11.04.2008 року укладений між
ОСОБА_3 та КС «Тринадцята зарплатня»
припиненим;

- судові витрати покласти на
відповідачів.

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 05 травня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, та ОСОБА_3, подали апеляційну
скаргу, в якій просили рішення суду
першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове про задоволення їх
позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянти
посилалися на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушення
норм матеріального та процесуального
права, оскільки вважали, що суд
помилково при винесенні рішення не
врахував вимоги ч. 5 п. 3 ст.18 Закону
України „Про захист прав споживачів".
Крім того вважали, що суддя першої
інстанції навмисно проігнорувала
письмові докази, які вони надавали до
позовної заяви та їх усні пояснення під
час розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 11 квітня 2008 року
між Кредитною спілкою «Тринадцята
зарплатня» та позивачкою ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір №06/04/08
(а.с.6).

Згідно із пункту 1.1, кредитного
договору КС „Тринадцята зарплатня"
відкрила ОСОБА_6 кредитну лінію у сумі
500 000 грн. на строк 3 (три) місяці до 11
липня 2008 року для власних потреб.

Відповідно п.1.2. Кредитного договору, за
користування кредитом, позичальнику
встановлена плата у розмірі 72-х %
річних.

ОСОБА_2 виступив поручителем по
вказаному кредитному договору
відповідно до договору поруки № 06/04/08-2
від 11.04.2008 року (а.с. 62).

Судом встановлено, що в забезпечення
виконання кредитного договору, був
укладений іпотечний договір від 11.04.2008
року на житловий будинок з надвірними
будівлями і спорудами, за адресою:
АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_6 на праві
приватної власності. (а.с. 10-11).

Спілка повністю виконала зобов'язання
за Кредитним договором, видавши ОСОБА_6
грошові кошти, що визнається
позивачами.

Як видно із кредитного договору,
сторонами досягнуто згоди з усіх
істотних умов договору, про що свідчать
підписи сторін цього договору.
Кредитний договір укладений в
письмовій формі. Сторони кредитного
договору на момент його укладення мали
необхідний обсяг цивільної
правоздатності та мали вільне
волевиявлення, яке відповідало їх
внутрішній волі.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Застосування Закону України «Про
захист прав споживачів» можливе в тому
разі, якщо предметом і підставою позову
є питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедуру виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, регулювання яких
передбачено положеннями ЦК України та
спеціальним законодавством у системі
кредитування.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, як зазначено
у ч. 1 ст.628 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ч.2 цієї статті істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.2 ст.640 ЦК України, якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчиненої іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Враховуючи, що згідно ч.2 ст.1054 ЦК
України до відносин за кредитним
договором застосовуються положення
параграфа 1 цієї глави, то за змістом ч.2
ст.1046 ЦК України договір є укладеним з
моменту передання грошових коштів.

Суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що під час підписання
кредитного договору позивач була
ознайомлена з його умовами, висловила
свою згоду щодо умов договору та
волевиявлення шляхом підписання
зазначеного договору, у зв'язку з чим
суд вірно вважав посилання позивача на
несправедливість та
дискримінаційність умов кредитного
договору такими, що не заслуговують на
увагу

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язання - це правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
дійшов висновку, що твердження
позивача ОСОБА_3 про неможливість
виконання умов кредитного договору
через неймовірно високі відсотки та
штрафні санкції, не ґрунтуються на
положеннях укладеного сторонами
договору та вимогах закону.

Як видно із договору , у разі дотримання
всіх умов кредитного договору штрафні
санкції до позичальника не
застосовуються, тому твердження у
позовній заяві позивача ОСОБА_3 на
несправедливе застосування Кредитною
спілкою «Тринадцята зарплатня»
високих відсотків та штрафних санкцій
вірно не взяті судом до уваги.

Згідно із нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 598 ЦК України - зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Пунктами 1.2, 3.4 та 3.5 Кредитного договору
визначені:

- розмір відсоткової ставки за
користування кредитом; ї- обов'язок
сплачувати відсотки та обов'язок
повернути основну суму кредиту;

- термін погашення простроченої
заборгованості, який визначений
посиланням на подію, а саме моментом
(днем) її повернення, який повинен
неминуче настати.

Пунктом 19 Іпотечного договору
визначений термін його дії - до
виконання ОСОБА_6 основного
зобов'язання або настання одного з
випадків згідно ст.17 Закону
України «Про іпотеку» (тлумачення
терміну «Основне зобов'язання» -
визначене у п. 2 Іпотечного договору).
Таким випадком, у даній ситуації, могло
бути лише повне виконання умов
кредитного Договору, що дало би
підстави вважати припиненим й
оспорюваний Іпотечний договір.

Крім того, згідно ст.599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1
ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з'ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду та яку саме.

Згідно із п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06 листопада 2009 року за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст. 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Виходячи з вищенаведеного, за удаваним
правочином обидві сторони свідомо, з
певною метою, документально оформлюють
правочин, але насправді між ними
встановлюються інші правовідносини.
Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином (наприклад,
договір купівлі-продажу квартири, що
приховує договір застави в
забезпечення повернення позики, або
укладений з метою уникнути звернення
стягнення на заставлене майно в
судовому порядку). При цьому позивач
має вказати, який правочин приховує
укладений правочин. Натомість позивачі
у своєму позові не зазначають, який
правочин сторони мали на меті
приховати укладаючи 03 вересня 2008 року
договір купівлі-продажу квартири, який
був належним чином нотаріально
посвідчений, зареєстрований у
встановленому порядку . Твердження
позивача ОСОБА_2 про те, що сторони
укладаючи даний договір мали на меті
погашення заборгованості за кредитним
договором та виконання зобов'язань по
іпотечному договору, що він не
ознайомлювався з умовами договору
купівлі-продажу квартири, що вказаний
договір є удаваним - спростовуються
умовами договору купівлі-продажу
підписаного позивачем ОСОБА_2. Зокрема,
у п. 17 зазначено, що сторони
підтверджують, що договір не носить
характеру фіктивної та удаваної угоди.
Одночасно, п.22 вище вказаного договору
купівлі-продажу сторонам роз'ясненні
правові наслідки, передбачені ст.ст. 203,
215, 216, 229-377 Цивільного Кодексу України,
ст. ст. 192, 212 Кримінального Кодексу
України, ст. ст.9, 11 Закону України «Про
систему оподаткування», ст. 4 Закону
України «Про власність».

Враховуючи, що при укладенні удаваного
правочину волевиявлення учасників
правочину (як зовнішній прояв волі) не
відповідає їх внутрішній волі, суд
першої інстанції, вірно виходив із
того, що позивачем ОСОБА_2, відповідно
до ст. 60 ЦПК України, таких доказів не
надано, а тому правові підстави визнати
вказаний договір купівлі -продажу
удаваним у суду відсутні. Не надав
таких доказів позивач і в суді
апеляційної інстанції. Посилання
позивача ОСОБА_2 на наявний в
матеріалах справи додаток до
кредитного договору від 03 вересня 2008
року, суд першої інстанції вірно не
взяв до уваги, оскільки відповідно до
ст.ст. 57-60 ЦПК України цей доказ не є
належним. Оригінал документу
відсутній, а належним чином завірену
копію позивач суду не надано.

Крім того, позивачі не надали доказів
виконання надходження грошових коштів
до каси Спілки, від продажу квартири,
інших доказів, які б вказували на
виконання зобов'язань позивачами перед
кредитором за кредитним договором від
11.04.2008 року за реєстровим №06/04/08.

Судом встановлено, що власником
квартири (предмету договору
купівлі-продажу), яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 284
кв.м., жила площа 63,7 кв.м. є ОСОБА_2, а за
умовами договору іпотеки дана квартира
не є заставним майном, то відповідно
відчуження її власником за договором
купівлі - продажу іншій фізичній особі,
не несе за собою виконання зобов'язань
за іпотечним договором від 11.04.2008 року
за реєстровим №15171.

Наведені позивачами факти не
стверджують виконання позичальником
або поручителем зобов'язань на
кредитним договором, а відтак не може
вважатися припиненим Іпотечний
договір від 11квітня 2008 року.

Суд першої інстанції, постановляючи
рішення, вірно встановив фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
зібраним доказам, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог, оскільки не знайшли
свого підтвердження твердження
позивача ОСОБА_2 щодо удаваності
правочину, тому до даних правовідносин
не можуть бути застосовані положення
ст. 235 ЦК України, які містять правові
наслідки удаваного правочину. За таких
умов відсутні правові підстави для
визнання недійсним свідоцтва на право
власності на житлове приміщення
(квартиру), зареєстрованого на ім'я
ОСОБА_4

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 05 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: