Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Закарпатського
регіонального управління Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву», треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
відповідача Товариство з обмеженою
відповідальністю «Житловий комплекс
Ужгородського національного
університету», ОСОБА_3 та Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України», про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, за апеляційними скаргами ЗРУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» і ОСОБА_3 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 23 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 14.02.2012 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ЗРУ ДСФУ
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» (далі -
Управління фонду). Ухвалами
Ужгородського міськрайонного суду
залучено до участі в справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
та стороні відповідача: 21.05.2012 - ТОВ
«Житловий комплекс Ужгородського
національного університету» (далі -
Товариство); 26.05.2014 - ОСОБА_3 та ПАТ
«Державний ощадний банк України» (далі
- «Ощадбанк»). Позов мотивувався
наступним.

06.09.2011 позивач уклав із Управлінням
фонду договір № 4 про обслуговування
коштів для будівництва (придбання)
доступного житла. Договір повинен
відповідати вимогам законодавства, а
саме: Постанові КМ України від 11.02.2009 №
140 (у редакції Постанови КМ України від
11.05.2011 № 568); Постанові КМ України від
09.06.2010 № 509 та Порядку використання
коштів Державного бюджету України для
надання державної підтримки з метою
будівництва (придбання) доступного
житла, затвердженому наказом
Мінрегіону України від 09.06.2011 № 73,
реєстрація в Мінюсті України від 22.06.2011
за № 748/19486.

Однак, Управління фонду протиправно, в
односторонньому порядку, на порушення
вимог Постанови КМ України від 09.06.2010 №
509 збільшило граничну вартість 1 кв. м
загальної площі доступного житла
трикімнатної квартири з 4290,00 грн аж до
6507,03 грн. Звернення позивача до
відповідача від 05.10., 08.12.2011 і від 03.01.2012 з
проханнями надати розширену
інформацію про граничну вартість 1 кв. м
житла та про нормативно-законодавчі
підстави для таких односторонніх дій
результату не дали. Позивач
запропонував відповідачу підписати
доповнення та зміни до договору, якими
визначити вартість 1 кв. м житла в
розмірі 4290,00 грн, як це передбачено
Постановою КМ України від 09.06.2010 № 509.

Відповідач відмовився розкрити
позивачу інформацію стосовно
формування ціни в розмірі 6507,03 грн/1 кв.
м площі житла, не пояснив, чому обирає
дорожчу вартість забудови за рахунок
коштів держбюджету та споживачів, тоді
як у м. Ужгороді є забудовники, які
продають первинне житло за ціною, що на
2000,00 грн нижча. Цим порушені права
позивача як споживача. Позивач вважає,
що при планованому виділенні йому
житла площею 78,22 кв. м різниця в ціні
складає 156440,00 грн і є суттєвою, що
потребує відповідного пояснення.
Намагання позивача з'ясувати ситуацію
призвело до отримання 30.01.2012 від
Управління фонду листа від 12.01.2012 № 21 із
повідомленням про розірвання договору
в односторонньому порядку, із чим
позивач не згідний, оскільки вважає, що
не порушував умов договору.

Посилаючись на ці обставини та на ст. 16
ЦК України, позивач просив:

визнати одностороннє розірвання з боку
Управління фонду договору від 06.09.2011 №
4, що викладене в листі відповідача від
12.01.2012 № 21, недійсним;

відновити становище, яке існувало до
одностороннього розірвання з боку
Управління фонду договору від 06.09.2011 №
4, а саме, забезпечити повернення на
рахунок позивача в Закарпатському
облуправлінні «Ощадбанку» 100669,00 грн
державної підтримки для будівництва
доступного житла по програмі «Доступне
житло», що було надане на виконання
договору від 06.09.2011 № 4;

зобов'язати відповідача надати суду та
позивачу проектно-кошторисну
документацію по формуванню ціни 1 кв. м
в будинку за адресою: АДРЕСА_2;

зобов'язати Управління фонду укласти з
позивачем зміни та доповнення до
договору від 06.09.2011 № 4 на умовах,
запропонованих останнім, які отримані
відповідачем 05.10.2011 за вх. № 351, що
базуються на граничній вартості житла
для Закарпатської області в розмірі
4290,00 грн за 1 кв. м, передбаченій
Постановою КМ України від 09.06.2010 № 509.

Позивач просив вжити заходи
забезпечення позову шляхом заборони
відповідачу вчиняти дії по
розпорядженню 3-кімнатною квартирою № 6
за адресою АДРЕСА_2 до ухвалення
рішення в справі.

Справа розглядалася судом
неодноразово. Останнім рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від
23.07.2014 позов задоволено частково:

визнано одностороннє розірвання
договору № 4 від 06.09.2011 незаконним;

зобов'язано Закарпатське регіональне
управління Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву»:

внести на рахунок ОСОБА_1 в
Закарпатському обласному управлінні
АТ «Державний ощадний банк України»
100669,00 грн державної підтримки для
будівництва доступного житла по
програмі;

укласти з ОСОБА_1 зміни та доповнення до
договору від 06.09.2011 № 4 відповідно до
Постанови КМ України від 09.06.2010 № 509, які
базуються на граничній вартості житла
для Закарпатської області в розмірі
4290,00 грн за 1 кв. м.

В решті позову відмовлено. Стягнуто із
ЗРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння
молодіжному житловому будівництву» на
користь ОСОБА_1 судові витрати в
розмірі 114,60 грн.

Управління фонду рішення суду про
часткове задоволення позову оскаржило,
вважає таке необґрунтованим і
незаконним. На думку апелянта, договір
було розірвано правомірно, з
урахуванням його умов, суті спірних
правовідносин та невиконання умов
договору позивачем. Вимоги позивача
про визнання недійсним
одностороннього розірвання договору
та про зобов'язання відповідача
укласти зміни до договору не
відповідають передбаченим законом і
договором способам захисту порушеного
права, не відповідають правилам, якими
регулюються договірні правовідносини.
Доводи позивача про начебто
неправильне визначення вартості
одиниці площі житла та про порушення
його прав як споживача у контексті
законодавства про надання державної
підтримки для будівництва доступного
житла помилкові, оскільки суперечать
цьому законодавству та обставинам
справи, не враховують вільного
волевиявлення сторін при укладенні
договору. Апелянт просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в позові.

Третя особа ОСОБА_3 ставить в апеляції
питання про скасування рішення про
часткове задоволення позову із повною
відмовою в позові. Зазначає, зокрема, що
суд першої інстанції, визнавши
одностороннє розірвання договору
незаконним, вийшов за межі позову,
оскільки позивач просив визнати таке
недійсним, що, в свою чергу, як і вимога
про зобов'язання укласти зміни до
договору, не відповідає установленим
способам захисту права. Сторони
досягли згоди з істотних умов договору
і такий був розірваний відповідачем
установленим порядком саме внаслідок
порушення умов договору позивачем. На
час вирішення справи судом першої
інстанції договір фактично був
розірваний, після чого квартиру було
продано третій особі, яка оформила своє
право власності, тому для задоволення
вимог позивача не має правових підстав
і таке по суті неможливе.

Інші учасники процесу рішення суду не
оскаржують. Позивач ОСОБА_1 подав
письмові заперечення на апеляцію
відповідача, вказує на її
необґрунтованість, просить скаргу
відхилити, рішення суду - залишити без
змін. Позивач зазначає, зокрема, що
належно виконував умови договору; для
розрахунку вартості усієї площі
квартири слід було застосовувати ціну
4290,00 грн/1 кв. м; дії відповідача з
визначення ціни на квартиру та з
одностороннього розірвання договору є
неправомірними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
представника відповідача ОСОБА_4, який
апеляцію Управління фонду підтримав,
представника Товариства Сурана В.Г.,
який вважає апеляції обґрунтованими,
позивача ОСОБА_1, який апеляції не
визнав, розглянувши справу за
правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності інших учасників процесу,
обговоривши доводи учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в сукупності, суд приходить до
такого.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з його
обґрунтованості та доведеності, з
наявності підстав для захисту прав
позивача, які суд визнав порушеними, в
обраний останнім спосіб. По суті, суд
задовольнив усі позовні вимоги, що
власне були пред'явлені та мають
правове значення. Однак, погодитись із
таким рішення не можна, оскільки своїх
висновків суд дійшов унаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Спірні правовідносини регулюються
нормами ЦК України щодо зобов'язань,
правочинів і нормами законодавства
щодо надання державної підтримки з
метою будівництва (придбання)
доступного житла у редакції, чинній на
час їх виникнення.

Особа на власний розсуд
розпоряджається своїми цивільними та
процесуальними правами та здійснює
своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1
ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК
України); кожна сторона зобов'язана
належно довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень; обов'язок
доказування пред'явлених вимог лежить
на позивачеві і таке не може
ґрунтуватися на припущеннях;
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню; обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування; апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст.
11 ч. 1, ст.ст. 57-61, ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Про задоволення позову рішення може
бути прийняте за умови обґрунтованості
та доведеності позовних вимог (стс. 212-215
ЦПК України). У справі встановлені такі
факти і обставини.

Законом України «Про запобігання
впливу світової фінансової кризи на
розвиток будівельної галузі та
житлового будівництва» (Закон № 800-VI)
установлено, що доступне житло - це
збудовані і ті, що будуються за
державної підтримки, житлові будинки
(комплекси) та квартири; державна
підтримка будівництва доступного
житла полягає, зокрема, у сплаті
державою 30% вартості будівництва
(придбання) доступного житла; державна
підтримка надається з розрахунку не
більш як 21 кв. м на одну особу та
додатково 10,5 кв. м загальної площі
житла на сім'ю, решту вартості житла
сплачує громадянин, який уклав договір
про будівництво (придбання) доступного
житла, за власні кошти; Порядок надання
державної підтримки та забезпечення
громадян доступним житлом
встановлюється КМ України (ст. 4 ч.ч. 1, 2,
3, 12).

Постановою КМ України від 11.02.2009 № 140
був затверджений Порядок надання
державної підтримки для забезпечення
громадян доступним житлом. Постановою
КМ України від 11.05.2011 № 568, що набрала
чинності з 10.06.2011, до Постанови КМ
України від 11.02.2009 № 140 були внесені
зміни, назву затвердженого раніше
Порядку змінено на «Порядок
забезпечення громадян доступним
житлом» (далі - Порядок підтримки) і
викладено Порядок в новій редакції.
Порядком підтримки передбачено, що:

забезпечення громадян доступним
житлом здійснюється шляхом надання
державної підтримки, яка полягає у
сплаті державою 30% вартості
будівництва (придбання) доступного
житла та/або надання пільгового
іпотечного житлового кредиту (п. 1 абз.
2);

нормативна площа - максимальна площа
житла, з розрахунку якої надається
державна підтримка, яка становить 21 кв.
м загальної площі житла на одну особу
та додатково 10,5 кв. м на сім'ю; об'єкт
фінансування - об'єкт житлового
будівництва чи квартира в об'єкті
житлового будівництва (п. 2 абз. 2, 3);

державна підтримка надається шляхом
сплати за рахунок коштів державного
та/або місцевого бюджету 30% вартості
нормативної площі доступного житла,
при цьому громадянин вносить на свій
поточний рахунок, відкритий в
уповноваженому банку, кошти в обсязі 70
відсотків вартості нормативної площі
доступного житла (п. 4 абз. 1, 2);

для розрахунку обсягу державної
підтримки вартість 1 кв. м загальної
площі житла не повинна перевищувати
граничної вартості 1 кв. м житла, що
визначається згідно з порядком
використання коштів, передбачених у
державному бюджеті на відповідний рік
для надання державної підтримки з
метою будівництва (придбання)
доступного житла, затвердженим
відповідно до законодавства (п. 5 абз. 1);

вартість загальної площі житла, що
перевищує нормативну площу,
сплачується громадянином за вартістю,
визначеною у договорі про будівництво
(п. 5 абз. 2);

у разі коли визначена забудовником
вартість 1 кв. м загальної площі житла
перевищує граничну вартість 1 кв. м
житла, зазначену в абзаці першому цього
пункту, громадянин, який виявив бажання
придбати таке житло, сплачує різницю
вартості за власний рахунок (п. 5 абз. 3);

державна підтримка надається виходячи
з нормативної площі житла (п. 6);

для розгляду пропозицій щодо
формування переліку об'єктів житлового
будівництва, на добудову (будівництво)
яких або придбання житла в яких можуть
спрямовуватися кошти, зазначені в
абзаці другому пункту 4 цього Порядку,
утворюється міжвідомча комісія, склад
якої затверджується Міністерством
регіонального розвитку, будівництва…,
рішення комісії оформляється
протоколом (п. 7 абз. 1, 3);

виконавець для надання державної
підтримки укладає: із забудовником -
договір про резервування житлової
площі та/або договір про сприяння у
будівництві, а також договір про
будівництво (придбання) доступного
житла; з громадянином - договір про
обслуговування коштів для будівництва
(придбання) доступного житла,
відповідно до якого громадянин доручає
виконавцю розпоряджатися коштами на
поточному рахунку, які складаються з
суми вартості об'єкта фінансування та
суми винагороди (відшкодування); сума
винагороди (відшкодування) за
обслуговування коштів, яка
визначається у кожному із зазначених
договорів, становить не більш як 0,7%
вартості договору (п. 9 пп. 1).

Постановою КМ України від 09.06.2010 № 509, що
набрала чинності з 05.07.2010, був
затверджений Порядок використання у 2010
році коштів Стабілізаційного фонду для
забезпечення житлом громадян, в тому
числі військовослужбовців та осіб
рядового і начальницького складу, які
відповідно до законодавства мають
право на його отримання, зокрема шляхом
надання державної підтримки для
будівництва і придбання доступного
житла, та для здійснення компенсації
Державній іпотечній установі витрат на
придбання квартир для забезпечення
житлом окремих категорій громадян
(далі - Порядок на 2010 рік). Як випливає зі
змісту п. 1 Порядку на 2010 рік, він
визначає механізм використання у 2010
році коштів Стабілізаційного фонду,
передбачених п. 10 ч. 1 ст. 74 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2010 рік»…. Пункт 5 Порядку на 2010 рік
передбачав, зокрема, що: державна
підтримка надається виходячи з норми
не більш як на 21 кв. м загальної площі
житла на одну особу та додатково на 10,5
кв. м на сім'ю (абз. 1); вартість загальної
площі житла, що перевищує нормативну
площу, сплачується громадянином за
ринковою вартістю, визначеною у
договорі про будівництво (абз. 2); для
розрахунку обсягу державної підтримки
визначена забудовником вартість 1 кв. м
загальної площі житла не повинна
перевищувати граничної вартості 1 кв. м
житла згідно з додатком до цього
Порядку (абз. 3); у разі коли визначена
забудовником вартість 1 кв. м загальної
площі житла перевищує граничну
вартість 1 кв. м загальної площі житла,
громадянин, який виявив бажання
придбати таке житло, сплачує різницю
вартості за власний рахунок (абз. 4).

Наказом Мінрегіонбуду України від
09.06.2011 № 73 (реєстрація в Мінюсті України
від 22.06.2011 за № 748/19486) затверджено
Порядок використання коштів
Державного бюджету України для надання
державної підтримки з метою
будівництва (придбання) доступного
житла, що набрав чинності з 04.07.2011 (далі -
Порядок використання коштів). Порядком
використання коштів також передбачено,
що: перелік об'єктів житлового
будівництва, на добудову (будівництво)
яких або придбання житла в яких можуть
спрямовуватися бюджетні кошти,
затверджує Мінрегіонбуд (п. 3); для
розгляду пропозицій щодо формування
переліку житлових об'єктів утворюється
міжвідомча комісія…, рішення якої
оформляється протоколом (п. 4); для
розрахунку обсягу державної підтримки
вартість 1 кв. м загальної площі житла
не повинна перевищувати граничної
вартості 1 кв. м житла згідно з додатком
до цього Порядку (п. 5); додаток до
Порядку використання коштів
встановлює граничну вартість 1 кв. м
загальної площі житла по Закарпатській
області в розмірі 4934,00 грн
(адміністративний центр регіону) і 4290,00
грн (інші населені пункти регіону).

14.07.2011 Міністр регіонального розвитку,
будівництва та житлового господарства
України видав наказ № 121, яким увів у
дію рішення Міжвідомчої комісії… від
12.07.2011 (протокол № 1) (а.с. 61-63 т. 3).
Додатком № 2 до указаного протоколу
засідання комісії затверджено об'єкт
житлового будівництва по
Закарпатській області -
багатоповерхову забудову по АДРЕСА_2
забудовника ТОВ «Житловий комплекс
Ужгородського національного
університету» в кількості 4-х квартир
із запропонованою вартістю 1 кв. м площі
квартири у 6600,00 грн.

28.07.2011 Управління фонду уклало з
Товариством договір № 1/2011 про
будівництво доступного житла (а.с. 41-45 т.
1). Договір було укладено з метою
будівництва доступного житла та
передачі його громадянам, які
відповідно до законодавства мають
право на його отримання, із наданням
державної підтримки для будівництва
доступного житла відповідно до Порядку
підтримки та Порядку використання
коштів (пп. 1.1.). Порядок ціноутворення
та фінансування спорудження об'єкта
будівництва був визначений п. 5
договору, при цьому, у пп. 5.1. договору
були зафіксовані формула визначення
загальної вартості об'єкта
фінансування та вартість 1 кв. м
квартири АДРЕСА_2, що склала 6507,03 грн.
Цього ж дня Управління фонду і
Товариство уклали і договір № 1/2011 про
резервування житлової площі, за яким
Товариство зобов'язалося
зарезервувати за Управлінням фонду
квартири як об'єкти, що будуються в
указаному будинку із отриманням
державної підтримки, зокрема, на
другому поверсі будинку трикімнатну
квартиру № 6 загальною площею 78,22 кв. м,
житловою площею 40,2 кв. м (а.с. 39-40 т. 1).

01.09.2011 ОСОБА_1 подав Управлінню фонду
заяву про надання державної підтримки
на будівництво (придбання) доступного
житла (а.с. 66 т. 1). Заявник згідно із
Порядком підтримки просив надати йому
державну підтримку, яка полягає у
сплаті державою 30% вартості доступного
житла для фінансування будівництва
(придбання) доступного житла згідно із
договором між Управлінням фонду і
Товариством про будівництво
доступного житла від 28.07.2011 № 1, а саме,
квартири №? 6 загальною площею 78,22 кв. м
у будинку б/н по АДРЕСА_2 вартістю 508980,00
грн, в т.ч., державна підтримка - 100669,00
грн. У заяві позивач зазначив, що дає
згоду на вчинення з метою будівництва
(придбання) доступного житла
необхідних дій і зобов'язався
підписати необхідні договори.

06.09.2011 Управління фонду (сторона 1) і
ОСОБА_1 (сторона 2) уклали договір № 4 про
обслуговування коштів для будівництва
(придбання) доступного житла (а.с. 6-9 т. 1).
Сторони зазначили, що керуються
Порядком підтримки і Порядком
використання коштів (преамбула),
послалися на договір № 1 про
будівництво доступного житла (п. 1.) і
погодили, зокрема, такі умови:

об'єктом фінансування є 3-кімнатна
квартира № 6 на 2-му поверсі 3-ї секції
(під'їзду) будинку за будівельною
адресою АДРЕСА_2, проектна площа
квартири становить: загальна - 78,22 кв. м,
житлова - 40,20 кв. м, вартість 1 кв. м
квартири становить 6507,03 грн (п. 2.4.);

державна підтримка у розмірі 30%
вартості нормативної площі доступного
житла надається виходячи з нормативної
площі - не більше як на 21 кв. м загальної
площі житла на одну особу та додатково
на 10,5 кв. м на сім'ю (п. 2.2. абз. 1);

вартість загальної площі житла, що
перевищує нормативну площу,
сплачується стороною 2 за вартістю,
визначеною забудовником та погодженою
Міжвідомчою комісією… (п. 2.2. абз. 2);

перевищення визначеної забудовником
вартості 1 кв. м загальної площі об'єкта
фінансування граничної вартості 1 кв. м
житла, визначеної згідно з Порядком
використання коштів, сплачується
стороною 2 за власний рахунок (п. 2.3.);

державна підтримка надається стороні 2
з урахуванням кількості членів сім'ї (6
осіб), загальної нормативної площі
житла на сім'ю (136,50 кв. м), граничної
вартості 1 кв. м - 4290,00 грн (п. 2.7.);

пунктом 2.5. сторони погодили формули, за
якими визначається загальна вартість
об'єкта фінансування, сума державної
підтримки та сума власного внеску
громадянина, результати застосування
яких у контексті умов договору та за
наявними і погодженими сторонами
параметрами є наступними:

загальна вартість квартири = (загальна
площа квартири) х (вартість 1 кв. м житла,
встановлена забудовником) (78,22 кв. м х
6507,03 грн/1 кв. м = 508979,88 грн);

державна підтримка = (загальна площа
квартири) х (гранична вартість 1 кв. м
житла, визначена згідно з Порядком
використання коштів) х (30%) (78,22 кв. м х
4290,00 грн/1 кв. м х 30% = 100669,14 грн);

власний внесок громадянина = (загальна
вартість квартири) - (державна
підтримка) (508979,88 грн - 100669,14 грн = 408310,74
грн);

формули, що визначені цим пунктом
договору, аналогічні тим, що визначені
пунктом 5.1. договору № 1/2011 про
будівництво доступного житла;

пунктами 2.4., 2.5., 2.7., 2.8. сторони із
заокругленням цифр узгодили, що
загальна вартість об'єкта фінансування
за договором складає 508980,00 грн,
державна підтримка надається у розмірі
100669,00 грн, частка грошових коштів
сторони 2, необхідних для будівництва
(придбання) доступного житла за
державної підтримки, становить 408311,00
грн, а також сума винагороди
(відшкодування) за обслуговування
коштів становить 0,7% вартості договору,
а саме - 3562,86 грн;

протягом 10 календарних днів з дня
укладення договору сторона 2
зобов'язана внести на власний поточний
рахунок грошові кошти у сумі, не меншій
за суму винагороди у 0,7% вартості
договору (п. 2.10.);

у абзаці 2 пункту 2.11. у графі щодо
кількості календарних днів, протягом
якої з моменту укладення договору
сторона 2 повинна внести свою частку
грошових коштів на поточний рахунок,
запис відсутній;

пунктом 2.11. сторони погодили такі умови
договору:

в разі, якщо сторона 2 з поважної
причини не в змозі своєчасно внести
свою частку грошових коштів, то
продовження терміну перерахування
коштів оформлюється додатковим
договором до цього договору (абз. 3);

якщо сторона 2 і в подальшому не в змозі
внести на власний поточний рахунок
решти коштів, визначеної п. 2.8. договору,
то цей договір підлягає розірванню
(абз. 4);

договір вступає в силу з моменту його
підписання та діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань або до
моменту розірвання цього договору у
встановленому порядку (п. 4.1.).

06.09.2011 Управління фонду видало АТ
«Ощадбанк» довідку за № 628 про те що
ОСОБА_1 відповідає умовам кандидата
відповідно до Порядку на 2010 рік та має
намір отримати державну підтримку для
будівництва (придбання) доступного
житла, у довідці вказані параметри
житла, зокрема, вартість 1 кв. м у 6507,03
грн, сума державної підтримки (100669,00
грн), сума власного внеску громадянина
(408311,00 грн) (а.с. 10 т. 1).

06.09.2011 ОСОБА_1 вніс на рахунок № НОМЕР_1,
відкритий в Закарпатському
облуправлінні «Ощадбанку» за
програмою «Доступне житло», 3562,86 грн
винагороди за обслуговування коштів,
08.09.2011 він вніс на цей рахунок 1000,00 грн
як поповнення коштів за програмою
«Доступне житло», а 09.09.2011 Управління
фонду внесло на цей рахунок 100669,00 грн
державної підтримки для будівництва
доступного житла (а.с. 17, 223 т. 1).

Таким чином, на час укладення 06.09.2011
договору № 4 були чинними усі
вищезгадані нормативні акти та
рішення, що мають стосунок до спірного
питання і як такі підлягали виконанню
(ст. 117 ч. 1 Конституції України, ст. 1 ч. 2,
ст. 44 ч. 1 п. 7, ст. 50 ч.ч. 1, 2 Закону України
«Про Кабінет Міністрів України»), були
чинними відповідні договори між
Управлінням фонду і Товариством. На
нормативні акти та на договір про
будівництво доступного житла
містяться посилання у договорі,
укладеному сторонами. Уся нормативна
інформація, істотні дані, що мали
значення для укладення договору, були
на час його підписання доступні, у
справі немає доказів про існування
будь-яких перешкод для обізнаності
позивача із такими відомостями.
Договір був укладений за ініціативою
позивача, який звернувся по державну
підтримку, вказав у заяві як загальну
вартість квартири, так і розмір
державної підтримки, отже, був
обізнаний з умовами надання такої
допомоги та був попередньо обізнаний з
істотними умовами для укладення
майбутнього договору. У договорі немає
застережень позивача, які б свідчили
про нерозуміння його змісту, незгоду з
певними положеннями тощо.

Як убачається з тексту договору, з
наступних дій сторін, вони не ставили
під сумнів параметри договору щодо
загальної вартості квартири, розмірів
державної підтримки і власного внеску
громадянина. Сторони розпочали
виконання договору у відповідності до
його умов: позивач сплатив 3562,86 грн
винагороди за обслуговування коштів,
що становить 0,7% від загальної вартості
квартири (508980,00 грн), визначеної
виходячи з ринкової вартості 1 кв. м
житла, встановленої забудовником (6507,03
грн), частково сплатив власний внесок
(1000,00 грн), а відповідач сплатив
визначену договором суму державної
підтримки.

Відповідно до ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 611-615,
629 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають з договорів і
повинні виконуватися належним чином;
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом; договір є
обов'язковим для сторін; особа здійснює
свої права на власний розсуд, а також
виконує цивільні обов'язки у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства і повинна
діяти добросовісно, розумно,
передбачаючи відповідні наслідки; при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
зловживання правом не допускається;
особа відповідальна за порушення
зобов'язання; відсутність своєї вини
доводить особа, яка порушила
зобов'язання; у разі порушення
зобов'язання однією стороною друга
сторона має право частково або в
повному обсязі відмовитися від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, внаслідок чого
відповідно змінюються умови
зобов'язання або воно припиняється.

Стосовно правочинів ЦК України
встановлює правила, згідно із якими:

зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ст. 203 ч.ч. 1, 3, 5);

договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ч. 1);
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору; істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ст.
638 ч. 1); зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ч. 1);

сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 6, ст. 627 ч. 1);

якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час; боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства (ст. 530
ч. 2);

зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом; договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом; істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору; у разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим (ст. 651 ч.ч. 1-3);
договір може бути змінений за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання, також у разі істотної
зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору;
зміна обставин є істотною, якщо вони
змінилися настільки, що, якби сторони
могли це передбачити, вони не уклали б
договір або уклали б його на інших
умовах (ст. 652 ч. 1)

у разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються з
моменту досягнення домовленості про
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором (ст. 598 ч.ч. 1, 2, ст.
653 ч. 2);

правомірність правочину презюмується
(ст. 204 ЦК України).

Виходячи з викладеного, колегія суддів
констатує, що позивач уклав із
відповідачем договір за своєю
ініціативою, здійснивши вільне
волевиявлення, бажаючи настання
правових наслідків, обумовлених
договором, про що свідчить як факт
укладення договору за вищенаведених
обставин, так і факт вчинення обома
сторонами дій, спрямованих на
виконання договору. У справі немає
доказів наявності будь-яких вад волі у
позивача, що потягли б порушення його
волевиявлення. Сторони в належній
формі досягли згоди щодо істотних умов
договору, переддоговірні спори між
сторонами не виникали (ст. 649 ЦК
України).

Пред'являючи позов, позивач посилався
на те, що відповідач протиправно, в
односторонньому порядку, на порушення
вимог, установлених законодавством,
збільшив граничну вартість 1 кв. м
загальної площі доступного житла з 4290,00
грн до 6507,03 грн. Проте, є встановленим,
що параметри договору, в т.ч., наведені,
були узгоджені сторонами до його
укладення і були за обопільною згодою
відображені в тексті договору. Після
підписання сторонами договору
відповідач не вносив до нього змін щодо
вартості 1 кв. м доступного житла,
договір щодо цих параметрів не
змінювався. Понад те, ринкова вартість 1
кв. м квартири, що була встановлена
забудовником у розмірі 6507,03 грн, є
меншою від вартості 1 кв. м загальної
площі житла, яку в розмірі 6600,00 грн/1 кв.
м у межах своєї компетенції погодила
Міжвідомча комісія. Апеляційний суд
відзначає, що відповідна підстава
позову не відповідає дійсним
обставинам справи, оскільки ціна 6507,03
грн не є граничною вартістю 1 кв. м
доступного житла, до якої, як вважає
позивач, її було збільшено з розміру
4290,00 грн. Граничною вартістю 1 кв. м
квартири є 4290,00 грн, а 6507,03 грн є ціною
одиниці площі, встановленою
забудовником, це різні ціни з різною
природою їх формування та різними
суб'єктами, управненими на їх
встановлення.

Поставивши під сумнів правильність та
обґрунтованість ціни одиниці
загальної площі квартири, що була
визначена забудовником, позивач
зажадав надання проектно-кошторисної
документації по формуванню ціни 1 кв. м
в будинку. Розглядаючи справу за
апеляціями на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 24.09.2012,
Апеляційний суд Закарпатської області
одержав проектно-кошторисну
документацію щодо будівництва (а.с. 228-234
т. 1, а.с. 83-196 т. 2) та ухвалою від 31.01.2013
задовольнив клопотання ОСОБА_1 про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи (а.с.
258-259 т. 1), яка, втім, була повернута
експертом без виконання внаслідок
неоплати експертизи (а.с. 10 т. 2). При
новому розгляду справи після
скасування судових рішень питання про
таку експертизу не ставилося. Отже,
правильність установлення
забудовником вартості 1 кв. м загальної
площі доступного житла щодо квартири,
на яку претендував позивач, у розмірі
6507,03 грн, не спростована.

Заявами від 05.10.2011, від 08.12.2011 і від 03.01.2012
позивач поставив перед відповідачем
питання про внесення змін до договору
від 06.09.2011 № 4 та до довідки, що була
видана для пред'явлення до «Ощадбанку»
(а.с. 11, 14, 15 т. 1). Позивач виходив з того,
що ціна 1 кв. м квартири була визначена
невірно, всупереч положенням
нормативних актів, оскільки державна
підтримка була надана позивачу з
урахуванням кількості членів його
сім'ї, а саме, на 136,50 кв. м загальної
нормативної площі житла із граничною
вартістю 1 кв. м у розмірі 4290,00 грн, тому
вартість квартири загальною площею 78,22
кв. м у відповідності до нормативних
актів за підрахунком позивача має
становити 335568,80 грн (у підрахунку
допущена помилка, позаяк 78,22 кв. м х 4290,00
грн = 335563,80 грн). Відтак внесок позивача
для придбання квартири за державної
підтримки повинен складати 234898,80 грн (у
підрахунку допущені помилки, позаяк:
335568,80 грн - 100669,00 грн = 234899,80 грн, а
фактично різниця мала б скласти 234894,80
грн (335563,80 - 100669,00)), а не 408311,00 грн). У
зв'язку з цим позивач запропонував
доповнення та зміни до договору із
відповідною редакцією термінів,
пунктів 2.4., 2.5., 2.8. та доповненням
договору пунктом 3.1.2., які б фіксували,
що вартість 1 кв. м квартири,
встановлена забудовником, відповідає
вартості, встановленій законодавством
і становить 4290,00 грн; загальна вартість
квартири - 335568,00 грн; частка коштів
позивача у ціні квартири за державної
підтримки - 234898,80 грн; 0,7% винагороди за
обслуговування коштів - 2349,00 грн (а.с. 12
т. 1).

Листом від 03.11.2011 № 781, що його позивач
отримав 08.11.2011, Управління фонду дало
відповідь, якою роз'яснило положення
законодавства щодо державної
підтримки, зокрема, щодо порядку
визначення та сплати вартості житла
(а.с. 67-68 т. 1).

Управління фонду 26.12.2011 надіслало
позивачу листи від 22.12.2011 № 914 і № 915, що
були отримані позивачем 28.12.2011 (а.с. 69-72
т. 1).

Лист за № 914 є вимогою про сплату
коштів, якою відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК
України та на виконання абз. 2 п. 2.11.
договору від 06.09.2011 № 4 Управління фонду
вимагало в семиденний строк з дня
отримання вимоги внести на поточний
рахунок № НОМЕР_1 в «Ощадбанку» залишок
невнесеної суми в розмірі 407311,00 грн і
попереджало, що у разі невиконання
вимоги договір буде розірвано в
односторонньому порядку відповідно до
абз. 4 п. 2.11. та п. 6.1. договору. Листом за
№ 915 Управління фонду у зв'язку із
введенням будинку в експлуатацію та
визначенням фактичної площі квартири
просило позивача з'явитися 03.01.2012 до для
здійснення остаточного розрахунку за
договором.

Листом від 03.01.2012 № 1, що його позивач
отримав 11.01.2012, Управління фонду дало
відповідь позивачу на заяву від 08.12.2011,
якою ще раз роз'яснило положення
законодавства, в т.ч., щодо сплати
різниці у перевищенні вартості житла
за ціною, визначеною забудовником, над
граничною (нормативною) вартістю житла,
за рахунок позивача (а.с. 73-74 т. 1).

Листом від 04.01.2012 № 5, отриманим
позивачем 11.01.2012, Управління фонду на
заяву від 03.01.2012 знову повідомило, що у
разі невиконання позивачем умов
договору його буде розірвано (а.с. 75-76 т.
1).

Зрештою, листом від 12.01.2012 № 21
Управління фонду повідомило ОСОБА_1 про
розірвання договору від 06.09.2011 № 4 на
підставі абз. 4 п. 2.11. договору у зв'язку
з невиконанням ним умов договору (а.с.
77-78 т. 1). Факт отримання листа адресатом
підтверджений документально, крім
того, факт його отримання 30.01.2012 позивач
визнав.

Листом-повідомленням підрозділу
«Ощадбанку» від 22.12.2011 № 13/1894
стверджується, що станом на 22.12.2011
залишок коштів на поточному рахунку
ОСОБА_1 складав 105231,86 грн (а.с. 79 т. 1). З
цього документа, з інших матеріалів
справи випливає і ніким не
заперечується, що у період з 06.09.2011 по
12.01.2012 ОСОБА_1 окрім сплати 3562,86 грн
винагороди за обслуговування коштів та
1000,00 грн як частини власного внеску
інших коштів на виконання умов
договору від 06.09.2011 № 4 не сплачував,
доказів про таке в справі немає. 24.01.2012
Управління фонду повернуло до
Державного бюджету 102496,00 грн (а.с. 222 т. 1).

Доводи, якими позивач мотивував
необхідність внесення змін до
договору, ґрунтуються на помилковому
тлумаченні норм законодавства, для
міркувань позивача про те, що у
спірному випадку для визначення
вартості усіх 78,22 кв. м площі квартири
повинна була застосовуватися гранична,
нормативно встановлена вартість 1 кв. м
площі у розмірі 4290,00 грн, немає
законодавчого підтвердження.

Правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством; кожен має
право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, право
власності є непорушним (ст. 19 ч. 1, ст. 41
ч.ч. 1, 4 Конституції України), з цими
нормами кореспондуються положення ст.
14 ч. 2, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. За
змістом наведених вище норм
спеціального законодавства зі
спірного питання, що узгоджуються між
собою:

державна підтримка надається шляхом
сплати державою 30% вартості
нормативної площі доступного житла,
тож не може перевищувати указаних 30%
вартості нормативної площі
конкретного житла; нормативна площа -
це максимальна площа житла, з
розрахунку якої надається державна
підтримка, ця площа є необхідною
складовою для визначення розміру та
надання державної підтримки;

вартість 1 кв. м загальної площі житла
не повинна перевищувати граничної
вартості 1 кв. м житла, що визначається
установленим порядком, саме і тільки
для розрахунку обсягу державної
підтримки;

законодавством допускається як
ситуація, коли вартість 1 кв. м
загальної площі житла, що визначена
забудовником (ринкова вартість),
співпадає із граничною вартістю 1 кв. м
загальної площі житла, визначеною
нормативно, так і ситуація, коли
ринкова вартість одиниці площі
перевищує нормативно визначену
вартість одиниці площі житла;

законодавством передбачено, що
вартість загальної площі житла, яка
перевищує нормативну площу,
оплачується громадянином за вартістю,
визначеною у договорі про будівництво,
а в разі коли визначена забудовником
вартість 1 кв. м загальної площі житла
перевищує відповідно зазначену
граничну вартість 1 кв. м житла,
громадянин, який виявив бажання
придбати таке житло, сплачує різницю
вартості за власний рахунок.

З огляду на те, що загальна площа
квартири, для будівництва (придбання)
якої надавалася державна підтримка,
була меншою від нормативної площі
житла для сім'ї позивача, уся площа
квартири була врахована як нормативна
і державна підтримка була визначена та
надана з розрахунку 30% вартості
нормативної площі та граничної
вартості 1 кв. м такої площі. Надання
державної підтримки щодо решти 70%
загальної площі цієї квартири
законодавством не передбачено і
вартість цієї площі належало оплатити
громадянину за рахунок власного внеску
в розмірі, визначеному виходячи з
вартості одиниці площі квартири,
встановленої в порядку реалізації
своїх прав забудовником у відповідних
межах. Саме таким правовідносинам
відповідають погоджені сторонами
умови договору, що відображають
положення законодавства.

При апеляційному розгляді справи
представник відповідача визнав, що
строк, у який сторона 2 повинна була
внести свою частку коштів на поточний
рахунок для оплати житла, не був
установлений, оскільки у абз. 2 п. 2.11.
відповідний запис відсутній. Водночас,
передбачена законодавством, договором
(п.п. 1, 2.1. та ін.) і не підлягає сумніву
необхідність фінансування будівництва
квартири за рахунок коштів сторони 2 і
коштів державної підтримки з метою
уведення її в експлуатацію та передачі
у власність стороні 2, тому Управління
фонду обґрунтовано і правомірно діяло
у відповідності до норм закону, згідно
із якими в даному випадку боржник
повинен виконати обов'язок зі сплати
коштів у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги.

Позивач вимогу відповідача про сплату
коштів, факт одержання якої ним не
спростовано, не виконав. Ініціювавши
питання про внесення змін до договору,
наполягаючи на таких змінах, що, з
урахуванням доведеної до позивача
позиції відповідача, означало
ініціювання спору, позивач окрім того,
що не зважив на положення спеціального
законодавства, не врахував і
наступного.

У справі немає доказів порушення
відповідачем договору, заподіяння
таким шкоди очікуваному позивачем
результату договору, немає також і
доказів істотної зміни у розумінні
закону обставин після укладення
договору. Тому у справі немає доказів
щодо наявності підстав для
ініційованої позивачем зміни договору
від 06.09.2011 № 4.

Позивач не ставив питання про
недійсність в цілому або в певній
частині як договору від 06.09.2011 № 4, так і
договорів від 28.07.2011 про будівництво
доступного житла та про резервування
житлової площі. Між тим, ці договори є
взаємопов'язаними та у комплексі
регулюють відносини заінтересованих
осіб у питаннях будівництва (придбання)
доступного житла у відповідному
житловому будинку, регулюють, серед
іншого, порядок формування ціни на
житло. Ініціювання позивачем змін до
окремих положень договору від 06.09.2011 № 4
без урахування інших базових положень
цього договору, положень пов'язаних
договорів та норм спеціального
законодавства тягне виникнення
суперечностей у договорі, порушує
установлений порядок, яким
урегульовані відносини з будівництва
(придбання) доступного житла, крім того,
порушує права Товариства, яке не має
перед позивачем обов'язку діяти на
шкоду своїм законним майновим правам
та інтересам.

За встановлених у справі обставин,
Управління фонду діяло на підставі та в
межах законодавства, уклало із
позивачем відповідний договір та
виконувало його умови. Відповідач не
мав підстав для задоволення
неприйнятних вимог позивача про
фактичну односторонню, всупереч нормам
ст. 525 ЦК України, зміну зобов'язання на
умовах останнього і не може бути
примушений до вчинення таких дій, що не
є обов'язковими для нього.

За змістом правових позицій Верховного
Суду України, висловлених у Постанові
від 10.10.2012 у справі за заявою ОСОБА_6 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09.04.2012 у справі
за позовом ТОВ
«Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_6 про
зобов'язання укласти договір про
надання послуг з утримання будинку та
прибудинкової території (справа № 6-110
цс 12), серед способів захисту,
передбачених ст. 16 ЦК України, не
зазначено такого способу захисту, як
установлення правовідносин, в т.ч.,
шляхом зобов'язання особи до укладення
договору, тобто, зобов'язання укласти
договір не є належним, передбаченим
законом способом захисту права, що
рівною мірою стосується і зобов'язання
укласти зміни до договору. В силу вимог
ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України, зазначена
Постанова Верховного Суду України є
обов'язковою для всіх судів України,
які зобов'язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного Суду України та керуватися
нею при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

На неналежність обраного позивачем
способу захисту права вказав Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 18.12.2013, якою скасував рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
24.09.2012 та Апеляційного Закарпатської
області від 19.09.2013 із передачею справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції з процесуальних підстав (а.с.
35-37 т. 3). Суд касаційної інстанції
констатував, що відмовляючи в
задоволенні позову, апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
заявлені позовні вимоги про визнання
недійсним одностороннього розірвання
договору, зобов'язання відповідача
укласти зміни та доповнення до
договору на запропонованих позивачем
умовах не відповідають способу захисту
порушеного права, а також, що на час
розгляду справи в суді першої
інстанції договір фактично було
розірвано, а квартира знаходилась у
власності іншої особи. Висновки і
мотиви суду касаційної інстанції, з
яких скасовані рішення, є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи
(ст. 338 ч. 4 ЦПК України).

Розпочавши спір, позивач не сплатив
кошти і в тому розмірі, який вважав
обґрунтованим виходячи зі своєї
позиції, хоча, не був позбавлений права
сплатити такі кошті, після чого також
вправі був вирішувати спір із стороною
1 за договором. Справа не містить
доказів наявності у позивача поважних
причин, через які він не в змозі був
внести свою частку грошових коштів, як
про це йдеться у абз. 3 п. 2.11. договору,
тоді як саме наявність таких причин
могла бути підставою для продовження
терміну сплати.

Таким чином, у справі не встановлено
наявності перешкод, окрім позиції
самого позивача, для виконання
стороною 2 договору від 06.09.2011 № 4.

Доводи відповідача стосовно
фактичного небажання позивача
виконувати договір на погоджених
сторонами умовах, стосовно помилкового
тлумачення позивачем норм
відповідного законодавства та щодо
необґрунтованих вимог про внесення
змін до договору відповідають
обставинам справи, колегія суддів з
ними погоджується. Твердження позивача
про його бажання виконувати умови
договору суперечать дійсним
обставинам справи. Зі свого боку,
відповідач вживав необхідні і
зрозумілі заходи щодо роз'яснення
своєї правової позиції з питання, що
виникло, неодноразово просив сплатити
кошти та попереджав про розірвання
договору в разі їх несплати.

Відповідач розірвав договір за
правилами ст. 598 ч.ч. 1, 2, ст. 611 ч. 1 п. 1, ст.
615 ч.ч. 1, 3, ст. 651, 653 ч. 2 ЦК України та на
підставі абз. 4 п. 2.11. договору, який
визначає неспроможність внести
стороною 2 належної з неї повної суми
коштів як окрему (спеціальну) підставу
для розірвання договору в
односторонньому порядку та не пов'язує
її з поважністю причин для несплати
коштів. Пункт 4.1. договору має загальний
характер і пункту, на підставі якого
було розірвано договір, не суперечить.
На п. 6.1. сторона 1 договору в листі від
12.01.2012 № 21 не посилалася. Будучи
зобов'язаним забезпечити фінансування
будівництва для своєчасного уведення
житла в експлуатацію, зважаючи на
завершальний етап будівництва,
відповідач враховував реальні дії та
позицію позивача, який не виконував
свою частину зобов'язань за договором,
чим перешкоджав відповідачу у
виконанні його зобов'язань. Відповідач
правильно розцінював бездіяльність
позивача щодо сплати коштів як
порушення зобов'язання, сторона 2 не
довела відсутності своєї вини у
порушенні зобов'язання (ст. 614 ч. 2 ЦК
України). Отже, договір від 06.09.2011 № 4 був
правомірно розірваний Управлінням
фонду 12.01.2012 в односторонньому порядку,
для чого відповідач мав передбачені
законом і договором підстави.

24.01.2012 ТОВ «Житловий комплекс
Ужгородського національного
університету» уклало з ОСОБА_3 договір
№ 3 купівлі-продажу майнових прав щодо
квартири АДРЕСА_2 (а.с. 225-226 т. 1).
Внаслідок укладення договору ОСОБА_3
26.01.2012 була передана квартира, їй 25.04.2012
на підставі рішень Виконкому
Ужгородської міськради від 21.12.2011 № 472 і
від 18.04.2012 № 108 було видано Свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
а 21.05.2012 право власності ОСОБА_3 на
квартиру було зареєстровано (а.с. 224, 227
т. 1).

Суд першої інстанції вищенаведені
обставини залишив поза увагою,
неправильно застосував норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, порушив норми
процесуального права. Суд не врахував
реальних дій сторін, їх наслідків, дав
неправильну оцінку доказам, не
врахував обов'язкових правових
позицій, висновків і мотивів
відповідних судових рішень, ухвалених
Верховним Судом України та Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ. Всупереч вказівкам суду
касаційної інстанції, місцевий суд не
залучив до участі в справі орган
Державної казначейської служби
України при тому, що фактично вирішив
питання про його права і обов'язки,
оскільки прийняв рішення про
повернення бюджетних коштів на рахунок
позивача у підрозділі «Ощадбанку».
Водночас суд поклав на Управління
фонду обов'язок внести на рахунок
позивача у підрозділі «Ощадбанку»
кошти, які належать до Державного
бюджету, щодо яких це Управління не є
розпорядником і індивідуальна,
відповідно до умов договору, процедура
використання яких завершилася. Суд
окрім того, що не мав підстав для
визнання розірвання договору
недійсним, всупереч нормам ст. 11 ч. 1 ЦПК
України вийшов за межі пред'явлених
вимог і прийняв рішення про
незаконність такого розірвання
договору, для чого теж підстав не мав по
суті. Суд ухвалив рішення про захист
прав позивача у спосіб, що не
передбачений законом чи договором і не
взяв до уваги, що правовідносини між
сторонами припинилися саме внаслідок
дій позивача, який, діючи на власний
розсуд, ініціював спір і зайняв
помилкову правову позицію у спірних
правовідносинах. Суд не зважив на те, що
доказів порушення прав позивача, про
захист яких він ставив питання, немає,
заперечення проти позову не
спростовані, відповідач, розриваючи
договір, діяв законно, а задоволення
позову без належних для того підстав
тягне порушення прав нового власника
квартири, добросовісність дій якого
презюмується.

Відтак, на підставі ст. 309 ч.ч. 2, 4 ЦПК
України, апеляції, доводи яких
заслуговують на увагу, слід
задовольнити, рішення суду першої
інстанції про часткове задоволення
позову, що не відповідає вимогам ст.ст.
212-215 ЦПК України, слід скасувати, у
позові відмовити повністю. Апеляційний
суд бере до уваги, що вимога про
зобов'язання відповідача надати
проектно-кошторисну документацію не є
самостійною позовною вимогою, хоча суд
і відмовив у її задоволення і в цій
частині рішення суду не оскаржується, а
також, що відмова в позові не порушує
прав органу ДКС України.

Ухвалою місцевого суду від 30.05.2012 були
встановлені заходи забезпечення
позову у вигляді заборони директору
Управління фонду ОСОБА_7
розпоряджатися вищевказаною квартирою
(а.с. 92 т. 1). Проте, потреба у таких
заходах перестала існувати, оскільки
рішення апеляційного суду про повну
відмову в позові набирає законної сили
з моменту проголошення, є новий власник
квартири, який управі нею
розпоряджатися, а ОСОБА_7 у будь-якому
разі не може вчиняти дій по
розпорядженню квартирою. Тому на
підставі ст. 154 ч. 6, ст. 319 ЦПК України ці
заходи забезпечення позову слід
скасувати.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч.ч. 2, 4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Закарпатського
регіонального управління Державної
спеціалізованої фінансової установи
«Державний фонд сприяння молодіжному
житловому будівництву» і ОСОБА_3
задовольнити, рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 23 липня 2014 р.
про часткове задоволення позову ОСОБА_1
до Закарпатського регіонального
управління Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії скасувати, у позові відмовити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 у відшкодування
витрат по оплаті судового збору на
користь: ЗРУ ДСФУ «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» - 175,45 грн; ОСОБА_3 - 121,80 грн.

Заходи забезпечення позову,
встановлені ухвалою Ужгородського
міськрайонного суду від 30.05.2012,
скасувати.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді