Справа № 318/995/13-ц Номер
провадження №2/318/4/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2901 р. м. Кам'янка-Дніпровська

Кам'янсько-Дніпровський районний
суд Запорізької області в складі:

Головуючого
судді Петрова В.В.

при секретарі
Александрові М. І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
звільнення незаконним, зміну дати і
формулювання звільнення, зобов'язання
внести до трудової книжки записи,
стягнення заробітної платні, оплати
вимушеного прогулу, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, за
участю третьої особи без самостійних
вимог - Кам'янсько-Дніпровського
районного центру зайнятості
Запорізької області

ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2010 року ОСОБА_2 прийняв
ОСОБА_1 на роботу продавцем в магазин
"ІНФОРМАЦІЯ_1". 09.12.2010 року вона була
офіційне оформлена на роботу, тобто був
оформлений та зареєстрований трудовий
договір. Позивач зазначає, що при
здійсненні своїх трудових обов'язків
до товаро-матеріальних цінностей
відносилась бережно, товар ніколи не
пошкоджувала, ніяких крадіжок не
здійснювала. Працювала 6 днів на
тиждень, з 8 до 17 години, у вихідні та у
надурочний час, щорічні відпустки їй
ніколи не надавались. 13.12.2012 р їй стало
погано, вона звернулась в лікарню, але
від госпіталізації відмовилась.
Наступного дня їй стало ще гірше та
вона пішла на лікарняний. На
лікарняному вона перебувала з 14.12.2012 р
по 19.12.2012 р. Тобто, ніякого прогулу без
поважних причин з її боку не було, та
про це було відомо ОСОБА_2 20.12.2012 року
вона вийшла до магазину, але ОСОБА_2 не
допустив її до роботи та сказав, що вони
будуть розривати договір. ОСОБА_1
вказує, що ані трудової книжки, ані
наказу про звільнення їй не видавалось.
Вважає, щ0о її звільнення за прогул є
незаконним з причин того, що вона була
відсутня на роботі з поважних причин,
звільнена в період тимчасової
непрацездатності, а також був грубо
порушений встановлений законодавством
порядок звільнення. Коли вона отримала
позов та дізналась про незаконне
звільнення, то подала особисту заяву
про звільнення за власним бажанням, в
якій просила скасувати або змінити
рішення про звільнення на підставі ст.
40 КЗпП України та звільнити за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України
з дня, наступного після її отримання.
Окрім цього ОСОБА_2 заборгував їй
заробітну плату та інші належні
компенсації, які виплачував не у
повному обсязі. Так, вона без
оформлення працювала у ОСОБА_2 з 21.10.2010
року по 08.12.2010 року. Заробітну плату їй
не виплачували, борг складає 2239,20 грн.
Також вона працювала надурочно та у
вихідні дні. Надурочні роботи та робота
у вихідні дні компенсується у
подвійному розмірі. За її розрахунками
ОСОБА_2 заборгував компенсацію на
загальну суму 18310,78 грн. за період з
21.10.2010 року по 14.12.2012 року їй не
надавалася чергова щорічна відпустка.
Так ОСОБА_2 був зобов'язаний її
компенсувати грошовими коштами. Розмір
компенсації повинен складати - 3450,20 грн.
Внаслідок незаконного звільнення,
ненадання документів про звільнення,
вона вимушено не працювала з 20.12.2012 року
по 01.05.2013 року. Вимушений прогул та
відсутність повного розрахунку
повинні бути компенсовані. Розмір
компенсації складає - 5236,0 грн. Також, їй
незаконним звільненням, грубим
порушенням трудових прав, створення
тяжких умов праці, була спричинена
значна моральна шкода, компенсацію
якої визначає в сумі 5000 грн. Визнати
рішення (наказ, розпорядження) ФОП
ОСОБА_2 від 14.12.2012 про моє звільнення на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України
незаконним. Просить змінити дату та
формулювання підстави звільнення, а
саме звільнити ОСОБА_1 з дня, який є
наступним після отримання ОСОБА_2 заяви
про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП
України (за власним бажанням),
зобов'язати ОСОБА_2 внести в трудову
книжку ОСОБА_1 належні записи про
звільнення, стягнути заборгованість по
заробітній платі, компенсації за
надурочну роботу та роботу у святкові
та вихідні дні на суму 20549,98 грн,
компенсацію за відпустки на суму 3450,20
грн., компенсацію за вимушений прогул
та несвоєчасний розрахунок в сумі 5236
грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивач пояснила,
що вона працювала продавцем в магазині
ОСОБА_2 з 21.10.2010 р. З 14.12.2012 р по 19.12.2012 р
вона перебувала на лікарняному. 20.12.2012 р
вона вийшла на роботу, але ОСОБА_2 її не
допустив Пізніше вона отримала позовну
заяву ОСОБА_2, з якої їй стало відомо, що
вона звільнена з роботи за прогул. З
вказаним формулюванням звільнення
вона не згодна. Просить змінити дату та
формулювання підстави її звільнення та
звільнити її за власним бажанням,
стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по
заробітній платні, компенсацію за
надурочну роботу у святкові та вихідні
дні в сумі 20 549,98 грн, компенсацію за
відпустку в сумі 3 450,20 грн, компенсацію
за вимушений прогул в сумі 5 236 грн та
моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов підтримав та пояснив,
що ОСОБА_1 працювала в магазині
відповідача. 14.12.2012 р вона пішла на
лікарняний, її звільнили незаконно.
Підставою звільнення зазначено
«прогул». Просить задовольнити позовні
вимоги. Вважає, що строк звернення до
суду не пропущений.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що позивач працювала в його магазині
продавцем, з нею був укладений договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність. При інвентаризації
була виявлена недостача, після цього
ОСОБА_1 пішла з магазину і більше на
роботу не виходила. Наказом від 14.12.2012
р позивача було звільнено у зв'язку з
прогулом без поважних причин. ОСОБА_2
зазначає, що повідомляв ОСОБА_1 про
звільнення, що підтверджується
поштовим повідомленням,
заборгованість по заробітній платні
перед неї відсутня, оскільки договір
оформлювався через
Кам'янсько-Дніпровський РЦЗ, трудова
книжка знаходилася у неї на руках.
Просить у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав,
вважає вимоги матеріальні вимоги
позивача безпідставними, просить суд
застосувати строк позовної давності,
оскільки ОСОБА_1 пропустила строк
звернення до суду без поважної
причини.

Представник третьої особи ОСОБА_5 в
судовому засіданні пояснив, що 09. 12. 2010
року у Кам'янсько-Дніпровському РЦЗ
був зареєстрований тристоронній
трудовий договір, укладений між РЦЗ,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно якого ОСОБА_1
була прийнята на роботу в якості
продавця до ОСОБА_2 В грудні 202 року
ОСОБА_2 повідомив РЦЗ про те, що ОСОБА_1
не з'являлася на роботі та він
звільнив її за прогул. ОСОБА_1 було
запропоновано з'явитися до РЦЗ для
вирішення питання про зняття договору
з реєстрації, однак вона не з'явилася.
Згідно їх посадових інструкцій, вони
мають право зняти трудовий договір з
реєстрації, що і було зроблено 10. 01. 2013
року.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд приходить до
наступних висновків:

09. 12. 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
укладений трудовий договір (т. 1, а.с. 10).

14.12.2012 р відповідачем було складено акт
про те, що позивач ОСОБА_1 не з'явилась
на робоче місце 13 та 14 грудня 2012 р без
поважних причин (а.с.97 том №1)

Позивач ОСОБА_1 14.12.2012 р наказом № 7 була
звільнена з посади продавця
непродовольчих товарів за п.4 ст.40 КЗпП
України (а.с.60 том № 3)

Листом від 20.12.2012 р позивача
відповідачем було повідомлено про
необхідність її явки до
Кам'янсько-Дніпровського районного
центру зайнятості населення для
розірвання трудового договору (а.с. 147
том № 1) Вказаний лист позивач отримала
25.12.2012 р, що підтверджується поштовим
повідомленням.

Згідно довідки відповідача у нього
перед ОСОБА_1 відсутня заборгованість
по заробітній платі (а.с.97 том № 3)

Посилання позивача на те, що вона за час
роботи у відповідача не отримувала
щорічну відпустку спростовується
наказом № 1 від 02.01.2012 р (а.с.59 том № 3)

Факт того, що позивач працювала у
вихідні, святкові дні та надурочний час
не знайшов свого підтвердження. Крім
того, згідно табелю обліку
використання робочого часу позивач
мала восьмигодинний робочий день та
мала два вихідні на тиждень (а.с.199-210 том
№ 2)

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Суд, враховуючи пояснення сторін та
вивчені матеріали справи, вважає, що
строк позовної давності потрібно
відраховувати від моменту отримання
ОСОБА_1 повідомлення про звільнення, а
саме - з 25. 12. 2012 року.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України
передбачено скорочені строки позовної
давності для звернення працівника до
суду: один місяць - у справах про
звільнення; три місяці - щодо вирішення
інших трудових спорів.

Стаття 117 КЗпП України встановлює
відповідальність роботодавця за
затримку розрахунку при звільненні у
разі, якщо невиплата належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
сталася з вини цього роботодавця. Судом
встановлено, що заборгованість по
заробітній платні перед ОСОБА_1
відсутня.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 15.10.2013 р. у справі № 8-рп/2013
також дійшов висновку, що звернення
працівника до суду з позовом про
стягнення заробітної плати, що йому
належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, не обмежується
будь-яким строком тільки у разі
порушення роботодавцем законодавства
про оплату праці.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 22.02.2012 р за № 4-рп/2012 для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається зь дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено,
що сторони перебували в трудових
правовідносинах, 13.12.2012 р та 14.12.2012 р
ОСОБА_1 не з'явилась на робоче місце.
14.12.2012 р відповідачем було видано наказ
про звільнення відповідача на підставі
п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а 10.01.2013 р.
розірвання трудового договору з ОСОБА_1
було зареєстровано у
Кам'янсько-Дніпровському районному
центрі зайнятості. З позовною заявою
ОСОБА_1 звернулась до суду 08.05.2013 р. До
ствердження позивача та її
представника про те, що вона не знала
про своє звільнення та не отримувала
поштового повідомлення, суд ставиться
критично. Тому суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 необхідно залишити без
задоволення.

На підставі вищенаведеного,
керуючись Конституцією України, ст.ст.
253-254, 256-258,260-261,267 ЦК України,
ст.ст.40,116-117,233 КЗпП, ст.ст.60,208-210, 212-213,292,294
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без
задоволення у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано до Запорізького
апеляційного суду через
Кам'янсько-Дніпровський районний суд
Запорізької області протягом десяти
днів з моменту його проголошення або
протягом десяти днів з моменту його
отримання особами, які приймали участь
по справі, але не були присутні в
судовому засіданні.

Суддя:В. В. Петров