Справа № 352/1497/14-ц
Провадження № 2/352/854/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді
Гургули В.Б.

секретаря
Кожуховської О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності у порядку
спадкування за заповітом та
встановлення юридичного факту, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась в суд з
позовом до відповідачки про визнання
права власності у порядку спадкування
за заповітом та встановлення
юридичного факту. Свої позовні вимоги
обґрунтовували тим, що її дідусь та
бабуся, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, були
власниками та проживали у
будинковолодінні АДРЕСА_1. Проте,
документ, який би посвідчував їхнє
право власності на зазначене вище
будинковолодіння відсутній.

Будинковолодіння складається із
житлового будинку та господарських
будівель і споруд, інвентаризаційна
вартість яких становить 87 049 грн. 00 коп.

Статтями 121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963
року, що були чинними на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
майно колгоспного двору належить його
членам в рівних частках на засадах
спільної сумісної власності. 15 квітня
1991 року вступив в дію Закон України
„Про власність". На момент вступу в дію
Закону України „Про власність" в
колгоспному (селянському одноосібному)
дворі проживали ОСОБА_3 і ОСОБА_4. У
відповідності із ст.ст.121, 123 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року) до набрання чинності
Закону України „Про власність" станом
на 15.04.1991 року ніхто, із вище зазначених
осіб, що були членами колгоспного
двору, не втратив право на частку в
майні колгоспного двору.

Отже, до введення в законну силу Закону
України «Про власність» ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 були співвласниками
будинковолодіння в рівних долях, тобто
їм належало по ? частці
будинковолодіння, як членам колишнього
колгоспного двору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 дідусь позивачки, ОСОБА_3,
помер. Після смерті останнього
відкрилася спадщина на належну йому ?
частку будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР
(в редакції 1963 року) спадщину після
смерті ОСОБА_3, в порядку спадкування за
законом, прийняла, шляхом вступу у
володіння, управління і розпорядження
спадковим майном, його дружина ОСОБА_4

За таких обставин ОСОБА_4 стала
власником цілого спірного
будинковолодіння.

24 липня 1992 року бабуся позивачки
склала заповіт, який було засвідчено
головою виконкому Липівської
сільської ради та внесено в реєстр за
№21 про те, що після її смерті, все
належне їй майно заповідає ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 бабуся позивачки померла.
Після смерті останньої відкрилася
спадщина на спадкове майно в т.ч. спірне
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1, є спадкоємцем за
заповітом. Спадкоємцем за законом
першої черги є її мама ОСОБА_2 (дочка
покійної). Проте, остання на спадкове
майно не претендує, у встановленому
законом порядку не заявляла про свої
спадкові права.

Інших спадкоємців за законом або
заповітом на майно ОСОБА_4, які б
прийняли спадщину, немає.

Відповідно до вимог ст.ст. 534, 549 ЦК УРСР
(в редакції 1963 року) позивачка ОСОБА_1,
прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4
в порядку спадкування за заповітом,
шляхом вступу в її володіння,
управління і розпорядження спадковим
майном.

Заяву про відмову від спадщини вона до
ДНК не подавала.

Отже позивачка ОСОБА_1, є спадкоємцем за
заповітом. Від спадщини вона не
відмовлялася. Спадщину прийняла у
встановленому законом порядку, тому
має право на спадкування спірного
будинковолодіння.

Проте, в Тисменицькій районній
державній нотаріальній конторі їй
відмовили у видачі свідоцтва про право
на спадщину у зв'язку з тим, що відсутні
правовстановлюючі документи на
будинковолодіння, що підтверджується
постановою ДНК про відмову у вчиненні
нотаріальних дій від 17.06.2014р. за №442/02-31.
Рекомендовано звернутися до суду і в
судовому порядку вирішити питання про
визнання за собою права власності на
будинковолодіння в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_4

У зв'язку із вищезазначеним і тим, що
ДНК не видає свідоцтво про право на
спадщину на будинковолодіння,
позивачка вимушена звернутись до суду
для захисту своїх прав на спадкове
майно.

Крім того, їй в Тисменицькій районній
ДНК повідомили про те, що також є
неточності в складеному 24 липня 1992 року
заповіті.

Так, в заповіті за реєстровим номером 21,
посвідченому 24.07.1992 року головою
виконкому Липівської сільської ради
Гуралем Романом Григоровичем вказано,
що заповіт складено «ОСОБА_4» замість
правильно «ОСОБА_4».

Внести виправлення, в документ, в даний
час неможливо у зв'язку із смертю
бабусі.

Вищезазначене також перешкоджає
позивачці оформити свідоцтво про право
на спадщину на будинковолодіння.

Тому позивачка просила встановити факт
належності ОСОБА_4 заповіту, складеного
від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1,
посвідченого 24 липня 1992 року головою
виконавчого комітету Липівської
сільської ради Тисменицького району
Івано-Франківської області Гуралем Р.Г.
та внесеного в реєстр за номером 21 та
визнати за нею право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1, інвентарною
вартістю 87 049 грн. в порядку спадкування
за заповітом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4.

Позивачка у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила їх задоволити.

Відповідачка в судовому засіданні
позовні вимоги визнала, проти їх
задоволення не заперечила.

Дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку, що позов підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що дідусь та бабуся
позивачки, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, були
власниками та проживали у
будинковолодінні АДРЕСА_1.

Проте, документ, який би посвідчував
їхнє право власності на зазначене вище
будинковолодіння відсутній.

Будинковолодіння складається із
житлового будинку та господарських
будівель і споруд, інвентаризаційна
вартість яких становить 87049 грн. 00 коп.

Статтями 121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963
року, що були чинними на час виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
майно колгоспного двору належить його
членам в рівних частках на засадах
спільної сумісної власності.

15 квітня 1991 року вступив в дію Закон
України „Про власність". На момент
вступу в дію Закону України „Про
власність" в колгоспному (селянському
одноосібному) дворі проживали ОСОБА_3 і
ОСОБА_4.

Даний факт підтверджено довідкою,
виданою Липівською сільською радою
12.08.13р. за №700 (а.с. 21).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 6 своєї постанови № 20 від
22.12.1995 р. "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" - положення статей 17, 18
Закону України "Про власність" щодо
спільної сумісної власності
поширюються на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи із рівності
часток усіх його членів включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.

Таким чином, у відповідності із ст.ст.121,
123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до
набрання чинності Закону України „Про
власність" станом на 15.04.1991 року ніхто,
із вище зазначених осіб, що були
членами колгоспного двору, не втратив
право на частку в майні колгоспного
двору.

Отже, до введення в законну силу Закону
України «Про власність» ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 були співвласниками
будинковолодіння в рівних долях, тобто
їм належало по ? частці
будинковолодіння, як членам колишнього
колгоспного двору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 дідусь позивачки, ОСОБА_3,
помер. Після смерті останнього
відкрилася спадщина на належну йому ?
частку будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР
(в редакції 1963 року) спадщину після
смерті ОСОБА_3, в порядку спадкування за
законом, прийняла, шляхом вступу у
володіння, управління і розпорядження
спадковим майном, його дружина ОСОБА_4

За таких обставин ОСОБА_4 стала
власником цілого спірного
будинковолодіння.

24 липня 1992 року бабуся позивачки склала
заповіт, який було засвідчено головою
виконкому Липівської сільської ради та
внесено в реєстр за №21 про те, що після
її смерті, все належне їй майно
заповідає ОСОБА_1.

На даний час, вищезазначений, заповіт
не відмінявся і не змінювався про що
свідчить довідка, яка видана
Липівською сільською радою №699 від
12.08.13р. (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 бабуся позивачки (ОСОБА_4)
померла. Після смерті останньої
відкрилася спадщина на спадкове майно
в т.ч. спірне будинковолодіння АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1, є спадкоємцем за
заповітом. Спадкоємцем за законом
першої черги є її мама ОСОБА_2 (дочка
покійної). Проте, остання на спадкове
майно не претендує, у встановленому
законом порядку не заявляла про свої
спадкові права.

Інших спадкоємців за законом або
заповітом на майно ОСОБА_4, які б
прийняли спадщину, немає.

Відповідно до вимог ст.ст. 534, 549 ЦК УРСР
(в редакції 1963 року) позивачка ОСОБА_1,
прийняла спадщину після смерті бабусі
ОСОБА_4 в порядку спадкування за
заповітом, шляхом вступу в її
володіння, управління і розпорядження
спадковим майном.

Заяву про відмову від спадщини вона до
ДНК не подавала.

Даний факт підтверджено довідкою, що
видана Липівською сільською радою
12.08.13р. за №699 (а.с. 20).

Отже, позивачка ОСОБА_1, є спадкоємцем
за заповітом. Від спадщини вона не
відмовлялася. Спадщину прийняла у
встановленому законом порядку, тому
має право на спадкування спірного
будинковолодіння.

За таких обставин позивачці, ОСОБА_1,
належить право власності на спірне
будинковолодіння в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_4

Проте, в Тисменицькій районній
державній нотаріальній конторі їй
відмовили у видачі свідоцтва про право
на спадщину у зв'язку з тим, що відсутні
правовстановлюючі документи на
будинковолодіння, що підтверджується
постановою ДНК про відмову у вчиненні
нотаріальних дій від 17.06.2014р. за №442/02-31.
Рекомендовано звернутися до суду і в
судовому порядку вирішити питання про
визнання за собою права власності на
будинковолодіння в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_4

У зв'язку із вищезазначеним і тим, що
ДНК не видає свідоцтво про право на
спадщину на будинковолодіння,
позивачка вимушена звернутись до суду
для захисту своїх прав на спадкове
майно.

Крім того, позивачці в Тисменицькій
районній ДНК повідомили про те, що
також є неточності в складеному 24 липня
1992 року заповіті.

Так, в заповіті за реєстровим номером 21,
посвідченому 24.07.1992 року головою
виконкому Липівської сільської ради
Гуралем Романом Григоровичем вказано,
що заповіт складено «ОСОБА_4» замість
правильно «ОСОБА_4».

Факт наявності належності спадкодавцю
заповіту підтверджується такими
доказами: 1) свідоцтвом про народження
серії НОМЕР_1, згідно якого вбачається,
що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_4 (а.с.
17); 2) свідоцтвом про укладення шлюбу
серії НОМЕР_2, згідно якого 26 лютого 1983
року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
(а.с. 18); 3) свідоцтвом про смерть серії
НОМЕР_3, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_4 (а.с.8).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів, що визначені п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК
України є визнання права.

Згідно із приписами ст. 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Враховуючи вище викладене,
керуючись ст.ст. 121, 123, 534, 549 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), ст. ст. 15, 386, 392, 1221, 1222,
1235, 1268 ч.1, 3 ЦК України, ст. ст.3, 15, 118 - 120, 256
ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_4
заповіту, складеного від імені ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1, посвідченого 24 липня
1992 року головою виконавчого комітету
Липівської сільської ради
Тисменицького району
Івано-Франківської області Гуралем Р.Г.
та внесеного в реєстр за номером 21.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1, інвентарною
вартістю 87 049 грн. в порядку спадкування
за заповітом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення
суду до апеляційного суду
Івано-Франківської області може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення через Тисменицький
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Головуючий

В.Б. Гургула