Номер провадження: 22-ц/785/6759/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Комаровської Н.В.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 04 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, та за
позовом третьої особи з самостійними
вимогами - ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності на майно,-

встановила:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 (уточнюючи свої
позовні вимоги) звернулася до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що
вона перебуває у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_4 з 19.08.2006 року. У період шлюбу
подружжям було збудовано
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, який
складається з житлового будинку літ.
«К», загальною площею 192,4 кв.м., житловою
площею 118,3 кв.м. та з житлового будинку
літ. «Л», загальною площею 194,6 кв.м,
житловою площею 119 кв.м.. Будинок було
збудовано замість старого будинку,
який у грудні 2005 року було придбано
ОСОБА_4.

Позивачка просила визнати спільним
майном подружжя зазначене вище
нерухоме майно, а також визнати за нею
право власності на ? домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, який складається з
житлового будинку літ. «Л», загальною
площею 194,6 кв.м, житловою площею 119 кв.м.,
а також ? рухомого майна, яке
знаходиться у будинку під літ. «Л».
Залишити у власності ОСОБА_4 ? частку у
спільному майні подружжя, а саме: ?
частину домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1, який складається з житлового
будинку літ. «К», загальною площею 192,4
кв.м., житловою площею 118,3 кв.м., а також ?
рухомого майна, яке знаходиться у
будинку під літ. «К».

13 березня 2012 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
просила визнати за нею право власності
на домоволодіння, яке знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, та складається з
житлового будинку літ. «К», загальною
площею 192,4 кв.м., житловою площею 118,3
кв.м. та з житлового будинку літ. «Л»,
загальною площею 194,6 кв.м, житловою
площею 119 кв.м..

Свої вимоги ОСОБА_5 мотивує тим, що вона
є рідною сестрою ОСОБА_4 та
неодноразово надавала своєму братові
довіреності на право представляти її
інтереси з правом укладання угоди по
придбанню та відчуженню майна. У грудні
2005 року ОСОБА_4 придбав старе
домоволодіння, яке розташоване на
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 і
яка є суміжною з земельною ділянкою, на
який розташовано будинок їх матері
ОСОБА_7 по АДРЕСА_2.

На протязі 2005-2008 років для придбання
будинку АДРЕСА_1, а також для здійснення
будівництва нового домоволодіння, за
домовленістю зі своїм братом, вона
надсилала на його рахунки грошові
кошти в іноземній валюті. У травні 2011
року вона запропонувала ОСОБА_4
оформити домоволодіння на її ім'я
відповідно до їх домовленості, але
отримала відмову, тому вимушена була
звернутися до суду.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 04 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подала до суду апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
змінити в частині відмови у
задоволенні її позовних вимог, та в цій
частині ухвалити нове рішення, яким її
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі, в іншій частині рішення
залишити без змін, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не надано
належних доказів про джерело придбання
та будівництва домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1 та не надано доказів
про наявність на час припинення
спільного ведення господарства
рухомого майна, а також джерело і час їх
придбання. Позивачка ОСОБА_3 зазначила
лише загальну вартість майна, з яким
погодився відповідач ОСОБА_4, без
визначення вартості кожної речі.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог третьої особи з самостійними
вимогами - ОСОБА_5, суд першої інстанції
виходив з того, що нею не доведено
підстави набуття права власності на
спірне домоволодіння.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 19 серпня 2006 року по теперішній
час. Від шлюбу подружжя має сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

19 грудня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 було укладено договір
купівлі - продажу, відповідно до якого
ОСОБА_4 купив житловий будинок з
господарчими спорудами АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на домоволодіння серія САЕ №
073236 від 17 лютого 2011 року власником
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, який
складається з житлового будинку літери
«К», загальною площею 192,4 кв.м., житловою
площею 118,3 кв.м. та з житлового будинку
літери «Л», загальною площею 194, 6 кв.м.,
житловою площею 119, 0 кв.м. є ОСОБА_4 (т. 1,
а.с. 22).

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно з ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

В силу ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності , якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_3 не надала суду належних доказів
про джерело придбання та будівництва
спірного домоволодіння.

Крім того, як вбачається з пояснень
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_12, які є рідними
батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_4, їх донька
ОСОБА_5 переказувала гроші своєму
братові ОСОБА_4 для будівництва
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Всі
будівельні роботи, а також меблі і
техніка були придбані їх донькою, яка
проживає і працює у м. Лондоні. Після
будівництва будинків в одному
проживала мати - ОСОБА_7, а в другому -
ОСОБА_5 у період, коли приїжджала у
гості до родичів. Подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 проживали у будинку АДРЕСА_1,
який належить ОСОБА_7. Свідки також
зазначили, що ОСОБА_4 та його дружина
ОСОБА_3 багато років ніде не працювали.
У ОСОБА_4 є великий грошовий борг перед
його сестрою - ОСОБА_5.

Зазначені свідчення підтверджуються
довідками Податкової інспекції та
Пенсійного фонду, з яких видно, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перебувають на
обліку в органах Пенсійного фонду
України, а також не перебувають на
обліку в органах ДПС по Одеській
області (за період з 01.01. 2005 року по 31.12.
2011 року (т. 1, а.с. 193, 194). Таким чином, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 за вказаний період ніде не
працювали.

Також слід зазначити, що відповідно до
виписок ПАТ АБ «Порто- Франко» з 2004 по
2007 роки на особистий валютний рахунок
ОСОБА_4 НОМЕР_1 та картковий рахунок
НОМЕР_2 (в доларах США) в цьому банку від
іноземних компаній та ОСОБА_5 надходили
грошові кошти (т. 3, а.с.203-250, т. 4, а.с. 1-33).
Але підстави надходження цих грошей
ОСОБА_4 пояснити не зміг.

Що стосується рухомого майна ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, то суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позивачкою не
надано жодного доказу про наявність на
час припинення спільного ведення
господарства рухомого майна та час їх
придбання, позивачка зазначила лише
загальну вартість майна, без
визначення вартості кожної речі, що не
може бути прийнято судом до уваги.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази, що рухоме майно, яке просить
поділити позивачка, є в наявності та
було придбано у період шлюбу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на те, що
спірний будинок був побудований на їх
спільні кошти спростовується рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 14.06.2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 16.07.2013 року, яким з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 стягнуто борг у розмірі
3197665 грн. (т. 3, а.с. 117-124), а також рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
19.11.2013 року, яке набрало законної сили,
про стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_13 боргу у розмірі 799300 грн., 3 %
річних у розмірі 59387 грн. (т.3, а.с.187-189).

Крім того, з матеріалів матеріали
цивільної справи № 2-2647/07 за позовом
Виконавчого комітету Одеської міської
ради до ОСОБА_4, за участю третіх осіб:
Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, ОСОБА_14 про
приведення у попередній стан самочинно
реконструйований об'єкт нерухомості,
вбачається що домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1 було самочинно забудовано
ОСОБА_4 у 2006 року до реєстрації шлюбу з
ОСОБА_3.

Усі зазначені підстави свідчать про
недоведеність позивачкою ОСОБА_3 своїх
вимог.

Відповідно до роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, наведених у п. 5 Постанови «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
№ 5 від 07.02.2014 р., вирішуючи питання про
правомірність набуття права власності,
суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Що стосується зустрічної позовної
заяви ОСОБА_5, то колегія суддів дійшла
висновку, що суд першої інстанції
відмовив у задоволенні позову цілком
обґрунтовано, оскільки останньою також
не доведено підстави набуття права
власності на будинок АДРЕСА_1. Та, як
правильно зазначив суд першої
інстанції, це не позбавляє ОСОБА_5 права
звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4
про стягнення грошевих коштів, які нею
були перераховані на його рахунки.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
усі зазначені обставини судом першої
інстанції при ухвалені рішення були
враховані, суд надав належну оцінку
доказам та ухвалив законне,
обґрунтоване рішення, яке скасуванню
не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 04 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

Н.В. Комаровська