Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В., Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
Харківської міської ради, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Харківській області, третя
особа - служба у справах дітей
Фрунзенського району Харківської
міської ради, про поділ майна подружжя,
за касаційними скаргами ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, який діє через представника
ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 04 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що з 11 квітня 1986 року по 01
серпня 2012 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7
Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 01 серпня 2012 року шлюб між
сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі сторонами
було придбано у спільну сумісну
власність за спільні кошти
недобудований житловий будинок по
АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (ангар)
літ. «Б-1», загальною площею 1337,50 кв. м, по
АДРЕСА_2. Вказану нежитлову будівлю
було збудовано у період з 2002 року по 2009
рік, тобто під час шлюбу, однак право
власності на цю будівлю відповідно до
рішення Господарського суду
Харківської області від 08 травня 2009
року зареєстровано за відповідачем.

Оскільки у добровільному порядку спір
про поділ майна сторонами не
врегульований, позивач, з урахуванням
уточнень, посилаючись на положення
статей 60, 70 СК України, просила поділити
зазначене майно та визнати за нею право
власності на Ѕ частину житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель та право власності
на Ѕ частину нежитлової будівлі ангару
літ. «Б-1».

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 06 лютого 2014 року позов
задоволено. Розділено майно подружжя,
визнано за ОСОБА_6 право власності
на Ѕ частину житлового будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель Літ. «А-2», підвалом літ. «Ап»,
мансардою літ. «Ам», верандою літ.
«а», терасами літ. «а1», «а2», басейном
літ. «В» та сараєм літ. «Г», який
розташований по АДРЕСА_1, а також
визнано право власності за ОСОБА_6 на Ѕ
частину нежитлової будівлі ангару літ.
«Б-1», загальною площею 1337,5 кв. м, по
АДРЕСА_2. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 04 липня 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині розділу житлового будинку по
АДРЕСА_1 як спільного майна
подружжя скасовано і ухвалено у цій
частині нове рішення. Розділено як
спільне майно подружжя по АДРЕСА_1 та
визнано за ОСОБА_6 право власності в
порядку розподілу спільного майна
подружжя на 93/200 частин та за
ОСОБА_7 - на 93/200 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 13 червня 2004 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 У
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_7 у касаційній
скарзі, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
апеляційного суду в частині розподілу
житлового будинку по АДРЕСА_1 скасувати
і справу в цій частині передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційних
скарг та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що скарги підлягають
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом.

У ст. 213 ЦПК України зазначено, що
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду вказаним
вимогам не відповідає, оскільки при
його ухвалені допущені порушення норм
процесуального права та не застосовані
норми матеріального права, які
підлягали застосуванню.

Судами встановлено, що сторони з 11
квітня 1986 року перебували у
зареєстрованому шлюбі. Заочним
рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 01 серпня 2012 року
шлюб між сторонами було розірвано, при
цьому судом було встановлено, що
сторони не підтримують шлюбних
відносин та не ведуть спільне
господарство з лютого 2011 року.

На підставі договору купівлі-продажу
від 13 червня 2004 року ОСОБА_7 придбав
незавершений будівництвом житловий
будинок по АДРЕСА_1, готовність
якого складала 93 %.

В обґрунтування позову, ОСОБА_6
зазначала, що цей будинок був придбаний
в інтересах сім'ї, сторони по справі та
їх донька мешкали у ньому. У зв'язку з
тим, що придбаний житловий будинок
знаходився у нежитловому технічному
стані, позивач та відповідач, у період
спільного проживання, здійснили всі
необхідні роботи. Відповідач обставини
щодо проживання позивача та доньки у
будинку не спростував.

Судами, також було встановлено, що 20
червня 2013 року Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області була
зареєстрована та видана декларація про
початок виконання будівельних робіт,
яка була подана ОСОБА_7 на
реконструкцію індивідуального
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудою по АДРЕСА_1.

06 серпня 2013 року Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області була
зареєстрована декларація про
готовність об'єкта до експлуатації.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що спірний
житловий будинок по АДРЕСА_1 та
нежитлове приміщення (ангар) літ. «Б-1»
по АДРЕСА_2 є спільною сумісною
власністю сторін, оскільки набуте в
період перебування сторін у шлюбі.

Відмовляючи у задоволені позову в
частині поділу нежитлової будівлі,
апеляційний суд дійшов висновку, що
спірна нежитлова будівля не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
При цьому апеляційний суд керувався
лише мотивами господарського суду
Харківської області, викладеними у
його рішенні від 08 травня 2009 року,
згідно з якими ОСОБА_7 за власні кошти
було виконано будівництво спірної
нежитлової будівлі. Такий висновок
суду не є безспірним, оскільки ОСОБА_6
стороною у справі не була та не могла
заявити свої заперечення, обставини
щодо неї з приводу цього спору не
встановлені, тому обставини щодо
особистого права на це майно
підлягають доказуванню на загальних
підставах. Крім того, апеляційний суд у
своєму рішенні не зазначив, якими
доказами спростовані встановлені
місцевим судом обставини про
недоведеність належності нежитлової
будівлі саме підприємцю, а не фізичній
особі.

Змінюючи рішення місцевого суду в
частині поділу будинковолодіння,
апеляційний суд вважав, що спірне
будинковолодіння було придбане
подружжям у недобудованому вигляді,
готовність якого складала 93 %, а тому
поділу підлягає лише 93/100 частини
будинку, а вирішення права на решту 7/100
частини підлягає вирішенню у справі за
позовом ОСОБА_7 про визнання особистою
власністю частини будинковолодіння,
яка не підлягає поділу між подружжям.
Таким чином, відмовляючи позивачу у
вирішенні спору щодо поділу 7/100 частин
будинковолодіння, апеляційний суд
керувався не наявністю чи відсутністю
права, що підлягає захисту, а наявністю
іншого спору, що перешкоджає вирішенню
цієї справи.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України
суд зобов'язаний зупинити провадження
в справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства. Така
підстава для зупинення провадження у
справі застосовується у тому разі, коли
в іншій справі можуть бути вирішені
питання, що стосуються підстав,
заявлених у справі вимог, чи умов, від
яких залежить можливість її розгляду.

У п. 33 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» № 2 від 12 червня
2009 року роз'яснено, що визначаючи
наявність передбачених ст. 201 ЦПК
підстав, за яких провадження у справі
підлягає обов'язковому зупиненню, суд
повинен, зокрема, враховувати, що така
підстава для зупинення провадження у
справі, як зазначено у п. 4 ч. 1 цієї
статті - неможливість розгляду
цивільної справи до вирішення іншої
справи, що розглядається у порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства,
застосовується у тому разі, коли в цій
іншій справі можуть бути вирішені
питання, що стосуються підстав,
заявлених у справі вимог, чи умов, від
яких залежить можливість її розгляду.

Так, відповідач, заперечуючи проти
поділу майна, вказував на обставини
щодо здійснення ним після припинення
фактичних шлюбних стосунків за власний
рахунок робіт, які значно збільшили
його внесок у придбання майна (шляхом
створення його у значно більшому
розмірі, ніж він був придбаний). З метою
захисту особистої власності на частку
у майні подружжя відповідно до розміру
внеску з визначених ч. 7 ст. 57 СК України
підстав, відповідач звернувся із
самостійним позовом, судове
провадження за яким було відкрито
ухвалою Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 12 червня 2014 року. При
цьому в указаному позові ОСОБА_7 заявив
вимоги про визнання особистою
власності 13/17 частин спірного
будинковолодіння, а не 7/100 частин, як
зазначено в оскарженому рішенні
апеляційного суду.

Крім того, апеляційним судом не
перевірені заявлені позивачем
обставини щодо здійснення у період
шлюбу подружжям робіт по приведенню
будинку у стовідсотковий повністю
придатний стан та проживання після
цього у ньому з їхньою донькою.

Апеляційний суд у порушення вказаних
норм відмовив у задоволенні клопотання
сторони відповідача про зупинення
провадження у справі з передбачених п. 4
ч. 1 ст. 201 ЦПК підстав, не перевірив
обставини щодо вкладу сторін у
добудову будинковолодіння до стану на
момент розгляду справи, тому його
висновки щодо наявності підстав для
поділу лише частини подружнього майна
не є обґрунтованими та законними.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
що апеляційний суд, переглядаючи
справу, не виконав своїх обов'язків,
визначених законом, неправильно
застосував норми процесуального права,
не встановив обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи.

З огляду на викладене судове рішення
апеляційного суду не можна визнати
законним й обґрунтованим, тому його
необхідно скасувати з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який
діє через представника ОСОБА_8,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 04 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана