Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4077/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів Полякова
О.З.,

Воробйової
І.А.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення
Орджонікідзевськогорайонного суду м.
Запоріжжя від 03 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
„Омега-Банк", Публічного акціонерного
товариства „Альфа-Банк" про визнання
кредитного договору та договору
іпотеки недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ПАТ „Сведбанк", ПАТ
„Альфа-Банк" про визнання недійсними
кредитного договору та договору
іпотеки.

Ухвалою суду від 25.11.2013 року до участі в
справі допущено правонаступника
відповідача ПАТ „Сведбанк" - ПАТ
„Омега-Банк" (правонаступництво у
зв'язку з перейменуванням банку).

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначала, що
29.05.2008 року між нею та ВАТ „Сведбанк"
було укладено кредитний договір
№0703/0508/71-102 у відповідності до якого
банк надав їй грошові кошти у розмірі 60
000 доларів США на строк до 29.05.2028 року
включено та на умовах, передбачених у
цьому договорі. У забезпечення
виконання зобов'язань перед банком за
кредитним договором, між нею та ВАТ
„Сведбанк" 29.05.2008 року укладено договір
іпотеки №0703/0508/71-102-Z-1, за яким вона
передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. За
умовами п.3.3 кредитного договору усі
платежі для повернення суми кредиту,
сплати процентів та комісія за
користування кредитом повинні
здійснюватися позичальником у валюті
платежу кредиту в строки та на умовах
встановлених договором. Внесення
платежів здійснюється з графіком
відповідно до п.3.2, п.3.3 договору до 10
числа кожного місяця. Щомісячно, згідно
графіку погашення кредиту, вона
здійснювала платежі з дати укладання
договору по 18.05.2012 року, коли не змогла
заплатити у відділенні банку у м.
Запоріжжі і 11.06.2012 року вона звернулася
до банку з пропозицією про
врегулювання питання погашення
кредиту шляхом здійснення наступного
платежу за графіком у Центральному
відділенні „Сведбанк" у м.
Дніпропетровськ, алей згоди не
отримала. Нею було складено заяву,
посвідчену приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 від 19.07.2012 року та
направлено на ім'я начальника
відділення ПАТ „Сведбанк" м. Києва.
Позивач вказує наступне, відповідно до
ст.518 ЦК України, у разі коли боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора щодо виконання зобов'язань,
він має право заперечувати, так як свої
зобов'язання перед первісним
кредитором ПАТ „Сведбанк", виконала
повністю. У зв'язку з викладеним,
вважає, що банком було порушено її
право за кредитним договором щодо
здійснення виконання своїх зобов'язань
сплачувати кредит за умовами договору.
Крім того, вважає, що відповідачами не
було дотримано вимоги ч.1 ст.11 Закону
України „Про захист прав споживачів".
Вказує, що не співпадають реєстраційні
номери у договорі іпотеки та у витязі з
Державного реєстру іпотек. Зазначає, що
у відповідності до ст. 517 ЦК України має
право не виконувати зобов'язання до
надання доказів переходу прав новому
кредитору. Зазначала, що введена в
оману, оскільки, укладаючи договори не
передбачала, що право вимоги може бути
набуто іншим кредитором, а банк
замовчав ці обставини. Вказує, що
недійсне зобов'язання за кредитним
договором не підлягає забезпеченню в
силу ч. 2 ст. 548 ЦК України. На підставі
викладеного просила суд визнати
недійсним кредитний договір
№0703/0508/71-102, укладений 29.05.2008 року між
нею та ТОВ „Сведбанк"; визнати
недійсним договір іпотеки
№0703/0508/71-102-Z-l, укладений 29.05.2008 року між
нею та ТОВ „Сведбанк"; вилучити
обтяження об'єкта нерухомого майна за
адресою АДРЕСА_1 з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
відчуження об'єктів нерухомого майна
та виключити запис з Державного
реєстру іпотек; зобов'язати ПАТ
«Альфа-Банк» виконати умови
кредитного договору №0703/0508/71-102 від
29.05.2008 року, шляхом прийняття наступних
платежів на погашення заборгованості
згідно графіку погашення кредиту в
сумі 96 391,85 грн.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 03
лютого 2014 року у задоволені позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справ,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Матеріали цивільної справи втрачені та
відновлені повністю згідно рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 27 серпня 2014р.

До апеляційного суду надійшло
відновлене провадження у цій цивільній
справі.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення апелянта
ОСОБА_3, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення. Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

За правилами ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини.

29.05.2008 року ОСОБА_3 та ВАТ „Сведбанк"
укладено кредитний договір №0703/0508/71-102,
за яким банк надав у кредит 60 000 доларів
США на строк до 29.05.2028 року включено під
11,9% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк»
29.05.2008 року укладено договір іпотеки
№0703/0508/71-102-Z-1. В іпотеку передано
квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 25.11.2013р.
встановлено, що відповідно до статуту
ПАТ «Омега Банк» є правонаступником
ПАТ «Сведбанк» у зв'язку із зміною
найменування та залучений до участі у
справі.

25.05.2012р. у зв'язку з укладенням договору
купівлі-продажу прав вимоги новим
кредитором, у тому числі за договорами
ОСОБА_3, був АТ «Дельта Банк»

ПАТ «Альфа-Банк» від АТ «Дельта-Банк»
набув право вимоги за зобов'язаннями
ОСОБА_3 та є новим кредитором у
зобов'язанні у зв'язку із купівлею прав
вимоги 15.06.2012р.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено, що суд першої інстанції не
виконав вимог ст. 213 ЦПК України щодо
законності та обґрунтованості рішення
суду. Процесуальний закон визнає, що
рішення є законним, якщо суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положення ст. ст. 214, 215 ЦПК України
судом не дотримані. Суд першої
інстанції не вирішив питання щодо
наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин і яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин, при
цьому в мотивувальній частині рішення
не відображено які докази беруться до
уваги, а які відхиляються та з яких
мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції не звернув уваги, що
позовні вимоги заявлені про визнання
недійсними договорів кредиту та
іпотеки.

Встановивши фактичні обставини справи
суд першої інстанції, діючи усупереч
вищенаведеним нормам процесуального
права, суд для вирішення справи
безпідставно застосував ч. 2 ст. 652 ЦК
України, якою визначені підстави та
порядок зміни або розірвання договору
у зв'язку з істотною зміною обставин.

Незважаючи не те, що дана норма
матеріального права не може бути
застосована при вирішенні позовних
вимог про визнання кредитного договору
та договору іпотеки недійсними з
вказаних позивачем підстав їх
невідповідності ст.ст. 229, 230 ЦК України,
суд першої інстанції за ч. 2 ст. 652 ЦК
України вказав, що позивач не довела
наявності умов, які тягнуть розірвання
договору і відмовив у позові про
визнання вказаних договорів
недійсними.

Вказані порушення застосування норм
процесуального і матеріального права
призвели до ухвалення рішення, яке
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, прохання апелянта про
скасування рішення суду першої
інстанції підлягає задоволенню.

В інший частині колегія суддів дійшла
наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
недійсними кредитного договору та
договору іпотеки позивач в силу ст. ст.
10, 60 ЦПК України, діючи на засадах
змагальності повинна переконливими,
належними та припустимими доказами
довести правову та фактичну підставу
заявлених нею вимог.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до чч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 -
3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Вільне волевиявлення однієї зі сторін
договору при його укладенні може бути
порушене внаслідок дій іншої сторони,
яка заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування,
тобто має місце обман (ст. 230 ЦК України).
Правочин визнається судом недійсним,
якщо такі обставини будуть
встановлені. Статтею 230 ЦК України
передбачено правові наслідки вчинення
правочину під впливом обману, а саме,
якщо одна зі сторін правочину навмисне
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.

Позивач підставою вимог про визнання
недійсними договорів кредиту та
іпотеки зазначає ту обставину, що вона
при укладенні на увазі була впевнена,
що ВАТ «Сведбанк» не буде нікому
відступати своє право вимоги, що має
для неї істотне значення. При цьому
ОСОБА_3 пояснила у засіданні
апеляційного суду, що договір кредиту
не читала.

Колегія суддів, вбачає, що у такому
випадку необхідно брати до уваги
роз'яснення п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», де вказано
наступне.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Звідси слідує, що позивач проявила
недбальство та неправильно тлумачить
умови кредитного договору, оскільки не
вичитала його уважно при підписанні
договору.

Колегія суддів встановила, що позивач,
підписавши кредитний та іпотечний
договори, підтвердила факт її
ознайомлення як позичальника та
іпотекодавця із умовами кредитування
та іпотеки.

Текст кредитного договору містить
наступні умови.

Пунктом 10.1 вказаного кредитного
договору встановлено, що укладаючи цей
договір позичальник усвідомлює та
підтверджує, що умови договору для
нього зрозумілі, відповідають його
інтересам, підписанням цього договору
позичальник свідчить, що він до
підписання договору ознайомився з
усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк»
здійснює кредитування фізичних осіб на
цілі, не пов'язані з підприємницькою
діяльністю та загальною сукупною
вартістю усіх витрат, пов'язаних з
отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк» та
свідомо обрав умови кредитування,
викладені у цьому договорі,
позичальник свідчить, що під час
укладання цього договору не
знаходиться під впливом обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди
або збігу тяжких обставин.

У пункті 10.5 вказаного кредитного
договору сторонами встановлено, що
банк має право повністю або частково
перевести свої права та зобов'язання по
цьому договору, а також по угодам,
пов'язаним із забезпеченням повернення
кредиту, третій особі без згоди
позичальника.

Таким чином, умови договору, у тому
числі щодо права банку відступити свої
права за кредитним та іпотечним
договорами банком не замовчувалися та
були відомі позичальнику.

Твердження позивача щодо введення її
в оману є безпідставними.

Обставини зміни кредитора у
зобов'язанні, на які, як на підставу
вимог про визнання оспорених договорів
недійсними також посилається позивач,
у силу вище викладених норм
матеріального права не дають підстав
для висновку про недодержання в
момент вчинення цих договорів 29.05.2008р.
вимог, встановлених чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 ЦК
України.

Посилання позивача на ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
яку, на її думку, порушив банк,
укладаючи кредитний договір, не
знайшли свого підтвердження.

Згідно ч. 1 ст. 11 цього Закону, якщо
кредитодавець у позасудовому порядку
або до судового провадження
звертається з вимогою про повернення
споживчого кредиту або погашення
іншого боргового зобов'язання
споживача, кредитодавець не може у
будь-який спосіб вимагати будь-якої
плати або винагороди від споживача за
таке звернення.

Тобто, дана норма матеріального права
застосовується до правовідносин, які
існують між споживачем та
кредитодавцем при вирішенні
позасудових або досудових вимог
останнього, що виключає її
застосування при вирішенні судових
справ.

Вказані позивачем обставини
неспівпадіння номерів реєстрації у
вказаному іпотечному договорі та у
витязі з Державного реєстру іпотек при
повному співпадінні усіх інших
відомостей та реквізитів щодо предмету
іпотеки та іпотечного договору не
дають підстав для висновку про
недійсність договору іпотеки. В разі,
якщо існує технічна помилка у записах,
то вона може бути виправленою у
встановленому порядку. Проте, дана
обставина не входить до встановленого
чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України переліку
підстав для визнання оспорюваного
договору недійсним.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд вбачає, що
суд першої інстанції ухвалив рішення,
яким не вирішив позовні вимоги про
визнання кредитного та іпотечного
договору недійсними. У порушення вимог
ч. 1 ст. 11 ЦПК України, за якою суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб в межах заявлених ними вимог і на
підставі поданих доказів, ухвалив
рішення, яким визнав відсутність
підстав для розірвання вказаних
договорів, що виходить за межі
заявлених позовних вимог і не було
предметом спору у суді.

Колегія суддів, на підставі
встановлених судом першої інстанції
фактичних обставин справи, визначила
правовідносини щодо яких між сторонами
виник спір про визнання недійсними
кредитного договору та договору
іпотеки, встановила відсутність
порушення прав позивача та відсутність
підстав для визнання оспорених
договорів недійсними, застосувала
вищевказані норми матеріального і
процесуального права і дійшла висновку
про необхідність ухвалення нового
рішення у цій справі. Рішення про
відмову у позові з інших, ніж вказав суд
першої інстанції, правових підстав.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Орджонікідзевськогорайонного
суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року
у цій справі скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити з інших правових
підстав.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: