У х в а л а

29 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука
М.А. суддів: Колодійчука В.М.,
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А., розглянувши
заяву, подану представниками ОСОБА_6 -
ОСОБА_7, ОСОБА_8, про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_6 до Бучанської міської
ради Київської області, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_12, про визнання
недійсними та скасування рішень
селищної ради, визнання недійсними
мирової угоди, державного акта на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та визначення порядку
користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

У травні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вказаним вище позовом.

Посилалася на те, що вона є власником 4/10
часток будинку АДРЕСА_1. Згідно з
рішенням Бучанської селищної ради від
28 жовтня 2005 року за вказаним будинком
було встановлено норму
землекористування земельною ділянкою
площею 3 332 кв. м, з яких: 1 500
кв. м - для будівництва та
обслуговування житлового будинку, 1 832
кв. м - для ведення особистого
селянського господарства, а також
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо подальшої приватизації земельної
ділянки: ОСОБА_9 площею 1 435 кв. м, з
яких: 500 кв. м - для будівництва та
обслуговування житлового будинку, 938
кв. м - для ведення особистого
селянського господарства, та ОСОБА_6
площею 1 157 кв. м, з яких: 500 кв. м -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, 657 кв. м -
для ведення особистого
сільськогосподарського господарства.

Вважала, що зазначене рішення є
протиправним а, тому просила скасувати
його з тих підстав, що вона є власником
4/10 частки цього будинку і відповідно до
ст. ст. 42, 118 Земельного кодексу України
(в редакції 1990 року) має право на
приватизацію згідно зі своєю часткою
на 1 332,8 кв. м, а не на 1 157 кв. м.

При цьому, спірне рішення прийнято на
підставі мирової угоди від 29
червня 2005 року, якою встановлено
конкретне землекористування між
співвласниками будинку, проте позивач
мирову угоду не підписувала, у зв'язку з
чим така угода є недійсною.

28 листопада 2005 року ОСОБА_9 отримала
державний акт на земельну ділянку
площею 1 435 кв. м, з яких: 500 кв. м - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, 938 кв. м - для особистого
сільського господарства, і відчужила
ці земельні ділянки на користь ОСОБА_11
на підставі договору купівлі-продажу
від 30 листопада 2005 року.

У зв'язку з тим, що рішення про надання
дозволу на приватизацію є
протиправним, воно підлягає
скасуванню, внаслідок чого підлягає
визнанню недійсним і державний акт,
виданий на ім'я ОСОБА_9, а також
зазначений вище договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки. Разом з тим позивач просила
встановити порядок користування
земельною ділянкою згідно з варіантом
№ 2 висновку судово-будівельної
експертизи від 18 січня 2010 року,
виділивши їй у відокремлене
користування земельну ділянку площею 1
332,8 кв. м.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 25 червня 2013 року
позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. п. 2, 3
рішення Бучанської селищної ради
Київської області від 28 жовтня 2005 року
«Про землекористування. Про надання
дозволу на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складення документів, що посвідчують
право приватної власності на землю»
про надання дозволу ОСОБА_9 та ОСОБА_13
на виготовлення технічної
документації із землеустрою на
земельну ділянку по АДРЕСА_1».

Визнано незаконним та скасовано
рішення Бучанської селищної ради
Київської області від 24 листопада 2005
року «Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання державних актів, що
посвідчують право приватної власності
на земельні ділянки» в частині
передачі безкоштовно в приватну
власність земельної ділянки та видачі
державного акта про право приватної
власності на земельну ділянку ОСОБА_9
площею 0,1438 га.

Визнано недійсним державний акт про
право приватної власності на земельну
ділянку площею 0,1438 га. по АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_9

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1438 га по АДРЕСА_1, укладений
30 листопада 2005 року між ОСОБА_9 та
ОСОБА_11

Визнано недійсним державний акт про
право приватної власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_11

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою між ОСОБА_6,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за варіантом № 2
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 18 січня 2010 року.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
задоволених позовних вимог
ОСОБА_6 скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено. У решті
рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 травня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_6, відхилено.
Рішення апеляційного суду Київської
області від 12 березня 2014 року
залишено без змін.

Представники ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулися до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із заявою про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року з підстав,
передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Заявники у заяві посилаються на те, що
касаційним судом неоднаково
застосовується ст. 42 Земельного
кодексу України (в редакції 1991 року),
ст. 42, ч. ч. 1, 6 ст. 118, ст. ст. 152, 155
Земельного кодексу України
(в редакції чинній на момент звернення
до суду з позовом).

Прикладом такого неоднакового
застосування касаційним судом норм
матеріального права заявники вважають
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 березня
2012 року та від 18 грудня 2013 року,
постановлені у цій самій справі, якими
попередні судові рішення судів
першої/апеляційної інстанцій
скасовано, а справу передано на нові
розгляди до суду першої, апеляційної
інстанцій відповідно.

Крім того, як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, заявники посилаються
на рішення Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 грудня 2012
року в справі за позовом про визнання
недійсним та скасування державного
акту на право власності на земельну
ділянку, а також рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 березня 2013 року в справі за
позовом про застосування наслідків
нікчемності правочинів шляхом
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельної ділянки,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, повернення
земельної ділянки у первісний стан.

Відповідно до вимог ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п.
6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353 - 360 Цивільного процесуального
кодексу України» ухвалення різних за
змістом судових рішень означає, що суд
(суди) касаційної інстанції при
розгляді двох або більше справ за
подібних правовідносин при однаковому
їх матеріально-правовому регулюванні
дійшов (дійшли) неоднакових правових
висновків.

Вказані вище ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 березня 2012 року та від 18
грудня 2013 року, на які здійснюється
посилання, а також ухвала касаційного
суду від 21 травня 2014 року, про перегляд
якої подано заяву, постановлені за
результатами розгляду однієї і тієї ж
справи в суді касаційної інстанції.
Посилання заявників на вказані ухвали
касаційного суду від 14 березня 2012
року та від 18 грудня 2013 року, як на
підставу для подання заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України згідно з пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України, є
безпідставними.

В п. 6 вказаної вище постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснено, що під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Підставами позову в спорі, за
результатами розгляду якого
касаційним судом постановлено ухвалу
від 21 травня 2014 року (про перегляд якого
подано заяву), є порушення вимог Закону
органом місцевого самоврядування під
час ухвалення оскаржуваних у справі
рішень про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою та складання
документів, що посвідчують право
власності на земельні ділянки.
Обґрунтування позовних вимог
ґрунтується на тому, що селищною радою
при ухваленні оскаржуваних рішень, не
дотримано принципів співрозмірності
площі земельної ділянки позивача до її
частки у праві спільної часткової
власності на будинок. Інші позовні
вимоги є похідними.

Разом з тим, рішення касаційного суду
від 26 грудня 2012 року (на яке
здійснюється посилання), ухвалено у
справі, підставами позову якої є
недотримання органом місцевого
самоврядування положень ч. 1 ст. 118
Земельного кодексу України при
ухваленні відповідного рішення про
надання в порядку безоплатної
приватизації земельної ділянки
стороні у справі. Мотивовано позовні
вимоги в такому спорі тим, що особа у
встановленому порядку земельну
ділянку в користування не отримувала, а
тому позбавлена права на її
приватизацію. Мають місце різні
підстави позовів.

Рішення касаційного суду від 27 березня
2013 року (на яке також здійснюється
посилання) ухвалено у справі про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нерухомого майна та
застосування наслідків недійсності
таких договорів, тобто в даному випадку
мають місце різні як предмети так і
підстави позовів.

Оскільки судові рішення касаційного
суду, на які здійснюється посилання, не
є судовими рішеннями, які можуть бути
підставою для подання заяви про
перегляд судових рішень Верховним
Судом України згідно з пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України, в
допуску справи до провадження в даному
випадку необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом ОСОБА_6 до Бучанської міської
ради Київської області, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_12, про визнання
недійсними та скасування рішень
селищної ради, визнання недійсними
мирової угоди, державного акта на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та визначення порядку
користування земельною ділянкою, за
заявою, поданою представниками ОСОБА_6 -
ОСОБА_7, ОСОБА_8, про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:В.М.
Колодійчук А.О. Леванчук Л.М.
Мазур В.А. Нагорняк