Номер провадження: 22-ц/785/6374/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Артеменко І.А.

- Сватаненко В.І.

при секретарі - Добряк Н.І.

з участю ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
Руськоіванівської сільської ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області про визнання
недійсним заповіту, складеного
секретарем Руськоіванівської
сільської ради на ім'я ОСОБА_3 від 16
червня 2000 року,

ВСТАНОВИЛА:

21 січня 2014 року позивачка звернулась до
суду з зазначеним позовом.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається
на те, що на час складання заповіту її
мати була хвора на психічну хворобу , на
час здійснення заповіту не мала змоги
розуміти значення своїх дій.

Прокурор представляючи інтереси
відповідачки не заперечував проти
задоволення позову.

Відповідачка у суді першої інстанції
участі не брала.

Рішенням суду першої інстанції від 23
квітня 2014 року позов
ОСОБА_4-задоволений.

Визнаний недійсний заповіт
посвідчений секретарем
Руськоіванівської сільської ради
Нетребенко Л.В. 16 червня 2000 року ,
відповідно до якого ОСОБА_6 заповідала
усе майно, яке на випадок смерті їй би
належало, у тому числі земельну частку
(пай) згідно сертифікату серія ОД 020 1346
ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов виходив з того, що на час
складання заповіту відповідачка не
усвідомлювала значення своїх дій, а
тому в відповідності до ст. 55 ЦК України
(редакція 1963 р.) вказаний заповіт є
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР (в
редакції 1963 р.) угода, укладена
громадянином, хоч і дієздатним, але
який в момент її укладення перебував у
такому стані, коли він не міг розуміти
значення своїх дій або керувати ними,
може бути визнана судом недійсною за
позовом цього громадянина.

Відповідно до п.25 Роз'яснень
Верховного Суду України від 04.08.2001 року
"Правові позиції щодо розгляду судами
окремих категорій цивільних справ
(Зобов'язання, що виникають з угод)"
відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, даних у
підпункті "е" п. 16 постанови від 28 квітня
1978 р. N 3 "Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними", визнання
угоди недійсною може мати місце й після
смерті громадянина, який був її
учасником, у тому числі з підстав,
передбачених ст. 55 ЦК. Такі вимоги
можуть бути заявлені другою стороною,
спадкоємцями померлого, іншими
заінтересованими особами та
прокурором.

Судовою колегією встановлено, що
ОСОБА_6 є матір'ю
позивачки(а.с.44).Відповідно до
державного акту від 06 березня 2003 року
земельна ділянка НОМЕР_1
Руськоіванівської сільської ради
площею 4,6 га. належала ОСОБА_6(а.с.51).
Також ОСОБА_6 була власником будинку
АДРЕСА_1.

16 червня 2000 року ОСОБА_6 склала заповіт,
відповідно до якого все майно, яке на
випадок її смерті виявиться їй
належним, в тому числі належне їй право
власності на земельну частку (пай)
згідно сертифікату серія ОД №0201346
заповідає на користь своєї онучки -
ОСОБА_3Вказаний заповіт було
посвідчено секретарем
Руськоіванівської сільської ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області.

ОСОБА_6 проживала в будинку АДРЕСА_1.
Разом з нею проживали ОСОБА_3 (яка є
онучкою ОСОБА_6), ОСОБА_7 та ОСОБА_8.(а.с.42)
.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла(а.с.43). 24
червня 2005 року ОСОБА_4 звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини у вигляді житлового
будинку АДРЕСА_2 (а.с.40).

14 березня 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини у вигляді земельної
ділянки НОМЕР_1, що розташована на
території Руськоїванівської сільської
ради (а.с.41).

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27 грудня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 12 березня 2013 року (а.с.50-52),
було відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_9 (мати відповідачки) до ОСОБА_4 та
ОСОБА_10 про визначення додаткового
строку на прийняття спадщини, яка
залишилася після смерті її матері
ОСОБА_6 , яка складалася з житлового
будинку та земельної ділянки НОМЕР_1
Руськоіванівської сільської ради
площею 4,6 га.

Позивачка стверджує, що її мати
тривалий час страждала на психічну
хворобу, під час складання заповіту не
розуміла значення своїх дій. Доводи
позивачки підтверджуються висновком
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 07.04.2014 року, ОСОБА_6 за
життя страждала хронічним, стійким
психічним розладом, у зв'язку з чим є
підстави вважати, що вона абсолютно не
могла усвідомлювати значення своїх дій
в момент складання заповіту від 16
червня 2000 року. (а.с.84-89).

Крім того, судова колегія розглядаючи
справу звертає увагу на висновок
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
06.04.2011 року, відповідно до якої ОСОБА_6
за життя страждала хронічним, стійким
психічним розладом, у зв'язку з чим не
могла усвідомлювати значення своїх дій
в момент складання довіреності від
04.04.2002 року (а.с.5-12).

На підставі викладеного судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що під час складання
заповіту від 16 червня 2000 року на
користь ОСОБА_3 ОСОБА_6 не могла
усвідомлювати значення своїх дій, в
силу наявності хронічного, стійкого
психічного розладу, що є підставою в
відповідності до ст. 55 ЦК України
(редакція 1963 р.) для визнання такого
заповіту недійсним.

Довід апеляційної скарги, що рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові з
тих підстав, що право на звернення до
суду було тільки у особи, яка склала
заповіт, а спадкоємці не наділені таким
правом, спростовується роз'ясненнями
Верховного Суду України від 04.08.2001 року,
відповідно до яких позов про визнання
угоди недійсною може бути заявлений й
після смерті громадянина з підстав,
передбачених ст. 55 ЦК. Такий позов може
бути заявлений спадкоємцями померлого.

Апелянт вказує, що позивачка
звернулася з пропуском строку позивної
давності. Але вказаний довід не знайшов
свого підтвердження під час розгляду
справи. Так, згідно зі ст. 71 ЦК УРСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачено, що право
на позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Позивачка стверджує, що про існування
оскарженого заповіту їй стало відомо у
2012 році, після чого зразу звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини у вигляді спірної
земельної ділянки. Інших доказів, які
спростовували б інформацію, що
позивачка була обізнана про вказаний
заповіт - відсутні. На підставі
викладеного судова колегія вважає, що
відсутні підстави вважати, що позов був
поданий з попуском строку,
встановленого ст. 76 ЦК України.

Не заслуговує на увагу і довід про те,
що рішення підлягає скасуванню з тих
підстав, що відповідачка не була
сповіщена про час та місце слухання
справи, оскільки в відповідності до
ст.309 ч.3 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 23 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду
Одеської області
В.О.
Суворов

І.А. Артеменко

В.І.
Сватаненко