Справа № 382/745/14 Головуючий у І
інстанції Карпович В.Д.Провадження №
22-ц/780/4976/14 Доповідач у 2
інстанції ФінагєєвКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

23 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Яготинського
районного суду Київської області від 24
червня 2014 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26
грудня 2006 року між Банк "Фінанси та
Кредит", в особі Філії "Київське
регіональне управління" Банку "Фінанси
та Кредит" та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 34-93/06-А. Відповідно
до умов якого позичальнику банк надав в
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, поворотності,
строковості, платності кредитні
ресурси в сумі 33 520 доларів США з
оплатою по процентній ставці 10 % річних
терміном до 25 грудня 2013 року. Кредитні
ресурси були використані для придбання
автомобіля «HONDA CR-V». Банк свої
зобов'язання за кредитним договором
виконав повністю та видав відповідачу
кредит, що підтверджується заявою на
отримання кредиту. Однак, відповідач не
виконує належним чином взятих на себе
зобов'язань за договором, в результаті
чого утворилася заборгованість. У
зв'язку із невиконанням Позичальником
зобов'язань за Кредитним договором,
Банк звернувся до суду з позовною
заявою про стягнення заборгованості за
кредитним договором та дострокове
стягнення кредитних ресурсів у розмірі
298 493 гривні 98 копійок. 28 жовтня 2008 року
Яготинським районним судом Київської
області було затверджено мирову угоду
щодо сплати суми заборгованості. Однак,
відповідач не виконує умов мирової
угоди, заборгованість за кредитним
договором відповідачем не погашена, а
тому позивач просив суд стягнути з
відповідача суму заборгованості, що
включає в себе проценти за
користування кредитними коштами,
щомісячну комісію та пеню, а всього на
загальну суму 1 060 464, 19 грн.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 24 червня 2014 року
позовні вимоги задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит»
заборгованість за кредитним договором
№34-93/06-А від 26.12.2006 року в розмірі 765 260
грн., що включає в себе 67783,60 грн.
заборгованість по відсоткам за
користування кредитними ресурсами за
період з 25.08.2008 року по 25.12.2013 року; 8666,88
грн. заборгованість по щомісячній
комісії за період з 25.08.2008 року по 25.12.2013
року; 688 809,60 грн. пеня по простроченій
заборгованості за період з 25.12.2012 року
по 25.12.2013 року.

В апеляційній скарзі відповідач
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції через порушення
норм матеріального та процесуального
права. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що
позовні вимоги банку за період з 28.10.2008
по 25.12.2010 року заявлені поза межами
строку позовної давності, а тому суд
повинен був відмовити у задоволенні
таких вимог. Крім того, пеня нарахована
за прострочення зобов'язання перевищує
подвійну облікову ставку НБУ та
взагалі не повинна бути нарахована,
оскільки судом вже розглядалось
питання про стягнення заборгованості
за кредитним договором та з цього
приводу було укладено мирову угоду, а
провадження у справі закрито.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26 грудня 2006 року
між Банк "Фінанси та Кредит", в особі
Філії "Київське регіональне
управління" Банку "Фінанси та Кредит",
правонаступником щодо всіх прав та
зобов'язань якого є Публічне
акціонерне товариство "Банк "Фінанси та
Кредит" та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 34-93/06-А. Згідно п.2.1.
зазначеного договору банк надав
позичальнику в тимчасове користування
на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності
кредитні ресурси в сумі 33 520 доларів США
з оплатою по процентній ставці 10 %
річних.

Позичальник зобов'язався повністю
повернути кредитні ресурси, отримані
за договором до грудня 2013 року (п.3.2.).

Відповідно до п.4.2 нарахування
процентів проводиться за період з
моменту списання кредитних ресурсів з
позичкового рахунку Позичальника до
моменту повернення кредитних ресурсів
на позичковий рахунок.

Пунктом 4.7. передбачено, що Позичальник
щомісяця в строк з 1 по 10 число кожного
місяця, сплачує щомісячну комісійну
винагороду за надання кредитних
ресурсів у розмірі 270,84 грн. Вказана
сума комісійної винагороди
сплачується позичальником за весь
період до моменту повного виконання
позичальником зобов'язань по
поверненню отриманих кредитних
ресурсів.

Згідно п. 6.1. за прострочення повернення
кредитних ресурсів та/або сплати
процентів, позичальник сплачує пеню з
розрахунку 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення. Зазначена
пеня сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених п. 3.2., 3.3., 3.5.,4.3., 4.4., 4.6., 4.7
договору, а також будь-яких інших
строків платежів, передбачених
договором.

В зв'язку із невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань за кредитним
договором позивач звернувся до суду з
позовною заявою про стягнення з
відповідача заборгованості, яка станом
на 25 серпня 2008 року складала 298 493, 98
доларів США і включала в себе основну
суму по договору, проценти за
користування кредитними коштами, пеню
за несвоєчасне погашення кредиту та
щомісячну комісію. Ухвалою
Яготинського районного суду Київської
області від 28 жовтня 2008 року визнано
мирову угоду, укладену між сторонами
кредитного договору, згідно умов якої
відповідач зобов'язався протягом 12
місяців погасити заборгованість
відповідно до графіку погашення.

Разом з тим, незважаючи на укладену між
сторонами мирову угоду, відповідач не
погасив у повному обсязі
заборгованість та не виконав
зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач не виконує взятих
на себе зобов'язань за кредитним
договором, а тому керуючись вимогами
статей 526, 536, 551, 1048 ЦК України
задовольнив позовні вимоги частково,
зменшивши на 30% розмір пені.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання, виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
відповідач, отримавши кошти за
кредитним договором належним чином не
виконував умови кредитного договору, у
зв'язку з чим утворилась
заборгованість. Крім того, умови
мирової угоди, затвердженої судом щодо
погашення заборгованості відповідачем
не виконувались взагалі.

Посилання апелянта на те, що позовні
вимоги заявлені поза межами строку
позовної давності не заслуговують на
увагу виходячи з наступного

Згідно з вимогами ст.ст. 256, 257 ЦК
України - позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За умовами укладеного між сторонами
кредитного договору, останній діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов"язань.

З наданого суду розрахунку
заборгованості вбачається що
відповідач з моменту отримання
кредитних коштів до 12.09.2008 року
погашення кредиту не здійснював
взагалі. Останній платіж за договором
здійснив 15.04.2011 року (а.с. 24), що свідчило
про визнання відповідачем боргу.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦК
України - перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що строк
позовної давності банком не порушено,
оскільки зазначений строк слід
рахувати з 14.04.2011 року, в той час як банк
звернувся до суду 04.04.2014 року, тобто в
межах визначеного законом строку.

Доводи апелянта щодо неправомірного
нарахування пені є необґрунтованими,
оскільки пеня нарахована відповідно до
умов договору в межах одного року.

Крім того, судом першої інстанції з
підстав визначених ст. 551 ЦК України
було зменшено розмір нарахованої
відповідачу пені, з чим банк погодився.

Доводи апеляційної скарги в частині
відсутності в банку прав на стягнення
зазначеної заборгованості через
наявність судового рішення, яким вже
вирішено спір, а саме ухвали суду про
затвердження мирової угоди від 28
жовтня 2008 року, колегія суддів не може
взяти до уваги, оскільки, як було
зазначено вище умови мирової угоди
відповідачем не виконуються взагалі.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених в п. 17 постанови N 5 від
30.03.2012 року "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" - зобов'язання
припиняється з підстав, передбачених
договором або законом (частина перша
статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема,
зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.
Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК, оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог статей 526, 599 ЦК.

Таким чином висновки суду першої
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи та ґрунтуються на
наявних у справі доказах, доводи
апеляційної скарги зазначених
висновків не спростовують, а відтак
вимоги апеляційної скарги задоволені
бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 24 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.