Номер провадження: 22-ц/785/6234/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
20.05.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про стягнення боргу та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
третя особа ОСОБА_6 про визнання
договору удаваним правочином,-

встановила:

Позивач ОСОБА_4 звернувся з вказаним
позовом до суду (а. с. 2), в якому просив
стягнути з ОСОБА_5 на його користь
грошові кошти у розмірі 1 057 876 грн., а
також витрати по сплаті судового збору.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що він 15 січня 2010
року позичив ОСОБА_5 грошові кошти у
розмірі 132 400 доларів США, що на день
звернення до суду складало еквівалент 1
057 876 гривень та підтверджується
розпискою відповідача. Позивач
вказував, що неодноразово звертався до
ОСОБА_5 з вимогою виконати умови
договору, однак відповідач від
зустрічі ухиляється. 24 вересня 2013 року
позивачем був направлений за місцем
проживання ОСОБА_5 лист-претензія з
вимогою повернути кошти, однак
відповідач кошти не повернув, що і
стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду,
позивач та його представники позовні
вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, звернувся до
суду з зустрічним позовом про визнання
договору удаваним правочином (а. с. 48-51),
в якому просив: в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити; визнати удаваним
правочином договір позики про
отримання грошових коштів у борг від 15
січня 2010 року, укладений між ним та
ОСОБА_4; визнати, що насправді сторони
вчинили договір про пайову участь в
будівництві житла, який сторонами
виконаний; скасувати заходи
забезпечення позову.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що ніколи не позичав
грошей у ОСОБА_4 і не має перед ним
зобов'язань за договором позики.
Наданою розпискою від 15 січня 2010 року
ними були оформлені інші
правовідносини - за інвестуванням у
будівництво малоквартирного житлового
будинку АДРЕСА_1 та пайової участі
позивача ОСОБА_4 в цьому будівництві, що
підтверджується доповненням на
примірнику розписки. До моменту
складання розписки - вересень 2010 року -
розмір інвестиції ОСОБА_4 у вказане
будівництво склав саме цю суму - 132 400
доларів США, що видно з численних
робочих записів, у тому числі виконаних
самим ОСОБА_4

Як вказував ОСОБА_5, договір про пайову
участь у будівництві з ОСОБА_4 - рідним
братом його дружини - не був оформлений,
як і з іншими інвесторами - близькими
знайомими і родичами відповідача.
ОСОБА_4 обіцяв повернути розписку, як
тільки отримає свою квартиру, але не
повернув. Після завершення будівництва
зобов'язання з передачі інвестору
ОСОБА_4 нерухомості були виконані.
Позивачу за первісним позовом була
передана квартира у вигляді частини
житлового будинку загальною площею 207
кв. м., частка приміщень спільного
користування, місце для автостоянки і
частина земельної ділянки, які він
прийняв. За ним зареєстровано право
власності на вказані об'єкти
нерухомості. При укладенні
нотаріальних договорів 21 березня 2013
року ОСОБА_4 ніяких розрахунків з
продавцем не робив. Об'єкти нерухомості
передавались в рахунок раніше
виплаченої інвестиції. Після укладення
договорів ОСОБА_4 оригінал розписки не
повернув, а згодом заявив про те, що він
невдоволений роботою ОСОБА_5, що
квартира обійшлася йому занадто
дорого, що він не може її продати
сьогодні за ті гроші, на які він
розраховував, а тому він має намір
покарати ОСОБА_5, використовуючи не
віддану розписку. З вимогами про
повернення боргу позивач до нього не
звертався.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_4
зустрічний позов не визнав,
посилаючись на те, що в фінансуванні
будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_1 ніякої участі не приймав,
квартиру на 4-му поверсі будинку в двох
рівнях, площею 207,5 кв. м., а також
підсобні приміщення загальною площею
54,2 кв. м. і частку земельної ділянки за
вказаною адресою придбав за договорами
купівлі-продажу 21 березня 2013 року за
кошти, вказані в договорах, ремонтних
робіт до вказаної дати в квартирі не
здійснював.

Третя особа ОСОБА_6, як зазначено в
рішенні суду, зустрічний позов ОСОБА_5
вважала обґрунтованим, проти
задоволення первісного позову
заперечувала. В судовому засіданні
підтвердила обставини, викладені у
позові ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 20.05.2014 року зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено. Визнано удаваним
правочином договір позики про
отримання грошових коштів у борг від 15
січня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4. Визнано, що насправді сторони
вчинили договір про пайову участь в
будівництві житла, який сторонами
виконаний. У задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено. Скасовано заходи
забезпечення позову, вжиті ухвалою від
15.10.2013 року, а саме: знято арешт з
квартири АДРЕСА_2, що належить на праві
власності ОСОБА_5; знято арешт з
квартири АДРЕСА_3, що належить на праві
власності ОСОБА_5. Стягнуто з ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5 витрати по
сплаті судового збору у розмірі 229,41
гривень.

Не погодившись з рішенням суду,
представник ОСОБА_4 подала апеляційну
скаргу на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 20.05.2014 року, в якій
просить скасувати рішення суду від
20.05.2014 року і ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 про стягнення боргу
задовольнити та стягнути за договором
позики на користь ОСОБА_4 грошові кошти
в розмірі 1 057 876 грн. з ОСОБА_5, стягнути
з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові
витрати на сплату судового збору та
відмовити в повному обсязі в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
до ОСОБА_4, посилаючись на те, що з
рішенням суду не згодні, вважають, що
судом не була надана відповідна
правова оцінка доказам, а також
порушено норми процесуального права та
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду
не оскаржується.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу,
ОСОБА_5 та його представник
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги. Інші учасники
процесу в судове засідання не
з'явилися, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили. В задоволенні клопотання
ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи
відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду скасуванню з ухваленням нового
рішення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є, зокрема: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
та відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
наступного.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 4 квітня 2005 року,
реєстровий № 555, на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8
були придбані 2/3 частки житлового
будинку, розташованого на земельній
ділянці площею 1 061 кв. м. по АДРЕСА_1.

Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради №
1 514 від 12.12.2006 року затверджено
заключення КП «ОМБТІ та РОН» від 17.11.2006
року про виділ із домоволодіння
АДРЕСА_1 в одне самостійне та
упорядкована нумерація житлового
будинку - АДРЕСА_1.

Згодом на вказанiй земельній ділянці
був побудований малоквартирний
житловий будинок. Будівництво
здійснювали син власників ділянки
ОСОБА_9, що проживає в Італії, та його
партнер в Одесі - відповідач за
первісним позовом ОСОБА_5. Ця обставина
визнається сторонами, підтверджена в
судовому засіданні третьою особою
ОСОБА_6 - дочкою та спадкоємцем померлих
подружжя ОСОБА_9.

Будівництво забудовники здійснювали
своїми силами з використанням
особистих і залучених грошових коштів.
Кошти на будівництво вносилися особами
з числа знайомих і родичів, бажаючих
придбати житло у цьому будинку.
Оформленням дозвільних документів,
будівництвом, а також згодом здачею
будинку в експлуатацію та оформленням
правовстановлюючих документів
займався ОСОБА_5, маючи відповідні
повноваження спочатку від ОСОБА_7, а
потім після його смерті та смерті його
дружини, - від їх дочки третьої особи
ОСОБА_6 Цей факт також не заперечується
сторонами, третьою особою,
підтверджується матеріалами справи.

У 2011 році будівництво було завершене,
будинок був зданий в експлуатацію.
Отримано свідоцтво про право власності
на житловий будинок, видане Виконавчим
комітетом Одеської міської Ради 25.12.2012
року, б/н, зареєстроване в державному
реєстрі прав на нерухоме майно 25.02.2013
року, реєстраційний номер об'єкта
нерухомого майна 1 на ім'я ОСОБА_6,
до якої перейшло право власності на
земельну ділянку і побудований будинок
після померлих батьків.

21 березня 2013 року ОСОБА_5, діючи від
імені ОСОБА_6, і позивач ОСОБА_4 уклали
договори купівлі-продажу за
реєстровими номерами № 168 і № 167,
відповідно до яких ОСОБА_4 прийняв у
власність 114/1000 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 1
814,1 кв. м., житловою площею 623,1 кв. м. На
користь позивача відчужені приміщення
загальною площею 207,5 кв. м., а також 30/1000
частин житлового будинку, що складають
приміщення загальною площею 54,2 кв. м.

В той же день був укладений договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
реєстровий № 131, відповідно до якого
ОСОБА_4, поряд з іншими співвласниками
будинку, став власником земельної
ділянки загальною площею 0,0563 га,
відповідно в частках 114/1000 і 30/1000
ділянки.

Як вказує позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_5, брат його дружини
ОСОБА_4 ще у 2005 році висловив бажання
стати власником квартири у будинку,
який буде побудований. Для цього він
неодноразово з 2005 року передавав
ОСОБА_5 в якості інвестиції в житло
різні суми в доларах США. Вказані суми
зафіксовані в робочих записах і
закріплені підписом позивача ОСОБА_4
Так, до травня 2006 року сума склала 32 400
доларів США. У липні 2010 року ОСОБА_4 йому
були передані єдиним платежем ще 100 000
доларів США, які булі витрачені на
будівництво, що також відображене в
робочих записах. Загальна сума
інвестиції ОСОБА_4 на момент складання
розписки складала 132 400 доларів США.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_4
участь в інвестуванні будівництва
житлового будинку заперечує, однак
проти оригінальності своїх підписів в
робочих записах, представлених до суду
відповідачем ОСОБА_5 та оглянутих
судом, не заперечував, з клопотанням
про призначення судової
почеркознавчої експертизи до суду не
звертався.

Крім того, ОСОБА_4 не заперечував і
достовірність свого підпису на копії
розписки від 15.01.2010 року, наданої до
суду ОСОБА_5, після доповнення про те, що
гроші передані на будівництво квартири
по АДРЕСА_1.

З пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 в
суді витікає, що ОСОБА_4 є одним з
інвесторів будівництва
малоквартирного житлового будинку по
АДРЕСА_1. В процесі будівництва будинку
і після здачі його в експлуатацію в 2011-
2012 роках він займався ремонтними
роботами в своїй квартирі в двох
рівнях, що розташована на 4-му поверсі
будинку.

Згідно довідки СПД «ОСОБА_12.» № 1 від
20.03.2014 року цим підприємцем в 2011-2012 році
здійснювались роботи з монтажу
сантехнічного обладнання - системи
опалювання і водопостачання в квартирі
АДРЕСА_1. Замовником робіт являвся
ОСОБА_4. Виконані роботи прийняті і
сплачені ним особисто. До довідки
доданi фотознімки прихованих і
закінчених робіт.

Згідно довідки ТОВ «АВАНТА» від 14.03.2014
року № 23 в 2012 році за адресою:
АДРЕСА_1 були встановлені вікна з
матеріалу фірми «Kommerlinq». Вікна були
сплачені замовником ОСОБА_4

Суд першої інстанції прийняв надані
документи у якості належних доказів і
за таких обставин критично оцінив
позицію позивача ОСОБА_4, який
заперечував свою участь в фінансуванні
будівництва та здійсненні ремонтних
робіт в квартирі до березня 2013 року -
моменту оформлення правовстановлюючих
документів на квартиру.

Суд першої інстанції, при цьому прийняв
до уваги як письмовий доказ заяву
ОСОБА_9, що подана до суду 16.12.2013 року, вх.
№ 50549, з якої витікає, що ОСОБА_4 був
інвестором будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1, а гроші, вказані в
розписці від 15.01.2010 року, не є боргом, а
відображають суму інвестиції на 2010 рік.
При оформленні нотаріальних договорів
в 2013 році, вказує ОСОБА_9, ОСОБА_4 ніяких
доплат не здійснював, усе нерухоме
майно (квартира в двох рівнях, місце
стоянки, частина земельної ділянки)
передані йому в рахунок раніше
виплаченої інвестиції. Розписку від
15.01.2010 року ОСОБА_4 обіцяв повернути, але
не повернув. А згодом заявив про те, що
він невдоволений якістю будівництва,
квартира обійшлася йому занадто
дорого, і він має намір використати не
віддану розписку в суді.

Обставини, викладені у заяві ОСОБА_9 до
суду, також були підтверджені в
судовому засіданні його сестрою -
третьою особою ОСОБА_13 - власником
побудованого будинку.

З тексту оглянутого судом доповнення
до розписки, зробленого на її копії і
завіреного підписами сторін,
вбачається, що ОСОБА_4 не заперечує, що
гроші в сумі 132 400 доларів США передані
на будівництво квартири ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_1.

Обставини складання розписки,
викладені ОСОБА_5, підтверджені в
судовому засіданні свідками ОСОБА_14 та
ОСОБА_15, які були присутні при
складанні розписки та підписували її.
Також вони підтвердили те, що ОСОБА_4 с
самого початку будівництва фінансував
його, а сума грошей, що вказана в
розписці, є сумою його інвестиції на 2010
рік, ОСОБА_16 при оформленні у них вдома
розписки був відсутній.

Пояснення свідка ОСОБА_17. суд не
прийняв до уваги, оскільки вони
суперечать сукупності доказів по
справі. Крім того, він не міг пояснити
суду, чому його підпис відсутній на
електрофотокопії розписки, наданій
ОСОБА_5, де є підписи усіх, хто був
присутній при складенні розписки та
пояснив, що одразу після підписання
даного документу він та ОСОБА_4 поїхали
з квартири ОСОБА_5

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд першої
інстанції не прийняв розписку від
15.01.2010 року в якості належного та
допустимого доказу виникнення
боргового зобов'язання, так як
відповідач за первісним позовом даний
факт спростував належними та
допустимими доказами.

Також, суд врахував при ухваленні
рішення посилання ОСОБА_5 на те, що з
вимогами про повернення боргу позивач
за первісним позовом до нього не
звертався. Лист від 24 вересня 2013 року
складено позивачем безпосередньо
перед зверненням до суду в порушення
вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України виключно з
формальних міркувань, оскільки в
розписці відсутній термін повернення
нібито позичених грошей. Цей лист
відповідачем одержаний не був.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції вважав, що
позивачем ОСОБА_4 не надано відповідних
та належних доказів щодо боргових
зобов'язань з боку відповідача ОСОБА_5

Таким чином, відповідно до ст. ст. 6, 1046,
1047, 1049, 1051 ЦК України, ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 5, ч.
5 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 9, ст. 10 Закону України
«Про інвестиційну діяльність», суд
першої інстанції дійшов висновку, що
між сторонами по справі склалися
правовідносини з приводу інвестування
у будівництво житла, зобов'язання по
яких виконані. А договір позики, на який
посилається позивач, є удаваним, що
приховує пайову участь у будівництві
житла. Воля сторін була спрямована на
встановлення інших цивільних
правовідносин, ніж ті, які передбачені
розпискою про отримання грошей у борг.

Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9 за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

За таких обставин, суд першої інстанції
задовольнив зустрічний позов ОСОБА_5 і
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4,
та стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
витрати по сплаті судового збору.

Крім того, враховуючи те, що у
задоволенні первісного позову було
відмовлено, суд першої інстанції
вважав, що згідно вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК
України, за доцільне скасувати заходи
забезпечення позову, вжиті ухвалою від
15.10.2013 року, та зняти арешт з квартири
АДРЕСА_2 та з квартири АДРЕСА_3, що
належать на праві власності ОСОБА_5.

Однак, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки, суд першої інстанції дійшов
до таких висновків неповно з'ясувавши
обставини, що мають значення для справи
та неправильно застосувавши норми
матеріального і процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки, відповідно до ст. 1046 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підтвердження своїх позовних вимог
про стягнення боргу, позивачем за
первісним позовом - ОСОБА_4 надано
письмову розписку (а. с. 7), оригінал якої
знаходиться у ОСОБА_4, відповідно до
якої ОСОБА_5 (відповідач) 15.01.2010 року
позичив у ОСОБА_4 (позивач) 132 400 дол. США,
які зобов'язався повернути.

В зазначеній розписці не встановлений
строк повернення позики, однак ОСОБА_5
не повернута позика ОСОБА_4 на його
вимогу (а. с. 3) про це (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України), докази протилежного в
матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_5 не заперечується написання
вказаної розписки, якою ОСОБА_4
обгрунтовує свої позовні вимоги.

На день звернення ОСОБА_4 з позовом до
суду, офіційний курс гривні до долара
США, встановлений Національним банком
України за 100 доларів США, складав 799,3000,
згідно довідки управління НБУ в
Одеській області № 18-43/7486 від 12.09.2014
року, наданої представником ОСОБА_4 в
суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу в
розмірі 1 057 876 грн. обгрунтовані та
підлягають задоволенню.

Доводи ОСОБА_5 - позивача за зустрічним
позовом та відповідача за первісним
позовом стосовно того, що шляхом
складання розписки (якою ОСОБА_4
обгрунтовує свої позовні вимоги за
первісним позовом) ними оформлялися не
відносини із приводу договору позики, а
інші правовідносини - про інвестування
у будівництво житлового будинку по
АДРЕСА_1, пайову участь позивача ОСОБА_4
в цьому будівництві, що
підтверджується доповненням на його
примірнику розписки, судова колегія не
може прийняти до уваги та вважає
висновки суду першої інстанції, що між
сторонами по справі склалися
правовідносини з приводу інвестування
у будівництво житла, зобов'язання по
яких виконані, а договір позики, на який
посилається позивач є удаваним, що
приховує пайову участь у будівництві
житла, що воля сторін була спрямована
на встановлення інших цивільних
правовідносин, ніж ті, які передбачені
розпискою про отримання грошей у борг,
помилковими.

Оскільки, ці доводи ОСОБА_5 та висновки
суду першої інстанції спростовуються
нотаріально посвідченими договорами
купівлі-продажу від 21.03.2013 року (а. с.
54-58), на підставі яких ОСОБА_4 придбав у
власника - ОСОБА_13 частину житлового
будинку та земельну ділянку по АДРЕСА_1
за суму грошових коштів, зазначених в
цих договорах, а не на підставі
договору інвестування, договору про
пайову участь в будівництві житла, як
зазначав ОСОБА_5, на що вказував ОСОБА_4,
як в запереченнях на зустрічний позов
та додаткових письмових поясненнях (а.
с. 130-132, 141-143) так і вказує в апеляційній
скарзі (а. с. 161-165).

Вказані договори купівлі-продажу
сторонами не оспорюються та є чинними.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи ОСОБА_5 з посиланням на
доповнення до розписки (а. с. 53), як він
вказує, зробленого на її копії і
завіреного підписами сторін, що ОСОБА_4
не заперечує, що гроші в сумі 132 400 дол.
США передані на будівництво квартири
ОСОБА_4 по АДРЕСА_1.

Оскільки, це заперечується ОСОБА_4 та
спростовується вищевказаними, чинними
на даний час, договорами
купівлі-продажу, а також таке
доповнення відсутнє в оригіналі
розписки (а. с. 7), а тому відсутні
підстави вважати, що воно є складовою
боргової розписки, оригінал якої
знаходиться у ОСОБА_4 та, якою ОСОБА_4
обгрунтовує свої первісні позовні
вимоги.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, якою
ОСОБА_5 обгрунтовував свої зустрічні
позовні вимоги та, якою керувався суд
першої інстанції задовольняючи
зустрічний позов, удаваним є правочин,
який вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Проте, враховуючи встановлені вище
обставини по справі, заперечення
ОСОБА_4 проти зустрічного позову ОСОБА_5
щодо укладення між сторонами удаваного
договору та звернення його з позовом до
суду про стягнення з ОСОБА_5 боргу за
договором позики, наявність чинних,
неоспорених сторонами вищевказаних
договорів купівлі-продажу, відсутні
правові підстави вважати, що між
сторонами було укладено не договір
позики, а договір про пайову участь в
будівництві житла.

Крім того, судова колегія звертає увагу
на те, що власником будинку по АДРЕСА_1,
частину якого придбав ОСОБА_4 на
підставі договорів купівлі-продажу (а.
с. 54-58), була ОСОБА_13, яка не оспорює
вказаних договорів, а ОСОБА_5 лише діяв
в її інтересах на підставі довіреності,
а тому відсутні підстави вважати, що
ОСОБА_4 придбав нерухомість по АДРЕСА_1
не на підставі договорів
купівлі-продажу з ОСОБА_13, в інтересах
якої діяв ОСОБА_5, а на підставі
договору про пайову участь в
будівництві житла, укладеного з ОСОБА_5,
який було приховано договором позики,
як вказує ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_13 з
таким позовом до суду не зверталася.

За таких обставин, відсутні правові
підстави для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_5

Таким чином, на підставі
наведеного, судова колегія
погоджується з доводами апеляційної
скарги та вважає, що рішення Київського
районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року
необхідно скасувати і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5, а позовні
вимоги ОСОБА_4 задовольнити, стягнувши
з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові
кошти в розмірі 1 057 876 грн.

Крім того, з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 підлягають стягненню
відповідно до ст. 88 ЦПК України,
понесені ним і документально
підтверджені (а. с. 1, 160) судові витрати
по сплаті судового збору в розмірі 3 441
грн. та витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги в
розмірі 1 827 грн., які просив стягнути
апелянт.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 20.05.2014 року по справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа
ОСОБА_6 про визнання договору удаваним
правочином - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5, позовні вимоги ОСОБА_4
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на
користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі
1 057 876 грн., а також витрати по сплаті
судового збору в розмірі 3 441 грн. та
витрати по сплаті судового збору за
подання апеляційної скарги в розмірі 1
827 грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич