Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/8570/2014
Головуючий у 1-й інстанції -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Іванченка М.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Лапіній К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 13 травня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу майнових прав на
автомобіль, стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 13 травня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ПАТ КБ «ПриватБанк»,
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу майнових прав на
автомобіль, стягнення коштів.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить скасувати рішення
суду та ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним,
необґрунтованим, не відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Зазначає те, що судом першої інстанції
було помилково встановлено, що договір
купівлі-продажу майнових прав є
недійсним, оскільки його недійсність
прямо не встановлена законом та
відсутнє судове рішення про визнання
його недійним. На думку представника,
достатнім доказом того, що саме позивач
сплатив частину кредитних зобов'язань
ОСОБА_4 перед банком є гой факт, що
квитанції про сплату знаходяться у
позивача, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази тому, що частину
кредиту було сплачено ОСОБА_6, а вказані
квитанції будь-яким чином вибули з
володіння останнього. Судом не взято до
уваги акт прийому-передачі виконаних
робіт по ремонту автомобіля, який був
складений за участю ОСОБА_2 та СПД
ОСОБА_7

В судове засідання апеляційного суду
відповідач ОСОБА_4 не явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
телеграмою, яка вручена за його місцем
проживання його дружині.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 11 травня 2012 року
відповідачем ОСОБА_4 видана розписка
позивачу ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4
віддав (продав) свій кредитний
автомобіль марки Мерседес Бенц, д.н.з.
НОМЕР_1, позивачу ОСОБА_2 для повного
погашення кредиту в Приват Банку. У
розписці зазначено, що вартість
автомобіля 94 150,00 грн., з яких 26 800 грн.
позивач ОСОБА_2 віддав відповідачу
ОСОБА_4, залишок по кредиту в Приват
банку у розмірі 67 350,00 грн. повинен
погасити. Після повного погашення
кредиту ОСОБА_4 видає генеральне
доручення ОСОБА_2 на цей автомобіль.

Згідно договору поруки від 11 травня 2012
року ОСОБА_5 поручилась у розмірі 100 грн.
перед ОСОБА_2 за виконання ОСОБА_4 свого
обов'язку за договором у формі розписки
від 11 травня 2012 року.

Позивачем був наданий акт прийому
передачі виконаних робіт, відкритий 12
травня 2012 року - закритий 15 травня 2012
року, у якому зазначено загальну суму
ремонту 15 295 грн. і замовника ОСОБА_2,
стверджуючи, що ним був проведений
ремонт автомобілю Мерседес Бенц, д.н.з.
НОМЕР_1 і сплачено за ремонт вказану
суму.

Також позивачем були надані копії
чеків «КБ «Приватбанк» про внесення
коштів на погашення кредиту, з яких
неможливо встановити які суми, коли та
ким були внесені до банку, позивач при
цьому надав пояснення, що за цими
чеками ним вносились кошти у погашення
кредиту відповідача, і всього було
внесено позивачем до Приватбанку 13 500
грн.

У судовому засіданні апеляційного суду
представником позивача були надані
оригінали квитанцій про сплату кредиту
до Приватбанку від 21 червня 2012 року - 1
200 грн., 23 липня 2012 року - 2 300 грн., 13 липня
2012 року - 2 000 грн., 3 липня 2012 року - 2 000
грн., а всього - 7 500 грн., з інших
оригіналів квитанцій встановити дату
та суми платежів неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що 17
грудня 2012 року до Києво-Святошинського
РВ ГУ МВС України в Київській області
надійшла заява від ОСОБА_9, у якій
повідомлялось про скоєння шахрайських
дій ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 У заяві
зазначалось про те, що ОСОБА_10 11 травня
2012 року було передано належний йому
автомобіль та розписку про одержання 26
000 грн. ОСОБА_2, останній відовідно до їх
домовленості сплачував кредит, наданий
на придбання автомобілю, а 26 липня 2012
року ОСОБА_10 забрав автомобіль у ОСОБА_2

Постановою слідчого СВ
Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України
в Київській області від 24 червня 2013
року кримінальне провадження за
вказаною заявою закрите у зв'язку з
відсутністю в діянні складу
кримінального правопорушення.

З постанови слідчого вбачається, що
шляхом одночасного допиту ОСОБА_2 і
ОСОБА_4 встановлено, що за усним
договором купівлі-продажу автомобілю
Мерседес-Бенс останній передав ОСОБА_2
автомобіль, а ОСОБА_2 зобов'язався
сплатити за ремонт автомобілю 26 800 грн.
і в подальшому сплачувати кредит 5 000
грн. у ПриватБанку до 15 числа місяця.
ОСОБА_2 вніс лише 2 000 грн., порушивши
умови договору, не сплатив 8 000 грн.
заборгованості по кредиту, знаючи про
неї.

Також судом встановлено, що автомобіль
марки Мерседес Бенц, д.н.з. НОМЕР_1, 2001
року випуску, ОСОБА_6 придбав за кошти,
одержані на підставі
кредитно-заставного договору,
укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк»

Відповідно до п.п. 6.2.20 вказаного
договору зобов'язався без попередньої
письмової згоди банку не відчужувати і
не допускати будь-якого відчуження чи
іншої передачі предмета застави третій
особі у власність, управління,
зберігання чи будь-яке використання, а
також не укладати відносно предмета
застави жодних правочинів.

Відповідно до графіку погашення
кредиту 05 квітня 2013року ОСОБА_4 погасив
борг перед банком у повному обсязі.

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що
відповідач ОСОБА_4 отримав від нього
грошові кошти у розмірі 26 800 грн. за
автомобіль Мерседес Бенц, а автомобіль
передав у користування позивача, який
повинен був сплачувати залишок по
кредиту, після сплати кредиту ОСОБА_4
повинен був видати генеральне
доручення позивачу на автомобіль,
тобто позивачем і ОСОБА_4 був фактично
укладений договір купівлі-продажу
майнових прав з розстроченням платежу.
Позивачем було сплачено у погашення
кредиту ОСОБА_4 на розрахунковий
рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» 13 500 грн.
Позивач також відремонтував
автомобіль, сплативши за ремонт 15 295
грн. Просив постановити рішення, яким
визнати недійсним договір
купівлі-продажу майнових прав на
автомобіль, укладений 11 травня 2012 року
між ним і ОСОБА_4, стягнути в порядку
застосування наслідків недійсності
правочину стягнути з ОСОБА_4 грошові
кошти в розмірі 26 800 грн. Також просив
стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі
15 295 грн., сплачені за ремонт автомобіля,
а всього 41 995 грн., оскільки 100 грн.
просив стягнути поручителя ОСОБА_5 за
неналежне виконання зобов'язань
відповідачем ОСОБА_4 З ПАТ КБ
«Приватбанк» просив стягнути грошові
кошти в сумі 13 500 грн.. як набуті без
достатньої правової підстави за
недійсним правочином.

Відповідач ПАТ КБ "Приватбанк" позов не
визнав, просив відмовити у його
задоволенні, посилаючись на те, що
відповідач ОСОБА_4, з яким у банку були
договірні відносини свої боргові
зобов'язання за кредитно-заставним
договором перед банком виконав у
повному обсязі, доказів про те, що по
зобов'язаннях ОСОБА_4 були сплачені
кошти позивача не надано. В порушення
умов кредитно-заставного договору
ОСОБА_2 і ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу майнових прав, а також
договір поруки з ОСОБА_5 укладені без
згоди і відома банку.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх необґрунтованості та недоведеності.

Судова колегія не погоджується з таким
висновком суду в частині вирішення
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та стягнення
з відповідача ОСОБА_4 26 800 грн., зважаючи
на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судом, позивачем і
відповідачем ОСОБА_4 11 травня 2012 року
був укладений договір, підтвердженням
якого є письмова розписка відповідача,
за яким останній передав у
розпорядження позивача автомобіль, за
що отримав від позивача 26 800 грн.

При цьому, станом на 11 травня 2012 року
належний ОСОБА_4 і переданий позивачу
автомобіль був предметом застави
відповідно до кредитно-заставного
договору, укладеного між ОСОБА_4 і ПАТ
КБ «ПриватБанк».

Отже договір від 11 травня 2012 року
позивачем і ОСОБА_4 був укладений з
порушенням ст. 17 Закону України «Про
заставу» і умов кредитно-заставного
договору, відповідно до яких
заставодавець без попередньої
письмової згоди банку не має права
відчужувати чи в інший спосіб
передавати предмет застави третій
особі у власність, управління,
зберігання чи використання, а також
укладати відносно предмета застави
правочини.

Таким чином, відповідно до положень ст.
ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України оспорюваний
правочин є недійсним, отже за за ст. 216 ч.
1 ЦК України відповідач ОСОБА_4
зобов'язаний повернути позивачу
одержані за цим правочином 26 800 грн.

З огляду на наведене, рішення суду у
зазначеній частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позовних вимог про
визнання недійсним правочину та
стягнення з відповідача ОСОБА_4 26 800
грн., а також у відповідності до ст. 88
ЦПК України судових витрат
пропорційно до задоволених вимог - 268
грн.

З висновками суду про відсутність
підстав для задоволення інших позовних
вимог, судова колегія погоджується,
вважає, що вони відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
належним доказом сплати частини
кредиту за відповідача ОСОБА_4 і
відповідно підставою для стягнення цих
коштів з ПАТ КБ «ПриватБанк» є
наявність у позивача квитанцій про
сплату та зазначення у розписці ОСОБА_4
від 11 травня 2012 року про те, що позивач
буде сплачувати за нього кредит, судова
колегія відхиляє, зважаючи на те, що
сплачені за наданими позивачем
квитанціями грошові кошти були
прийняті ПАТ КБ «Приватбанком» на
виконання умов договору, що укладався
банком і ОСОБА_4, зміни до кредитного
договору щодо сплати кредиту іншими
особами його сторонами не вносились,
підстави у банку для відмови у
прийнятті цих коштів, а також для
встановлення їх належності
позичальнику чи іншим особам, які
вносили ці кошти за позичальника, були
відсутні, як і відсутні підстави для
повернення коштів, одержаних на
виконання умов кредитно-заставного
договору. До того ж, позивачем не надано
було доказів про те, що ті кошти, які за
його твердженнями вносились у
погашення кредиту, належали саме йому.

Доводи апеляційної скарги щодо
доведеності вимог про стягнення
коштів, витрачених ним на ремонт
автомобілю, є непереконливими,
оскільки не було надано доказів про те,
що автомобіль на час передачі його
позивачу потребував ремонту, і такий
ремонт повинен був провести та
оплатити позивач.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що судом безпідставно відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
стягнення 100 грн. з відповідача ОСОБА_5
за договором поруки, не можуть бути
взяті до уваги, оскільки відповідно до
ст. 548 ч. 2 ЦК України недійсність
основного зобов'язання спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду в частині вирішення
позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк»,
до ОСОБА_5, до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів у розмірі 15 295 грн.,
сплачених за ремонт автомобілю.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 13 травня 2014 року в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_2
(ідентифікаційний код - НОМЕР_2) про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу майнових прав,
стягнення коштів, отриманих за цим
договором - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2
(ідентифікаційний код - НОМЕР_2) до
ОСОБА_4 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3)
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу майнових прав на
автомобіль, стягнення коштів
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу майнових прав на
автомобіль, укладений 11 травня 2012 року
ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2) і
до ОСОБА_4 (ідентифікаційний код -
НОМЕР_3).

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
код - НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний код - НОМЕР_2) 26 800 грн.
та 268 грн. судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: