Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0607/1413/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Матюшенка І.В.,Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового
засідання Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи - Барашівська
сільська рада Ємільчинського району,
Руднє-Іванівська сільська рада
Ємільчинського району, служба у
справах дітей Ємільчинської районної
державної адміністрації Житомирської
області, про розірвання шлюбу та
визначення місця проживання дитини, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи - виконавчий комітет
Барашівської сільської ради
Ємільчинського району, виконавчий
комітет Руднє-Іванівської сільської
ради Ємільчинського району, служба у
справах дітей Ємільчинської районної
державної адміністрації Житомирської
області про визначення місця
проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 22
березня 2013 року,

встановила:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила розірвати шлюб між нею та
відповідачем, визначити місце
проживання малолітніх дітей з нею. В
обґрунтування позовних вимог
зазначила, що подружнє життя не
склалося через часті конфлікти з
відповідачем, який приділяв мало часу
сім'ї, не розумів позивачку та дітей.
Також зазначила, що на момент подання
позовної заяви проживає у будинку
своєї матері ОСОБА_3 разом із меншою
дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Старша
дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає
разом з батьком, який перешкоджає їй у
спілкуванні з нею, утримує дитину у
будинку своїх батьків, які фактично
займаються її вихованням, оскільки по
роду діяльності він часто відлучається
з дому.

ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов до
ОСОБА_1 про визначення місця проживання
дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, в якому
зазначив, що з 15.10.2011 року займається
вихованням та утриманням дочки ОСОБА_5,
оскільки мати дитини, не повідомивши
ніяких причин, залишила його та
переїхала проживати до своєї матері.
Неодноразові спроби примиритися з
відповідачкою результату не принесли,
але остання при цьому не заперечувала,
щоб старша дочка ОСОБА_5 проживала з
ним. Також зазначив, що дочка ОСОБА_5
забезпечена належними побутовими
умовами, має свою спеціально обладнану
дитячу кімнату, місце для гри та
навчання, для неї створено умови, в яких
дотримані санітарні норми. Вважає, що в
його сім'ї комфортне для дитини
середовище, його дочка зростає в
сімейному оточенні люблячих її
близьких людей, в атмосфері миру,
гідності, взаємоповаги, а відібрання у
нього дитини і передання її позивачці
завдасть дитині психологічних травм. У
новому місці проживання дитині не буде
забезпечено кращих умов проживання і
не буде створено більш комфортного
середовища та теплішої психологічної
атмосфери.

Рішенням Ємільчинського районного
суду Житомирської області від 22
березня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено. Розірвано шлюб між
сторонами. Для подальшого виховання
дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено з матір'ю ОСОБА_1,
визначено їх місце проживання з
матір'ю.

У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено
за безпідставністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким дочку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, для подальшого
виховання до досягнення нею повноліття
залишити при ньому і визначити місце
проживання дитини за місцем його
постійного проживання.

Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції при ухваленні рішення щодо
визначення місця проживання дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, порушені норми матеріального
та процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення. На його
думку, суд не врахував, що батьки мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей, не врахував тривалість
проживання дочки у його сім'ї,
матеріальне становище матері дитини,
яка не має самостійного заробітку та не
може забезпечити дитині кращі
соціально-побутові умови проживання.
Крім того, справу розглянуто без
належного висновку органу опіки і
піклування, судом безпідставно
відмовлено у задоволенні клопотання
про призначення по справі
соціальної-психолого-психіатричної
експертизи з метою визначення
прихильності дитини до одного з
батьків.

Заслухавши осіб, які з'явились у судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Встановлено, що сторони є батьками
малолітніми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Між ними виник
спір щодо місця проживання дочки
ОСОБА_5, яка з кінця 2011 року проживає з
батьком. ОСОБА_1 з цього часу
намагається зустрічатися з дочкою,
проте з боку ОСОБА_2 та його рідних їй
чиняться перешкоди. 24.07.2012 року позивач
зверталась з заявою до Барашівської
сільської ради Ємільчинського району
(за місцем проживання відповідача) про
відібрання дитини у батька і передання
їй (а.с. 113, 114 т.1). У серпні 2012 року ОСОБА_1
звернулась в службу у справах дітей
Ємільчинської районної державної
адміністрації із заявою про видачу їй
висновку про можливість проживання
дітей з нею, а в грудні цього року з
позовом до суду про визначення місця
проживання дітей. Робота відповідача
пов'язана з поїздками за межі місця
проживання по декілька разів на
тиждень. Фактично вихованням ОСОБА_5
займається мати відповідача ОСОБА_8 та
його сестра ОСОБА_9 Позивачка ОСОБА_1
працює вчителем.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати
та батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову в частині
визначення місця проживання дитини,
суд першої інстанції врахував
можливості батьків щодо утримання та
виховання дочки, вік дитини, наявність
у ОСОБА_5 рідної сестри, яка проживає з
матір'ю, та обґрунтовано виходив із
інтересів дитини, її віку, необхідності
материнської турботи та уваги для
забезпечення її повноцінного
виховання і розвитку.

Зокрема, із матеріалів справи
вбачається, що обидві сторони мають
належні умови для утримання та
виховання дочки, що підтверджується
довідками з місця роботи, актами
обстеження житлово-побутових умов
проживання батьків дитини (а.с.
11-12,108-112,116-118, 122,126,127,204-215,244,245 т.1).
Наявність у відповідача кращих
соціально-побутових умов, на які він
посилався в судовому засіданні та
апеляційній скарзі, не можуть бути
вирішальною умовою при визначенні
місця проживання малолітньої дитини.
Крім того, зважаючи на акти обстеження
житлово-побутових умов (а.с. 134-135 т.2)
умови проживання матері дитини не є
гіршими ніж у батька.

Згідно висновку органу опіки і
піклування від 09.08.2012 року (а.с. 16-18 т.1),
від 16.10.2013 року (а.с. 168-172 т.2) останній
вважає за можливе проживання дітей в
сім'ї матері.

Відтак, суд не встановив обставин,
передбачених ч. 2 ст. 161 СК України, за
наявності яких не міг би передати
дитину для проживання з матір'ю та
правильно застосував положення ч. 1 ст.
161 СК України при вирішенні спору між
матір'ю і батьком щодо визначення місця
проживання малолітньої дитини.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав оцінку
відповідно до положень ЦПК України,
відповідають нормам матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини, а також узгоджуються з
Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 якої, проголошено,
що дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Апелянт, з огляду на визначений
Декларацією прав дитини принцип, не
навів суду будь-яких виняткових
обставин, за яких дитина може бути
розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, як вбачається із
висновку судово-психологічної
експертизи від 11.08.2014 року (а.с. 246-273 т.2),
проведеної за клопотання ОСОБА_2 під
час перегляду судового рішення
апеляційним судом, не зважаючи на
встановлений факт відчуття емоційної
близькості дитини з батьком та його
сім'єю, прив'язаність дитини до цих осіб
зумовлена залежністю від них, що
продиктовано віковими особливостями
дитини (потреба у захисті, первинні
потреби у їжі, житлі), а також
потураннями з їх боку (виконання усіх
забаганок дитини, що не завжди носить
бажаний характер). Оцінка сімейної
ситуації малолітньою ОСОБА_5 залежить
від впливу з боку ОСОБА_2, його батьків
та сестри.

Посилання апелянта на
відсутність у висновку експертизи
відповіді щодо прихильності дитини до
одного з батьків, є безпідставними,
оскільки трирічна дитина через
природні вікові психічні особливості
не здатна свідомо запам'ятовувати,
аналізувати, робити самостійні
висновки щодо ситуації, в якій
опинилась. Зазначене підтверджується
відповіддю Київського міського Центру
судово-психіатричної експертизи та
висновками судової психологічної
експертизи (а.с. 167 т.2).

Крім того, висновок експертизи є
одним із доказів по справі, який не є
вирішальним і оцінюється судом у
сукупності з іншими.

За обставин, коли рішення суду першої
інстанції в частині залишення дитини
на проживання з матір'ю та про відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
про визначення місця проживання дочки
ОСОБА_5 з ним, ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права - підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення в цій частині
відсутні.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
рішення підлягає зміні, оскільки суд не
мав право вирішувати питання про
подальше виховання дітей одним із
батьків.

Так, відповідно до ст.ст. 141, 157 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, той із батьків
хто проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Ухваливши рішення
про передачу дітей на виховання матері,
суд першої інстанції порушив право
відповідача та позбавив його обов'язку
щодо участі у їх вихованні.

А відтак, рішення суду підлягає зміні
шляхом виключення з абзацу четвертого
резолютивної частини словосполучення
«Для подальшого виховання».

Рішення в іншій частині в апеляційному
порядку не оскаржено, тому не
перевіряється судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги про те, що
суддя при ухваленні рішення був
побічно заінтересований в розгляді
справи, оскільки належних та
допустимих доказів на підтвердження
цих обставин апелянтом не надано.

Наявні у матеріалах справи висновки
органу опіки і піклування від 09.08.2012
року (а.с. 16-18 т.1), від 16.10.2013 року (а.с. 168-172
т.2) відповідають на суть спірного
питання, а правильність їх оформлення
не впливає на висновок суду, який
безпосередньо уповноважений
вирішувати спір між матір'ю та батьком
щодо місця проживання малолітньої
дитини за наявності відповідного
позову.

Заявлене під час судових дебатів
ОСОБА_2 клопотання про призначення у
справі судової генетичної експертизи
(з метою встановлення біологічної
спорідненості з дочкою ОСОБА_5) і
поновлення у зв'язку з цим з'ясування
обставин по справі, судом не
розглядалось, оскільки по своїй суті є
поданням нових доказів, що у
відповідності до ч. 8 ст. 192 ЦПК
України є неприпустимим на цій стадії
судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду
Житомирської області від 22 березня 2013
року змінити, виключивши з абзацу
четвертого резолютивної частини
словосполучення «Для подальшого
виховання».

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді: