Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом приватного
акціонерного товариства «Український
страховий дім» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за угодою про
добровільне відшкодування збитків; за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
приватного акціонерного товариства
«Український страховий дім» про
визнання угоди про добровільне
відшкодування збитків недійсною, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Микитівського районного суду м.
Горлівки Донецької області від
31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 25
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року приватне акціонерне
товариство «Український страховий
дім» (далі - ПрАТ «Український
страховий дім») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за угодою про
добровільне відшкодування збитків.
Позов обґрунтовано тим, що
21 вересня 2012 року між публічним
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» (далі - ПАТ
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_4 укладено договір про відкриття
фізичній особі карткового рахунку,
відповідно до якого банк відкрив
останньому відновлювальну кредитну
лінію з лімітом кредиту 14 000,00 грн. 06
червня 2011 року між ПрАТ «Український
страховий дім» та ПАТ «Державний
ощадний банк України» укладено договір
добровільного страхування кредитів,
предметом якого є майнові інтереси
банку (страхувальника), що не
суперечать чинному законодавству
України і пов'язані з невиконанням або
неналежним виконанням позичальниками
своїх зобов'язань за кредитними
угодами, що укладені між
страхувальником та позичальниками.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. В лютому 2013
року страхова компанія після звернення
банку із заявою про настання
страхового випадку, здійснила виплату
страхового відшкодування у розмірі 13
990,99 грн. на користь банку. 24 квітня 2013
року між страховиком та ОСОБА_3 як
спадкоємицею ОСОБА_4 укладено угоду
про добровільне відшкодування збитків,
згідно умов якої ОСОБА_3 зобов'язалась
відшкодувати страховій компанії
збитки в розмірі 13990,99 грн. у визначені
графіком строки. Проте відповідач
виконала умови вказаної угоди лише
частково, в зв'язку із чим за нею
утворилась заборгованість, яка
складається з: 3880 грн. основного боргу,
1399,09 грн. штрафу, 100,89 грн. пені.
Враховуючи зазначене, позивач просив
позов задовольнити.

Не погодившись із вказаним позовом, в
червні 2013 року ОСОБА_3
звернулась до суду із зустрічним
позовом до ПрАТ «Український страховий
дім» про визнання угоди про
добровільне відшкодування збитків від
24 квітня 2013 року недійсною, посилаючись
на те, що підписала вказану угоду не
розуміючи її змісту та наслідків
такого підписання, зазначила, що
сплачувати кошти за вказаною угодою не
зобов'язана, оскільки не була стороною
ні кредитної угоди, ні договору
страхування.

Рішенням Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 31
січня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року, позовні
вимоги ПрАТ «Український страховий
дім» до ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Український
страховий дім» несплачені за угодою
про добровільне відшкодування збитків
частини відшкодування збитків, строк
оплати яких настав, у загальному
розмірі 3880 грн., штраф у розмірі 1399,09
грн., пеню в розмірі 100,89 грн. Вирішено
питання розподілу судових витрат. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати судові рішення районного та
апеляційного судів, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позовні вимоги
ґрунтуються на умовах угоди про
добровільне відшкодування збитків та
оскільки ОСОБА_3 не виконала
зобов'язання за вказаною угодою, тому
на підставі статей 526, 610, 612, 624 ЦК
України наявні правові підстави для
стягнення з останньої основного боргу
пені та штрафу. При цьому, відмовляючи в
задоволенні зустрічного позову, суд
зазначив, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, проте ОСОБА_3 не
надала належних доказів
невідповідності спірної угоди вимогам
закону, а отже вимоги про зобов'язання
страховика повернути ОСОБА_3 внесений
платіж у сумі 800 грн. також задоволенню
не підлягають.

Вказаних висновків суди дійшли із
дотриманням вимог норм матеріального
та процесуального права.

Судами встановлено, що 21 вересня 2012
року між ПАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_4 укладено договір
про відкриття фізичній особі
карткового рахунку, відповідно до
якого банк відкрив останньому
відновлювальну кредитну лінію з
лімітом кредиту 14 000 грн.

06 червня 2011 року між ПрАТ «Український
страховий дім» та ПАТ
«Державний ощадний банк України»
укладено договір добровільного
страхування кредитів, предметом якого
є майнові інтереси банку
(страхувальника), що не суперечать
чинному законодавству України і
пов'язані з невиконанням або
неналежним виконанням позичальниками
своїх зобов'язань за кредитними
угодами, що укладені між
страхувальником та позичальниками.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

12 лютого 2013 року ПрАТ «Український
страховий Дім» на виконання умов
договору страхування перерахувало ПАТ
«Державний ощадний банк України» 13 990,99
грн. страхового відшкодування в зв'язку
із настанням страхового випадку (а.с. 25).

24 квітня 2013 року між ПрАТ «Український
страховий Дім» та ОСОБА_3 як
спадкоємицею ОСОБА_4 укладено угоду про
добровільне відшкодування збитків,
згідно умов якої ОСОБА_3 зобов'язалась
відшкодувати страховій компанії
збитки в розмірі 13990,99 грн. у
визначені графіком строки.

В зв'язку із порушенням ОСОБА_3 умов
вказаної угоди, утворилась
заборгованість, яка складається з 3880
грн. основного боргу, 1399,09 грн. штрафу та
100,89 грн. пені.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1
ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

З урахуванням викладеного слід
зазначити, що суди вірно надали оцінку
наявним в матеріалах справи доказам
(платіжне доручення від 12
лютого 2013 року про перерахування 13990,99
грн., підписана сторонами угода про
добровільне відшкодування збитків та
інше) й дійшли правильного висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з ОСОБА_3 3880 грн. основного
боргу.

Крім того, відповідно до п. 4.2 угоди про
добровільне відшкодування збитків
передбачено, що в разі порушення
відповідальною особою (ОСОБА_3) строків
виконання зобов'язань, передбачених
графіком добровільного відшкодування
збитків більш ніж на п'ять календарних
дні, відповідальна особа за письмовою
вимогою страховика сплачує йому пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
несплаченої в строк суми за кожен день
прострочення платежу, та штраф у
розмірі 10 % від загального розміру
збитків, зазначеного у пункту 1.2 цієї
угоди (а.с. 32).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог ‒?
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

За положеннями ст. 61 Конституції
України ніхто не може бути двічі
притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, статей
536, 549 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що проценти та
неустойка є різними правовими
інститутами, обмеження можливості
одночасного застосування яких законом
не встановлена.

Згідно зі ст. 611 ЦК України до складу
неустойки, яка підлягає стягненню у
разі порушення зобов'язання за
договором, входить як штраф, так і пеня.
При цьому штраф і пеня визначені за
різні порушення умов договору.

Таким чином, встановивши, що умовами
договору передбачено застосування
неустойки як виду цивільно-правової
відповідальності за порушення ОСОБА_3
строків виконання зобов'язання за
угодою, передбачених графіком
добровільного відшкодування збитків,
більш ніж на п'ять календарних днів,
суди врахували вказані вище вимоги
закону та дійшли вірного висновку про
наявність правових підстав для
застосування відповідальності до
ОСОБА_3 у виді пені та штрафу.

Крім того, ст. 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги до правочинів, зокрема,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - п'ятою та шостою ст.
203 ЦК України.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом (п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Положеннями ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Вирішуючи питання про визнання угоди
про добровільне відшкодування збитків
недійсною, суди, врахувавши предмет і
підстави зустрічного позову, на
підставі вищевказаних правових норм
дійшли вірного висновку про відмову в
задоволенні вказаних вимог.

Частиною 1 ст. 335 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами обох інстанцій досліджено
обставини справи, зібраним доказам
надано належну оцінку.

Доводи скарги висновків судів не
спростовують.

Рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду ухвалені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для їх
зміни або скасування не встановлені.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 31
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 25
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

О.В.
Ступак

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська