25 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
Євтушенко О.І., Журавель В.І.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики;
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 червня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
солідарне стягнення заборгованості за
договором позики.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 15 березня 2009 року він
позичив своєму синові ОСОБА_5 70 000 грн,
які згідно умов розписки позивач
повинен був перерахувати для погашення
кредиту за автомобіль, а ОСОБА_5
зобов'язався їх повернути позивачу на
першу вимогу позивача. В січні 2014 року
ОСОБА_4 пред'явив усну вимогу до ОСОБА_5
про повернення позики, однак ОСОБА_5
йому повідомив, що автомобіль продав, а
кошти поділені між ним та

ОСОБА_6, з якою на час укладення
договору позики перебував у шлюбі. Тому
ОСОБА_4 просив стягнути в солідарному
порядку з відповідачів заборгованість
за договором позики в розмірі 70 000 грн.

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до
сузу із зустріним позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
позики.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що про існування договору
позики від 15 березня 2009 року вона
дізналася лише після отримання
позовної заяви ОСОБА_4 Вважала, що
вказаний договір укладено з порушенням
чинного законодавства, оскільки на час
його укладання вона та ОСОБА_5
перебували у шлюбі та згідно ст. 65 СК
України при укладанні її чоловіком
такого договору необхідна була її
згода, однак, ні усної, ні письмової
згоди на укладання договору позики
чоловіком вона не давала. Крім того,
зазначала, що ОСОБА_4 не передавав
ОСОБА_5 грошові кошти в позику, а
здійснював замість нього погашення
кредиту. Тому ОСОБА_6 просила визнати
недійсним договір позики.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

12 червня 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики та
в задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору позики
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 23 липня

2014 року рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від

12 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 12 червня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 23 липня 2014 року в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що ОСОБА_4 не передавав в позику кошти в
розмірі 70 000 грн ОСОБА_5, а погашав
щомісячно кредит останнього, тобто
мали місце дії, які не випливають із
договору позики.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно розписки
від 15 березня 2009 року ОСОБА_5 взяв у

ОСОБА_4 у позику кошти в розмірі 70 000 грн
для сплати кредиту. Відповідно до
змісту розписки, сторони домовились, що
вказаними коштами ОСОБА_4 буде погашати
кредит ОСОБА_5 щомісяця

а. с. 7).

ОСОБА_4 здійснював платежі від власного
імені на транзитний рахунок з
призначенням платежу на погашення
кредиту ОСОБА_5 перед кредитодавцем, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи квитанціями (а. с. 9-22).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, встановив, що
позивачем кошти відповідачу не
передавалися, що є необхідною умовою
застосування до даних правовідносин
норм чинного законодавства, дійшов
вірного висновку відмовивши в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов до
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Волинської області від

23 липня 2014 року, тому що судові рішення
законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від

12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Волинської області від

23 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Журавель Ю.Г.
Іваненко