Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2014 р. Іллічівський районний
суд м. Маріуполя Донецької області під
головуванням судді Хараджа О. О., при
секретарі Костенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча"
(далі - ПАТ "ММК ім. Ілліча") про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

У лютому 2014 року позивачка звернулась
до суду з даним позовом, посилаючись на
те, що перебувала в трудових відносинах
з відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати (далі -
індексація), внаслідок чого порушені її
права на оплату праці, які мають бути
відновлені шляхом стягнення з
відповідача суми індексації та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати (далі - компенсація),
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди. Просила
стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» суму
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по травень 2011 року, що
складає 4270,52 грн., середній заробіток за
час затримки виплати суми індексації
за період з 17.05.2011 року по 26.02.2014 року в
розмірі 96342,08 грн., за час розгляду
справи у суді по день постановлення
рішення та 1000 грн. у якості
відшкодування моральної шкоди. Також
просила стягнути на її користь витрати
на правову допомогу в сумі 609 грн.

У ході судового розгляду справи
позивачка уточнила позовні вимоги та
просила стягнути на її користь суму
індексації та компенсації за період з
березня 2003 року по липень 2006 року, що
складає 1070,60 грн. Іншу частину позовних
вимог просила залишити без змін та
задовольнити у повному обсязі.

Позивачка у судове засідання не
з'явилась, в матеріалах справи
міститься заява про розгляд справи без
її присутності.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, надав суду заяву
про розгляд справи без його
присутності, а також письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначив, що позовні вимоги не визнає.
На виконання вимог суду відповідач
провів розрахунок суми індексації
заробітної плати без врахування
регулярного підвищення розміру
заробітної плати позивача, однак
вважає, що такий розрахунок не може
застосовуватися до спірних
правовідносин, оскільки згідно
Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 року діяв
механізм проведення індексації
заробітної плати, який дозволяв
підвищення грошових доходів населення
із застосуванням випереджуючого
методу розрахунку індексації (з
врахуванням прогнозного рівня
інфляції). Заробітна плата позивача у
2003-2008 роках не підлягала обов'язковій
індексації у разі перевищення індексом
споживчих цін порогу індексації в
розмірі 101%, оскільки розмір заробітної
плати позивача регулярно переглядався
відповідачем в сторону збільшення.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка з 02.11.2000
року по 16.05.2011 року перебувала у
трудових відносинах з ПАТ "ММК ім.
Ілліча", що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці (а.с. 7). За цей період їй
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Статтею 33 Закону України "Про оплату
праці" встановлено, що в період між
переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації
згідно з чинним законодавством.
Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» (в редакції від 1
січня 2003 року), згідно з нормами ст. ст. 1,
2 якого індексація грошових доходів
населення - це встановлений законами та
іншими нормативно-правовими актами
України механізм підвищення грошових
доходів населення, що дає можливість
частково або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів й
послуг. Об'єктом індексації грошових
доходів населення є оплата праці
(грошове забезпечення) як грошовий
дохід громадян, одержаний ними в
гривнях на території України і який не
має разового характеру.

Структуру заробітної плати визначено
статтею 2 Закону України «Про оплату
праці», якою передбачено існування
основної заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат. Додаткова заробітна плата,
зокрема, це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці, яка включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників, входять
до складу фонду додаткової заробітної
плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі
статистики заробітної плати»,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 13
січня 2004 року № 5.

Таким чином, суми індексації
заробітної плати та компенсація втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків виплати є складовими частинами
заробітної плати (додатковою
заробітною платою).

Частиною 2 статті 233 КЗпП України
передбачено, що в разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначено,
що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів
про працю України слід розуміти так, що
у разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати, саме як складових
належної працівнику заробітної плати,
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексація грошових
доходів населення проводиться в разі,
коли величина індексу споживчих цін
перевищила поріг індексації, який
установлюється в розмірі 101%.
Обчислення індексу споживчих цін для
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком,
починаючи з місяця введення в дію цього
Закону. Для проведення подальшої
індексації грошових доходів населення
обчислення індексу споживчих цін
починається за місяцем, у якому індекс
споживчих цін перевищив поріг
індексації, зазначений у частині
першій цієї статті. Підвищення
грошових доходів населення у зв'язку з
індексацією здійснюється з першого
числа місяця, що настає за місяцем, у
якому опубліковано індекс споживчих
цін.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення», в разі якщо грошові доходи
населення підвищено з урахуванням
прогнозного рівня інфляції
випереджаючим шляхом, при визначенні
обсягу підвищення грошових доходів у
зв'язку із індексацією враховується
рівень такого підвищення у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Індекс споживчих цін для проведення
індексації та сум індексації грошових
доходів населення, що поширюється на
підприємства, установи та організації
незалежно від форми власності і
господарювання, а також на фізичних
осіб, що використовують працю найманих
працівників обчислюється відповідно
до «Порядку проведення індексації
грошових доходів населення»,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078 (далі - Порядок), з гідно з п. 1-1 якого
таке обчислення провадиться
наростаючим підсумком починаючи з 6
березня 2003 року (дати опублікування
Закону України від 6 лютого 2003 року «Про
внесення змін до Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення»).

За статтею 34 Закону України «Про оплату
праці» компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. ст. 1-3 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» підприємства,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати, у тому числі з вини власника
або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація провадиться у разі
затримки на один і більше календарних
місяців виплати доходів, нарахованих
громадянам за період починаючи з дня
набрання чинності цим Законом (набрав
чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у
цьому Законі слід розуміти грошові
доходи громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру, серед яких, крім
іншого, заробітна плата (грошове
забезпечення). Сума компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться).

З наданого представником ПАТ «ММК ім.
Ілліча» розрахунку індексації
заробітної плати ОСОБА_1 з
компенсацією за затримку її виплати,
вбачається, що за період з березня 2003
року по липень 2006 року сума
нарахованої, але невиплаченої
індексації становить 527,04 грн., а сума
компенсації - 543,56 грн. Починаючи з
серпня 2006 року позивачці
нараховувалась індексація
випереджаючим шляхом через підвищення
заробітної плати, внаслідок чого за
вказаний період відсутня
заборгованість з індексації та
компенсації.

Зазначений розрахунок перевірений
судом і визнається таким, що відповідає
вимогам Порядку, Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» та Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати».

Крім того, із зазначеним розрахунком
погодилась і позивачка, уточнивши
після ознайомлення з ним позовні
вимоги.

У зв'язку з цим суд не погоджується з
первісними розрахунками позивачки, які
проведені без зазначення базових
місяців, якими відповідно до положень
п. 5 Порядку є місяці в яких відбувалось
підвищення розмірів заробітної плати
випереджаючим шляхом. Тому розрахунок
позивача не може бути визнаний вірним
та братися до уваги при вирішенні
спору.

Водночас, суд відкидає доводи ПАТ «ММК
ім. Ілліча» стосовно того, що в період з
6 березня 2003 року по 31 липня 2006 року
позивачці підвищувалася заробітна
плата випереджаючим шляхом з
урахуванням прогнозованого рівня
інфляції, з огляду на таке.

Частиною 5 ст. 4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» набрала чинності 31 березня
2005 року на підставі Закону України «Про
внесення змін до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» та
деяких інших законодавчих актів
України».

При цьому зміни до «Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 17 липня
2003 року № 1078, в частині можливості
нараховувати заробітну плату
випереджаючим шляхом, враховуючи
прогнозований рівень інфляції, були
внесені на підставі Постанови Кабінету
Міністрів від 17 травня 2006 року № 690 «Про
внесення змін до Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», що набрала чинності 25
травня 2006 року, та за якою було «Порядок
проведення індексації грошових
доходів населення» доповнено абзацами
4, 5, 6 та 7, якими визначено порядок
підвищення грошових доходів населення
випереджаючим шляхом з урахуванням
прогнозного рівня інфляції.

Таким чином, механізм реалізації
положень ч. 5 ст. 4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» було введено в дію лише з 25
травня 2006 року і заборгованість з
індексації заробітної плати та
компенсація позивачці за період з
березня 2003 року по липень 2006 року
включно в розмірі 1070,60 грн. утворилась у
ПАТ «ММК ім. Ілліча» до практичної
реалізації положень ч. 5 ст. 4 Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» на підставі
«Порядку проведення індексації
грошових доходів населення», що
підтверджується наданим відповідачем
розрахунком.

Крім того, в наданому ПАТ «ММК ім.
Ілліча» розрахунку, в графі «Фактично
сплачена сума індексації» за період з
березня 2003 року по липень 2006 року
зазначені нульові розміри, що свідчить
про існування заборгованості з
індексації за вказаний період часу.

До того ж ПАТ «ММК ім. Ілліча», надаючи
розрахунок про нарахування індексації
за період з березня 2003 року по липень 2006
року, вказує про нарахування
індексації та компенсації, проте не
надає відомостей та доказів про їх
фактичну виплату позивачці, тоді як у
трудових спорах тягар доведення
своєчасної та належної виплати всіх
сум, які нараховані та належать до
виплати працівнику, покладається на
працедавця.

Вказане свідчить про наявність факту
порушення трудового законодавства в
частині невиплати позивачці
індексації заробітної плати з
компенсацією за затримку її виплати за
цей період.

При цьому суд погоджується з доводами
ПАТ «ММК імені Ілліча» щодо
відсутності боргу з індексації та
компенсації перед позивачкою,
починаючи з 1 серпня 2006 року, бо
позивачка всупереч вимогам ст.ст. 10, 60
ЦПК України, не довела у цій частині
заявлені нею позовні вимоги.

Суд дійшов висновку, що відповідач
виплачував у відповідності до положень
ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення» позивачці
випереджаючим шляхом заробітну плату з
урахуванням прогнозного рівня
інфляції, починаючи з 1 серпня 2006 року
по травень 2011 року і це підтверджується
наданими суду письмовими доказами.

Таким чином, суд доходить висновку про
те, що розмір заборгованості з
індексації та компенсації в ПАТ «ММК
імені Ілліча» перед позивачкою
утворився за період з березня 2003 року
по липень 2006 року (включно) та складає
1070,60 грн. і саме ця сума підлягає
стягненню на користь позивачки.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№ 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1
ст. 233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116,
117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався з позивачкою при її
звільненні, то строки для звернення до
суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за затримку в
розрахунку для позивачки не спливли,
тому думка відповідача про наявність
підстав для відмови у позові з цих
підстав не ґрунтується на законі.

Визначаючи розмір відшкодування за час
затримки розрахунку при звільненні, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивачки, суд керується
наступним.

Верховний Суд України в п. 20 постанови
Пленуму «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку з
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж правові позиції наведені в
постановах Верховного Суду України від
24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21
листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачкою заявлено позовні вимоги про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
96342,08 грн.

З довідки головної бухгалтерії відділу
обліку заробітної плати № 2/72780
вбачається, що середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 за останні два місяці
роботи становить 103,76 грн.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Виходячи з періоду, за який позивачем
зроблено розрахунок, тобто з 17.05.2011 року
по 26.02.2014 року, кількість робочих днів
складала 686. Станом на день винесення
рішення - на 01.07.2014 року кількість
робочих днів складає 768.

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, а саме за період з
17.05.2011 року по 01.07.2014 року складає (768 х
103,76 грн.) = 79687 грн. 68 коп.

Звертаючись до суду, позивачка
визначила розмір позовних вимог,
навівши в заяві його розрахунок, але
після того, як відповідач, заперечуючи
проти розміру заявлених вимог, надав
власний розрахунок заборгованості з
компенсації та індексації, позивачка
скоригувала позовні вимоги, а отже,
зменшення розміру заявлених вимог
сталося не за рахунок добровільного
погашення відповідачем частини
заборгованої суми чи уточнення її
позивачкою внаслідок усвідомлення
помилки у підрахунках без стороннього
втручання, але відбулося під впливом
аргументів відповідача, які позивачка
змушена була визнати обґрунтованими,
що стало спонукальним чинником для
зменшення нею кількісних показників
заявлених вимог.

Така ситуація поза всяким сумнівом
свідчить про наявність спору щодо
розміру заборгованості із заробітної
плати і дає підстави для застосування
правил ч. 2 ст. 117 КЗпП України. Цілком
очевидно: якщо спір щодо порушення
відповідачем права позивачки на оплату
праці вирішується на користь
останньої, то сперечання сторін
стосовно розміру заборгованих сум
закінчилося на користь відповідача.
Слід розуміти, що не можна говорити про
відсутність спору як у разі визнання
позову відповідачем (оскільки
наявність спору визначається не
суб'єктивною оцінкою відповідачем
правової ситуації, а об'єктивним
невиконанням ним вимог позивача), так і
у випадку визнання позивачем доводів
відповідача і зменшення у зв'язку з цим
розміру заявлених вимог, які
задовольняються судом у меншому,
порівняно з первинним, обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування за час
затримки виплати належних позивачці
сум, суд ураховує спірну суму, на яку та
мала право, частку, яку вона становить в
заявлених вимогах, істотність цієї
частки порівняно із середнім
заробітком та інших конкретних
обставин справи і, керуючись
принципами справедливості,
співмірності (постанова ВСУ від 16.01.2012
року) та розумності, вважає за можливе
стягнути з відповідача 1800 грн.

Оскільки згідно з положеннями
законодавства індексація заробітної
плати та компенсація входять до
структури заробітної плати, з якої має
проводитись відрахування податків та
обов'язкових платежів, що не зазначені
у наданому відповідачем розрахунку,
при виплаті відповідачем відповідних
сум належить утримати з них
передбачених законом податків і
обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості (п. 9).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності (п.
13).

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок невиплати відповідачем
позивачці частини заробітної плати,
останній була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачкою у 1000 гривень є завищеним.

Виходячи з розуміння загальнолюдських
цінностей, жоден працівник не може
залишатися байдужим до порушення
роботодавцем його права на оплату
праці, а тому суд погоджується з тим, що
встановлені порушення трудових прав
позивачки пов'язані з певними
душевними стражданнями і вважає, що 200
грн. є достатньою і справедливою
компенсацією завданої їй моральної
шкоди.

Щодо відшкодування судових витрат суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи, до складу яких зокрема
відносяться витрати на правову
допомогу.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» від 20.12.2011
року, розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Позивачкою надано квитанцію до
прибуткового касового ордеру та акт
прийому-передачі виконаних робіт,
відповідно до яких сплатила 609 грн. за
надання правової допомоги по цивільній
справі, а саме складання позовної заяви
та підготовка пакету документів для
звернення до суду, складання запиту на
отримання відомостей про заробіток,
графік робіт особи, проведення
розрахунку та юридична консультація,
тривалість 1,25 годин.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Отже з відповідача на користь
позивачки на відшкодування витрат на
правову допомогу підлягає стягненню
18,27 грн. (сума задоволених позовних
вимог 3070,60 грн., що складає 3 % від
заявлених позовних вимог, отже 3 % від 609
грн. = 18,27 грн.)

У зв'язку із задоволенням позовних
вимог, з відповідача підлягають
стягненню на користь держави судовий
збір у розмірі мінімальних ставок в
сумі 243,60 гривень за вимоги майнового
характеру та 243,60 гривень за вимоги
немайнового характеру, що загалом
складає 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату
праці», ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію
грошових доходів населення», ст.ст. 1, 3
ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати», ст. ст. 115 - 117, 233
КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення сум
індексації заробітної плати та
компенсації втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на
користь ОСОБА_1 індексацію заробітної
плати з компенсацією заборгованості за
період з березня 2003 року по липень 2006
року включно в сумі 1070,60 грн. з
утриманням ПАТ "ММК ім. Ілліча" з цієї
суми передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при її виплаті,
суму середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 1800 грн., 200 грн. на відшкодування
моральної шкоди, а також витрати на
правову допомогу в розмірі 18,27 грн.

Стягнути з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на
користь держави судовий збір у розмірі
487,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя потягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
О. О. Хараджа