Справа № 755/7991/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретарів Коваленко Д.В.,
Бондарчук М.В., Ликсова А.І., Батченко
Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, Головне управління
юстиції в м. Києві, Державний нотаріус
Двадцять другої Київської державної
нотаріальної контори Ковток Алла
Іванівна про визнання заповіту,
дублікату заповіту та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом
недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_2 у якому просить визнати
недійсними: заповіт від 06.09.1994 р.,
посвідчений Державним нотаріусом
Двадцять другої Київської державної
нотаріальної контори Ковток А.І.,
зареєстрований у реєстрі за № 1у-1863;
дублікат даного заповіту від 25 серпня
2011 року, зареєстрований за № 1-37,
виданий державним нотаріусом
Київського державного нотаріального
архіву Зубченком Р.О., а також свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
14 лютого 2012 року, виданого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрованого за № 487.

Вимоги мотивує тим, що після смерті її
рідної сестри ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, вона 05 серпня 2011 року
звернулася до Сьомої Київської
держаної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини. В
подальшому отримала відповідь від
13.08.2011 року про те, що спадкову справу
заведено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 Після звернення до
вказаного приватного нотаріуса їй
стало відомо, що її сестра ОСОБА_6
склала заповіт на користь ОСОБА_2, яким
заповіла квартиру АДРЕСА_1.

За життя її сестра ОСОБА_6 переважно
проживала з нею, між ними завжди були
дружні і довірительні стосунки,
постійно були разом, майже не
розлучалися, одна одну підтримували.
Після трагічної загибелі у 1990 році
доньки ОСОБА_6, у її сестри ОСОБА_6 були
напади істерії, глибока депресія, тому
для зміни обстановки вона (позивачка)
купила будинок в Одеській області де
вони постійно проживали з 1991 року по 1998
рік, в подальшому повернулись до м.
Києва.

Їхній рідний брат ОСОБА_7, який є
батьком відповідачки, хотів відібрати
придбаний нею будинок в м. Кодима,
Одеської області, де вона із сестрою
проживала. З приводу цього відносно
ОСОБА_7 було порушено кримінальну
справу за ч. 1 ст. 206 КК України у якій
Кодимським районним судом 30 серпня 1994
року винесено вирок, при цьому заповіт
написано 06 вересня 1994 року, тому є
дивним, що її сестра після вироку суду
поїхала в м. Київ виписувати заповіт на
доньку брата. Проте в дійсності вона із
ОСОБА_6 відразу після суду їздили
перевідати хвору дружину брата її
чоловіка до м. Роздільня, а в період з 02
вересня 1994 р. по 10 вересня 1994 року
сестра ОСОБА_6 захворіла на ангіну і до
її видужання вони знаходилися у брата
її чоловіка ОСОБА_8 Тому також дивно, що
хвора ОСОБА_6, перебуваючи з нею у м.
Роздільня у родичів, мала б фізичну
можливість та гостру потребу терміново
поїхати до м. Києва скласти 06.09.1994 р.
заповіт на доньку їхнього брата, з яким
на той час виник конфлікт, який на них
нападав і погрожував.

Крім того, в порушення вимог Інструкції
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України у оскаржуваному заповіті не
зазначено дату і місце народження
заповідача, заповіт написано від руки,
проте жодного посилання на те хто
писав, чи заповідач особисто, чи
нотаріус зі слів заповідача не відомо,
хоча на той час державні нотаріальні
контори були забезпечені друкарськими
машинками, тому якщо заповіт робився за
межами нотаріальної контори про це не
зазначено у посвідчувальному написі,
не вказано яким чином з»ясовано
дієздатність особи коли та перебувала
у іншому місці за межами Київського
міського нотаріального округу.

Також не зрозуміло чому після
засвідчення нотаріусом ОСОБА_3
справжності копії заповіту його
оригінал не було долучено до спадкової
справи і він знаходився у відповідачки,
після чого зник. Про втрату оригіналу
заповіту не було жодних офіційних заяв,
оголошень та повідомлень. Завірена
нотаріусом копія заповіту та виданий
Київським міським нотаріальним
архівом дублікат різняться у
написанні, що дає підстави вважати те,
що оригіналу документу не існує, ОСОБА_6
заповіт не складала, наявні документи є
підробленими і сфальсифікованими, а
втрата заповіту є знищенням доказів.

Позивачка та її представник ОСОБА_9 в
судовому засіданні підтримали позовну
заяву та вкладні у ній обставини.
Позивачка додатково пояснила, що
ОСОБА_6 не могла скласти заповіт 06.09.1994
р., так як в цей час жила з нею в селі та в
м. Київ не їздила, сестра ніколи не
повідомляла її про свій намір залишити
належну їй квартиру відповідачці, про
заповіт їй стало відомо від ОСОБА_2 під
час поховання ОСОБА_6 Із сестрою ОСОБА_6
вони ніколи не сварилися.

Відповідачка та її представники
ОСОБА_11 і ОСОБА_12 в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечували,
посилаючись на безпідставність і
надуманість вимог. При цьому
відповідачка пояснила, що дублікат
заповіту був виготовлений у зв»язку з
тим, що після початку оформлення
спадщини у неї були викрадені
документи, про що було подано заяву в
міліцію, через це було отримано у
нотаріальному архіві дублікат, який
подано нотаріусу для оформлення
спадщини. Позивачка та ОСОБА_6, які є її
тітками, ворогували давно через
будинок, який позивачка купила та
оформила лише на себе, хоча половину
коштів на будинок давала татка ОСОБА_6,
через що її батько захищав ОСОБА_6, тому
позивачка сварилася з її батьком. Під
час складання заповіту її тітка ОСОБА_6
жила в селі, проте окремо від позивачки
у свого цивільного чоловіка. Тоді ж
ОСОБА_6 їздила у м. Київ, за кордон у
Польщу, в Росію, часто приїздила до неї
у Львів, жила у неї по декілька місяців,
ходила там у лікарню. Коли перший
чоловік тітки ОСОБА_6 помер, після того
ОСОБА_6 ще проживала з другим чоловіком
у м. Коломиї, а останні роки тітка
мешкала у м. Києві. Їй було відомо про
заповіт ОСОБА_6, оригінал якого тітка
ОСОБА_6 дала їй більше п»яти років тому.
Позивачка працювала лікарем у лікарні
та сама написала довідку про хворобу
ОСОБА_6 у вересні 1994 р. Померла ОСОБА_6 у
м. Києві, перед її смертю вона жила з
тіткою ОСОБА_6, до цього тітка лежала в
лікарні, вона за нею доглядала,
позивачка не знала, що померла ОСОБА_6

Треті особи приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, представник Головного
управління юстиції в м. Києві та
державний нотаріус Двадцять другої
Київської державної нотаріальної
контори Ковток А.І. в судове засідання
не з»явилися, про дату, час та місце
розгляду справи треті особи були
повідомлені належним чином, про
причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши пояснення сторін, їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до наступного
висновку.

Як убачається зі змісту спірного
заповіту, ОСОБА_6 06 вересня 1994 року в м.
Києві склала заповіт за яким на випадок
своєї смерті належну їй квартиру, що
знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2
Заповіт посвідчений 06.09.1994 р. державним
нотаріусом Двадцять другої Київської
державної нотаріальної контори Ковток
А.І., зареєстрований у реєстрі за № 1у-1863
(а.с. 149, т.1).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_6
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17, т.1).

Відповідно свідоцтва про народження
ОСОБА_1 та Витягу з державного реєстру
актів цивільного стану громадян про
державну реєстрацію народження
відносно ОСОБА_6, остання та позивачка є
рідні сестри, оскільки мають спільних
батьків (а.с. 21, 22, т. 1).

Згідно вимог Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України 2003
року, до спірних правовідносин в
частині визнання заповіту недійсним
слід застосовувати норми Цивільного
кодексу України у редакції від 18.07.1963
року.

Відповідно до ст. 534 ЦК України (у ред. 1963
р.), кожний громадянин може залишити за
заповітом усе своє майно або частину
його одній або кільком особам як тим, що
входять, так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом.

Позивачка просить визнати недійсним
вищевказаний заповіт від 06.09.1994 року р.
з тих підстав, що заповіт є підробленим,
оскільки ОСОБА_6 не складався, а також
заповіт було посвідчено з порушенням
законодавства.

Вимоги щодо складання заповіту на час
спірних правовідносин були визначені
статтею 541 ЦК України (у ред. від 18.07.1963
р.), відповідно до якої заповіт повинен
бути укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладання, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України (у ред.
від 18.07.1963 р.), недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону.

На підтвердження заявлених вимог
позивачкою надано довідки видані
Лісогірською сільською радою
Кодимського району Одеської області
від 28.11.2011 року за №№ 813, 814 про те, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали в с.
Лісогірка без реєстрації місця
проживання з кінця 1991 року по 1998 рік
включно, а також надана довідка
Роздільнянської районної лікарні
Одеської області від 10.09.1994 р. без
вихідного номеру у якій зазначено про
те, що ОСОБА_6 з 02.09 по 10.09.1994 р.
зверталася до Роздільнянської
районної поліклініки з діагнозом ОРВІ
та ангіною (а.с. 6, 18, 19, т.1).

Однак до даних довідок суд відноситься
критично, оскільки вони не
підтверджують саме факт події в часі
06.09.1994 р., коли був складений спірний
правочин, на доведення того, що
виключало б можливість перебування
ОСОБА_6 у м. Києві.

З боку відповідачки суду надана
довідка КЗ «Роздільнянська центральна
районна лікарня» від 24.07.2013 р. за вих. №
327 з повідомленням про те, що гр. ОСОБА_6
в період з 02.09.1994 р. по 10.09.1994 р. до
їхнього закладу за медичною допомогою
не зверталася (а.с. 125, т.1).

Також суд не може прийняти як належний
доказ на підтвердження вимог вирок
суду Кодимського району Одеської
області від 30.08.1994 р., постановлений
відносно ОСОБА_7, який з пояснень
позивачки є батьком відповідачки,
оскільки зі змісту вироку не
вбачається конфліктів між засудженим
та спадкодавцем ОСОБА_6, а також між
останньою та відповідачкою (а.с. 11, т.1).

Згідно довідок ЖБК «Україна» від 04.08.2011
р., ОСОБА_6 була постійно зареєстрована
в АДРЕСА_1 з 12.02.1970 р. до дня смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 208, 210, т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 14.03.2014 р. у справі була
призначена судова почеркознавча
експертиза для з»ясування питання щодо
належності наявного на спірному
заповіті підпису ОСОБА_6 (а.с. 4, 5, т. 2).

За результатами проведення
судово-почеркознавчої експертизи на
виконання ухвали суду судовими
експертами Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз складено висновок від 13.05.2014
р. за № 3533/3534/14-32, яким встановлено, що
підпис від імені ОСОБА_6 на заповіті від
06.09.1994 р. складеного на ім»я
відповідачки виконано рукописним
способом кульковою ручкою без
попередньої технічної підготовки чи
використання технічних засобів
виконано ОСОБА_6 (а.с. 19-22, т. 2).

Крім того, позивачкою визнані ті
обставини, що ОСОБА_6 приїздила у гості
до відповідачки у м. Львів, також ОСОБА_1
пояснила, що за місяць до смерті у м.
Львові ОСОБА_6 захворіла, відповідачка
привезла ОСОБА_6 в м. Київ, де остання
два тижні лежала у лікарні в
стаціонарі, про що їй відомо не було.

Суд також враховує ті обставини, що
27.07.2011 року ОСОБА_6 була видана
довіреність на ім»я ОСОБА_2, посвідчена
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрована у реєстрі за № 3184, за
якою ОСОБА_6 уповноважила відповідачку
бути її представником у відповідних
органах, у тому числі з питань
оформлення документів щодо об»єктів
нерухомого майна (а.с. 116, т.1).

Вищевказане свідчить про фактичне
вільне волевиявлення ОСОБА_6 щодо
складання заповіту і оформленню
квартири на користь відповідачки.

Також позивачка просить визнати
недійсним заповіт, його дублікат та
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, як такі, що не відповідають
вимогам законодавства, оскільки у
заповіті не зазначена дата і місце
народження заповідача, не вказана
особа, яка його писала, в
посвідчувальному написі відсутні
відомості чи робився заповіт за межами
нотаріальної контори та дублікат
заповіту не відповідає оригіналу.

Згідно ст. 45 Закону України «Про
нотаріат», при посвідченні правочинів
і вчиненні інших нотаріальних дій у
випадках, передбачених законодавством,
нотаріусом перевіряється справжність
підписів учасників правочинів та
інших осіб, які звернулися за вчиненням
нотаріальної дії. Нотаріально
посвідчувані правочини, а також заяви
та інші документи підписуються у
присутності нотаріуса.

На час посвідчення заповіту була чинна
Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затверджена наказом Міністерства
юстиції України від 18.06.1994 року № 185
(далі по тексту Інструкція), пунктом 82
якої було визначено, що заповіт повинен
бути укладений у письмовій формі з
зазначенням місця і часу його
укладання, підписаний особисто
заповідачем (стаття 541 Цивільного
кодексу).

Як убачається із тексту спірного
заповіту, він складений з дотриманням
вищевказаних вимог діючого на той час
законодавства, а саме складений у
письмовій формі із зазначенням часу,
місця його укладення, підписаний
ОСОБА_6, нотаріально посвідчений.
Вказання дати і місця народження
заповідача у заповіті на час його
посвідчення Інструкцією передбачено
не було.

Разом з тим, відповідно до п. 13
Інструкції, при вчиненні нотаріальних
дій нотаріуси встановлюють особу
учасників цивільних відносин, які
особисто звернулися за вчиненням
нотаріальних дій. Установлення особи
здійснюється за паспортом або
іншими документами, які унеможливлюють
будь-які сумніви щодо особи
громадянина (паспорт громадянина
України, паспорт громадянина України
для виїзду за кордон, дипломатичний чи
службовий паспорт, посвідчення особи
моряка, посвідка на проживання особи,
яка мешкає в Україні, але не є
громадянином України, національний
паспорт іноземця або документ, що його
замінює, посвідчення інваліда чи

учасника Великої Вітчизняної війни,
посвідчення, видане за місцем роботи
фізичної особи).

Згідно ст. 41 Закону України «Про
нотаріат» та п. 11 Інструкції,
нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні державної нотаріальної
контори. В окремих випадках, коли
громадянин не може з»явитися в
зазначене приміщення, нотаріальні дії
можуть бути вчинені поза вказаним
приміщенням. Якщо нотаріальна дія
вчиняються поза приміщенням державної
нотаріальної контори, в
посвідчувальному написі і в реєстрі
нотаріальних дій записується місце
вчинення нотаріальної дії із
зазначенням адреси, а також причин, з
яких нотаріальна дія була вчинена поза
вказаним приміщенням.

Пунктом 19 Інструкції визначено, що усі
нотаріальні дії, вчинені нотаріусами,
реєструються в реєстрах нотаріальних
дій. Кожній нотаріальній дії
присвоюється окремий порядковий
номер. Номер, під яким нотаріальна дія
зареєстрована в реєстрі, позначається
на документах, що видаються
нотаріусом, чи в посвідчувальних
написах.

Судом було витребувано із Київського
державного нотаріального архіву та
оглянуто в судовому засіданні
оригінальний примірник спірного
заповіту та Книгу реєстрів Двадцять
другої Київської державної
нотаріальної контори за 1994 рік.

Заповіт ОСОБА_6 був зареєстрований у
реєстрі нотаріальних дій 06.09.1994 року за
№ 1у-1863 із заповненням відповідних
граф, у тому числі зазначені паспортні
дані заповідача, які відповідають
даним номеру, серії, даті та місця
видачі паспорту, що містяться у формі №
1, оригінал якої витребовувався судом
для проведення почеркознавчої
експертизи. В подальшому паспорт
ОСОБА_6 обмінювався 08.02.1996 р. (а.с. 113 зв.,
т. 1).

Отже, особа заповідача ОСОБА_6
нотаріусом встановлювалася за
паспортом. Також у книзі реєстрів
нотаріальних дій номери записів, що
передують нотаріальній дії 1у-1863 за
яким зареєстрований заповіт ОСОБА_6, та
номери записів в подальшому записані у
послідовному порядку, книга
пронумерована, прошнурована, скріплена
печаткою, містить засвідчувальний
лист, що виключають підроблення
документу.

Державним нотаріусом Ковток А.І.
посвідчувальний напис на спірному
заповіті зроблений по формі № 35, як це
було передбачено наказом Міністерства
юстиції України «Про затвердження форм
реєстрів для реєстрації нотаріальних
дій, нотаріальних свідоцтв,
посвідчувальних написів на угодах і
засвідчувальних документах» від 07.02.1994
року № 75, відповідно до якого:

Форма N 35

Посвідчувальний
напис на заповіті

"---" --------------- 19--- року цей заповіт
посвідчено

мною -----------------, --------------------------
нотаріусом

(прізвище та ініціали) (державним,
приватним)

------------------------------------------------------------------

(найменування державної нотаріальної
контори, нотаріального

округу)

Заповіт підписано гр.
---------------------------------------

(прізвище, ім'я, по
батькові заповідача)

у моїй присутності. Особу заповідача
встановлено, дієздатність

його (її) перевірено.

Зареєстровано в
реєстрі за N -----------

Стягнуто
-------------------------------

(Державного мита,
плати)

-------------------------------
нотаріус

(Державний, приватний)

Печатка
Підпис

Як убачається із посвідчувального
напису на заповіті ОСОБА_6, заповіт
посвідчений з дотриманням
вищевказаної форми № 35 та вчинений в
державній нотаріальній конторі.

Посилання позивачки на ті обставини, що
невідомо ким був написаний заповіт і
про це не зазначено у заповіті, та
з»ясування даного питання правового
значення при вирішення спору не має,
оскільки законодавством, що регулює
спірні правовідносини не передбачено
зазначати особу, якою виготовлявся
текст заповіту, разом з тим вимагається
його письмова форма, при цьому заповіт
був підписаний заповідачем.

Відповідачка повідомила про те, що
дублікат заповіту отримувався у
зв»язку із викраденням у неї оригіналу.

При цьому позивачкою в спростування
втрати оригіналу заповіту суду надано
лист т.в.о. начальника Лінійного
відділу на ст. Київ-Пасажирський УМВС
України на Південно-західній залізниці
від 07.07.2014 року про те, що за зверненням
ОСОБА_1 проводились заходи, направлені
на встановлення місцезнаходження
документів, виданих на ім»я ОСОБА_2,
19.08.2011 р. остання із заявою про втрату
документів не зверталась (а.с. 48, т.2).

Однак, до вказаного повідомлення суд
відноситься критично, оскільки ОСОБА_1
не надано змісту запиту на який їй
надавалась зазначена відповідь. Разом
з тим судом було оглянуто оригінальну
копію постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від
20.08.2011 р., винесену оперуповноваженим
сектору карного розшуку ЛВ на ст.
Київ-Пасажирський УМВС України на
Південно-західній залізниці за
результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від
19.08.2011 р. до ЛВ на станції
Київ-Пасажирський Управління МВС
України на Південно-західній залізниці
з приводу виявлення в залі очікування
по приїзду до м. Києва відсутності
папки з документами, в тому числі
заповіту (а.с. 31, 32, т.1).

Дублікат заповіту ОСОБА_6 замість
втраченого оригіналу на запит
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
від 22.08.2011 р. був виданий ОСОБА_2 25.08.2011
року державним нотаріусом Київського
державного нотаріального архіву
Зубченком Р.О. за реєстровим номером 1-37
(а.с. 240, т.2).

Відповідно до п. 29 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 року за № 20/5, яка була чинна
до 07.03.2012 року, у разі втрати або
зіпсування документа, посвідченого або
виданого нотаріусом, за письмовою
заявою осіб, за дорученням яких або
щодо яких вчинялася нотаріальна дія,
державним нотаріусом

державного нотаріального архіву
видається дублікат утраченого або
зіпсованого документа. Дублікати
документів, посвідчених або виданих
нотаріусом, можуть бути видані за
письмовою заявою спадкоємців осіб, за
дорученням яких або щодо яких
вчинялася нотаріальна дія, а також
виконавця заповіту та на запит
нотаріуса, яким заведено спадкову
справу.

За викладених обставин, оскільки судом
встановлено, що ОСОБА_6 на ім»я ОСОБА_2
06.09.1994 р. був складений заповіт,
оригінал одного примірника якого
знаходиться у нотаріальному архіві,
при цьому волевиявлення заповідача
було вільним, наявні похибки у
дублікаті заповіту, на які посилається
позивачка, а саме: відмінності з
оригіналом у написані закінчень слова
року (четвертого та четвертий),
скорочень та повного значення слів
(вулиця, квартира), пропущення слова
(номер) та переставлені слова у реченні,
не являються підставами для визнання
дублікату заповіту недійсним.

Позивачка також просить визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 14 лютого 2012
року, видане на ім»я ОСОБА_2 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстроване в реєстрі за № 487 (а.с. 247,
т.1).

Відповідно до ст. 1301 ЦК України (у ред.
2003 р.), свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

У зв»язку з недоведеністю вимог про
визнання заповіту недійсним, на
підставі якого видавалося свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
підстави для визнання недійсним даного
свідоцтва відсутні.

Враховуючи викладене, позов
задоволенню не підлягає, оскільки не
знайшов свого підтвердження в судовому
засіданні.

Керуючись ст. ст. 48, 534, 541 ЦК України (
ред. 1963 р.) ст. 1301 ЦК України (у ред. 2003 р.),
ст. ст. 41, 45 Закону України «Про
нотаріат», Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від 18.06.1994
року № 185, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженою наказом
Міністерства юстиції України від 03.03.2004
року за № 20/5, наказом Міністерства
юстиції України «Про затвердження форм
реєстрів для реєстрації нотаріальних
дій, нотаріальних свідоцтв,
посвідчувальних написів на угодах і
засвідчувальних документах» від 07.02.1994
року № 75, ст. ст. 10, 11, 57-64, 79, 88, 208, 215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, Головне управління
юстиції в м. Києві, Державний нотаріус
Двадцять другої Київської державної
нотаріальної контори Ковток Алла
Іванівна про визнання заповіту,
дублікату заповіту та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом
недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя