АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик О.Ф.,
Панченко М.М.

при секретарі: Шалапуді Н.П.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 03 червня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Демарк» про захист прав
споживачів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Оболонського районного суду
м.Києва від 03.06.2014 року у задоволенні
даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення її
позову у повному обсязі. Апелянт
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, несправедливість
висновків суду. Зазначає, що суд не
урахував, що кредитний договір не
відповідає вимогам чинного
законодавства, існує дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, вона не була ознайомлена з
умовами договору та всією необхідною
інформацією, цей договір порушує її
права, а тому є недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_2-
представник ОСОБА_1 за довіреністю
апеляційну скаргу підтримав з підстав
наведених в ній.

Представник Публічного акціонерного
товариства у судове засідання не
з'явився, подав письмові заперечення на
апеляційну скаргу в яких зазначив, що
спір вирішений судом правильно, просив
апеляційну скаргу відхилити. Виходячи
з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія
вважає за можливе розглянути справу за
його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оспорюваний позивачкою
договір був укладений з дотриманням
вимог діючого законодавства, а доводи
позивача про порушення відповідачем її
прав, передбачених Законом України
«Про захист прав споживачів» є
непереконливими з огляду на те, що вона
була ознайомлена з умовами надання
кредиту, відповідальністю за
невиконання або порушення умов
договору та підтвердила згоду на його
укладення своїм підписом, що не
суперечить вимогам ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Колегія суддів з такими висновками
суду погоджується та вважає їх
правильними,оскільки вони ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою ст. 1054 ЦК України
встановлено,що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи і
встановлено судом 03.09.2007 року між ВАТ
«Банк «Демарк», правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство «Банк
«Демарк», та ОСОБА_1 укладений
кредитний договір № 426-051, згідно якого
позивачці відкрита не відновлювана
кредитна лінія у розмірі 25 000,00 доларів
США з кінцевим строком повернення -
31.08.2012 року із сплатою відсотків в
розмірі 12% річних в порядку, на умовах
та в строки визначені цим договором.
Зазначений договір підписаний обома
сторонами.

На забезпечення зобов'язань
позичальниці за вказаним договором,
між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_1
укладений іпотечний договір від 04.09.2007
року, згідно якого в іпотеку передана
земельна ділянка, площею 0,0419 га, що
розташована на АДРЕСА_1.

Згідно заяви ОСОБА_1 на отримання
кредиту від 06.08.2007 року, вона обрала
валюту кредиту в доларах США. В даній
заяві також зазначено, що позивачка з
умовами кредитного договору та всією
необхідною інформацією ознайомлена
перед укладанням договору, що
спростовує доводи її апеляційної
скарги щодо невиконання відповідачем
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів» та «Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитуванню та сукупну вартість
кредиту» затверджених Постановою
правління Національного банку України
від 10.05.2007 року № 168 .

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав, надав
кредитні кошти в іноземній валюті, а
позивачка отримала те, на що
розраховувала, - кошти в іноземній
валюті на свої потреби.

З Кредитного договору № 426-051 від 03.09.2007
року,укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк
«Демарк»,правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Демарк», вбачається, що істотні
умови кредитного договору визначено
сторонами, підписано ними, з
дотриманням та у відповідності ст. 626-628,
638 ЦК України, без будь-яких застережень
з боку позивачки щодо умов на яких він
укладається.

Підписанням оспорюваного кредитного
договору без будь яких
застережень,отриманням коштів у
кредит, позивачка підтвердила,що вона
обізнана та погодилися з усіма його
умовами.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» правом
протягом 14 календарних днів відкликати
свою згоду на укладення договору про
надання споживчого кредиту без
пояснення причини,позивачка не
скористалася, не відмовилася від його
виконання, а тривалий час
користувалась кредитними коштами, що
свідчить про те, що вона була згодна з
умовами кредитного договору.

Виходячи зі змісту спірного кредитного
договору суд першої інстанції
правильно вважав, що дисбалансу
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача не існує, оскільки всі
обов'язки по виконанню умов договору у
ОСОБА_1 настають лише після отримання
нею повного розміру кредиту, тому що за
даним видом кредитування саме
позичальник вирішує в який час та яку
суму кредиту використати. Доводи
апеляційної скарги цих висновків суду
не спростовують.

Частиною першою статті 215 Цивільного
Кодексу України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Стаття 203 Цивільного Кодексу України
визначає, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч.1 ст. 203
ЦК України), особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності(ч.2 ст. 203 ЦК
України), волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі(ч.3 ст.
203 ЦК України), правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей(ч.6 ст. 203 ЦК
України).

Доводи на які посилається позивачка не
є обставинами з якими закон пов'язує
можливість визнання недійсним
кредитного договору.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 03 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 756/2044/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 9264
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Кричина А.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.