Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»,
ОСОБА_4, третя особа - Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
про визнання договору іпотеки
недійсним, про визнання права
власності, за касаційними скаргами
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» та ОСОБА_3 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 16 червня 2013 року, рішення
апеляційного суду Харківської області
від 02 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір споживчого
кредиту від 01 лютого 2008 року № 0,
укладений між Публічним акціонерним
товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
УкрСиббанк») та ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір іпотеки від
01 лютого 2008 року, укладений між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір споживчого
кредиту від 16 липня 2008 року № 0,
укладений між «УкрСиббанк» та
ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір іпотеки від
16 липня 2008 року, укладений між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4;

- визнати за ним право власності на
нежитлові приміщення у підвальній
частині 1-:-4; 1-го поверху № 5-:-11, І, 11 в
літ. «А-5» загальною площею 244, 5 кв. м по
АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що з 1997 року до травня 2009 року він
проживав однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з ОСОБА_4, вели спільне
господарство та витрачали спільні
кошти, що встановлено рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 10 березня 2011 року.

16 лютого 2005 року ОСОБА_4, але за його
(позивача) власні кошти у розмірі 86 000
грн у територіальної громади м. Харкова
в особі Харківської міської ради було
придбано нежитлові приміщення в
підвальній частині № 1-:-4; 1-го поверху №
5-:-11, І, 11 в літ. «А-5» загальною площею 244,
5 кв. м по АДРЕСА_1.

У лютому 2008 року ОСОБА_4 у забезпечення
виконання свого зобов'язання за
споживчими кредитами від 01 лютого 2008
року № 0 та від 16 липня
2008 року № 0, укладеними між нею та
ПАТ «УкрСиббанк», зазначені вище
нежитлові приміщення передала в
іпотеку.

Зазначив, що ніякої згоди на укладення
ОСОБА_4 вищезазначених договорів
кредиту та іпотеки він, як чоловік
ОСОБА_4 та співвласник майна, не
надавав.

Враховуючи наведене, просив
задовольнити позов.

03 березня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк»
звернулося до суду з заявою про заміну
сторони відповідача у справі,
посилаючись на те, що 08 грудня 2011 року
між ним та Публічним акціонерним
товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ
«Дельта Банк») було укладено договір
купівлі-продажу права вимоги за
кредитними зобов'язаннями, яке виникло
на підставі договорів про надання
споживчого кредиту від 01
лютого 2008 року № 0 та споживчого
кредиту від 15 липня 2008 року
№ 0, у зв'язку з чим відбулася
заміна кредитора у зобов'язанні, що є
підставою процесуального
правонаступництва.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 12 червня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково.

Визнано недійсними договір про надання
споживчого кредиту від 01 лютого 2008 року
та договір іпотеки від 01 лютого 2008 року,
укладені між ПАТ «УкрСиббанк» в особі
начальника відділення № 978 у м. Харкові
та ОСОБА_4

Визнано недійсними договір про надання
споживчого кредиту від 16 липня 2008 року
та договір іпотеки від 16 липня 2008 року,
укладені між ПАТ «УкрСиббанк» в особі
виконуючого обов'язки начальника
відділення № 978 у м. Харкові та ОСОБА_4

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 02 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсними кредитних
договорів від 01 лютого 2008 року № 0
та від 16 липня 2008 року №
0, укладених між ПАТ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_4, скасовано та ухвалено в цій
частині нове, яким відмовлено у
задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у визнанні
за ним права власності на спірні нежилі
приміщення та рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови про
визнання недійсними кредитних
договорів, укладених між банком та
ОСОБА_4, у решті судові рішення залишити
без змін, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

У своїй касаційній скарзі ПАТ «Дельта
Банк» просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій, справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що рішенням Московського
районного суду м. Харкова від 10 березня
2011 року, яке набрало чинності,
встановлено факт проживання однією
сім'єю без шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 20
квітня 2001 року до 13 березня
2009 року.

З березня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
пребувають у зареєстрованому шлюбі.

16 лютого 2005 року ОСОБА_4 за кошти у
розмірі 86 000 грн було придбано у
територіальної громади м. Харкова в
особі Харківської міської ради
нежитлові приміщення в підвальній
частині № 1-:-4; 1-го поверху № 5-:-11,1, II в
літ. «А-5» загальною площею 244, 5 кв. м по
АДРЕСА_1.

У лютому 2008 року ОСОБА_4 у забезпечення
виконання своїх зобов'язань за
споживчими кредитами від 01 лютого 2008
року № 0 та від 16 липня
2008 року № 0, укладеними між нею та
ПАТ «УкрСиббанк», передала в іпотеку
зазначені вище нежитлові приміщення.

Згідно з випискою з договору
купівлі-продажу прав вимоги за
кредитами від 08 грудня 2011 року,
укладеного між ПАТ «УкрСиббанк»
(продавцем) та ПАТ «Дельта Банк»
(покупцем), права вимоги за кредитами
переходять від продавця до покупця на
підставі акта приймання-передачі прав
вимоги за кредитами у дату закриття.

19 грудня 2011 року був складений акт
приймання-передачі, відповідно до
витягу, який є додатком до договору
купівлі-продажу прав вимог, ПАТ «Дельта
Банк» були передані документи за
кредитними договорами від 01 лютого 2008
року № 0 та від 16 липня 2008
року № 0, укладеними між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд
першої інстанції виходив з того, що
укладеними кредитними та іпотечними
договорами зачіпаються права
останнього як власника спірного
нежитлового приміщення, яке є спільною
сумісною власністю його та ОСОБА_4,
оскільки він не надавав своєї згоди на
передачу належного йому майна в
іпотеку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання
недійсними кредитних договорів та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив з того, що ОСОБА_3 не має права
на їх оспорення у розумінні ст. 627 ЦК
України, оскільки останній не був
стороною цих правочинів.

У решті апеляційний суд погодився з
висновками суду першої інстанції й
залишив його рішення без змін.

З висновками апеляційного суду
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

За змістом частини першої статті 203,
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства саме на
момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6
Закону України «Про іпотеку» майно, що
є у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

Обґрунтовуючи свої рішення, суди
першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
момент укладення договорів кредиту та
іпотеки перебували у фактичних шлюбних
відносинах, що встановлено рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 10 березня 2011 року, і відповідно до
ст. ст. 60, 61 СК України спірні
приміщення є спільною сумісною
власністю подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що
судове рішення, яким було встановлено,
що спірне майно придбано ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які перебували у
фактичних шлюбних відносинах з
20 квітня 2001 року до 13 березня 2009 року,
ухвалено 10 березня 2011 року,
тобто зазначені факти встановлено
судом більш як через три роки після
укладення спірних договорів, й не може
впливати на суть правовідносин, які
склалися у зв'язку з укладенням цих
договорів.

Таким чином, обставини, встановлені
рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 10 березня 2011 року,
підлягають застосуванню до
правовідносин, що виникли між
боржником та поручителем після
набрання ним чинності, тобто починаючи
з 21 березня 2011 року.

Саме до цього зводиться правова
позиція, що викладена Верховним Судом
України в постанові від 19 вересня 2011
року у справі № 6-33цс11 і яка згідно зі
статтею 367 ЦПК України є обов'язковою
для судів, які зобов'язані привести
свою судову практику у відповідність
із рішенням Верховного Суду України.

Крім того, вирішуючи спір, суди не
надали жодної оцінки доказам, на які
посилались ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ
«УкрСиббанк» як на підставу своїх
заперечень, зокрема, договору поруки
від 16 липня 2008 року № 217624, що
був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_3 у забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_4 за договором про
надання споживчого кредиту від 16 липня
2008 року № 0, та паспортним
даним ОСОБА_4, згідно з якими на час
укладення договорів іпотеки містилась
відмітка про припинення шлюбу з ОСОБА_3

Поза увагою суду першої інстанції
залишилася й та обставина, що рішенням
Московського районного суду м. Харкова
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за
спільні кошти придбавали предмети
домашнього вжитку.

Факт придбання за спільні кошти
спірного нерухомого майна, яке було
передано в іпотеку ПAT «УкрСиббанк»,
даним рішенням не встановлювався.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність і обґрунтованість рішення
місцевого суду, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України
на зазначені вище обставини також
уваги не звернув і не спростував доводи
апеляційної скарги, не оцінив їх у
сукупності із наявними у справі
доказами.

Так, у апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилався на те, що спірні нежилі
приміщення ним були придбані за 86 000
грн, які є його особистими коштами, й
зазначав, що це майно є його особистою
власністю.

Проте зазначені обставини апеляційний
суд не перевірив.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону
України «Про іпотеку» правочин про
відступлення прав за іпотечним
договором підлягає нотаріальному
посвідченню. Відомості про таке
відступлення підлягають державній
реєстрації у встановленому
законодавством порядку.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.
Правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні, яке виникло на підставі
правочину, що підлягає державній
реєстрації, має бути зареєстрований в
порядку, встановленому для реєстрації
цього правочину, якщо інше не
встановлено законом.

У разі наявності нотаріально
завіреного договору забезпечення
кредиту (іпотеки, застави) на виконання
припису ч. 1 ст. 513 ЦК України додатково
укладається договір відступлення
права вимоги заставодержателя або
іпотекодержателя за відповідним
договором забезпечення.

З урахуванням вищенаведеного
апеляційний суд не з'ясував, чи
перейшло до ПАТ «Дельта Банк» право
вимоги заборгованості за кредитними
договорами та право вимоги за
договорами забезпечення, укладеними
ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_4

Оскільки вказані порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що призвело до неправильного її
вирішення, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
в цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 02 грудня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді:
О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко