Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шаховніної М. О. ,

при секретарях - Гуменюк А. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства "РОДОВІД БАНК" про визнання
недійсним пункту кредитного договору
та зобов'язання здійснити перерахунок,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ВАТ "РОДОВІД БАНК"
про визнання недійсним пункту
кредитного договору та зобов'язання
здійснити перерахунок.

Свої вимоги мотивує тим, що 06 червня 2007
року між нею та ВАТ «РОДОВІД БАНК» був
укладений кредитний договір №
37.3/АА-056.07.2, відповідно до умов якого
вона отримала у відповідача грошові
кошти у розмірі 40 590 дол. США на споживчі
цілі строком до 06 червня 2014 року
включно.

Зазначила, що добросовісно виконувала
свої обов'язки по сплаті кредиту, однак
починаючи з 2008 року різко знецінилася
гривня по відношенню до валюти кредиту.
Вона неодноразово зверталася до
відповідача з заявою про внесення змін
до умов кредитного договору та просила
дозволити сплачувати кредит у
національній валюті, проте ВАТ
«РОДОВІД БАНК» відмовився вносити
зміни до умов договору.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись
на те, що кредит надано в іноземній
валюті, а банк не отримав
індивідуальної ліцензії, необхідної
для надання й одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті та
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу;
наявність у банку банківської ліцензії
й дозволу на право здійснення операцій
з валютними цінностями, виданих НБУ, не
є достатньою підставою для здійснення
банком валютних операцій, просить
визнати недійсним п. 1.1. кредитного
договору № 37.3/АА-056.07.2 від 06 червня 2007
року в частині отримання нею кредиту в
сумі 40 590 дол. США та зобов'язати ВАТ
«РОДОВІД БАНК» здійснити перерахунок
по кредитному договору отриманої
позики з грошової одиниці США на
грошову одиницю України - гривню по
курсу НБУ станом на момент укладення
кредитного договору.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, з тих же
підстав просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав та просив
відмовити у його задоволенні. Пояснив,
що Банк при видачі кредиту позивачці
діяв згідно вимог чинного
законодавства. Зазначив, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, оцінивши
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні,
прийшов до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 06 червня 2007 року
між позивачем та відповідачем був
укладений кредитний договір №
37.3/АА-056.07.2 (а. с. 9-11), відповідно до п. 1.1.
якого Банк відкрив позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 40 590 дол. США терміном до 06
червня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти
це гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час коли обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 цього Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій НБУ.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Указані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ,
який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
установлені законодавством межі, то на
даний час законодавством не
встановлено межі термінів і сум
надання або одержання кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
КМУ є наявність у банку генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій, отриманої в установленому
порядку, тобто отримання письмового
дозволу НБУ на операції, пов'язані з
іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за
наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії (дозволу НБУ на
здійснення кредитних операцій у
валюті) не суперечить вимогам чинного
законодавства України, договір
підписаний сторонами, він містить всі
суттєві умови передбачені законом для
договорів і які мають істотне значення,
а тому п. 1.1 кредитного договору
відповідає вимогам законодавства.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Оскільки вимога позивача про
зобов'язання ВАТ «РОДОВІД БАНК»
здійснити перерахунок по кредитному
договору отриманої позики з грошової
одиниці США на грошову одиницю України
- гривню по курсу НБУ станом на момент
укладення кредитного договору є
похідною від вимоги про визнання п. 1.1
кредитного договору недійсним, вона
також задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача про
визнання недійсним пункту кредитного
договору та зобов'язання здійснити
перерахунок не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 192, 202, 203, 215-217, 625, 626, 1054 ЦК України,
ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», Декретом
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства
«РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним
пункту кредитного договору та
зобов'язання здійснити перерахунок
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання через Подільський районний суд
міста Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя М. О. Шаховніна