Справа №: 343/3578/13-ц
Провадження №: 2/0343/90/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді -
Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А.І.,

з участю адвокатів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи
без самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6,
до ОСОБА_7, Княжолуцької сільської ради
про визнання заповіту недійсним,
скасування державного акту на право
приватної власності на землю,-

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2013 року ОСОБА_3 в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_4
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7,
Княжолуцької сільської ради про
визнання заповіту недійсним та
скасування Державного акту на право
власності на землю.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їхня мати ОСОБА_9, в
зв'язку зі смертю якої відкрилась
спадщина на належне їй майно.
Спадкоємцями за законом першої черги
було восьмеро дітей, четверо з яких
прийняли спадщину - вона, позивач,
відповідачка, сестри ОСОБА_6 та ОСОБА_5

До дня смерті мати фактично проживала в
житловому будинку АДРЕСА_1, власником 1/2
частини якого була вона на підставі
договору дарування від 14.12.1977 року,
власником іншої - відповідачка, яка
самостійно, без відома інших, в тому
числі матері, переоформила 1/2 частину
даного будинку на себе.

Виконуючи волю батьків, вони з сестрою
подарували належні їм частки в
домоволодінні своєму братові ОСОБА_4,
про що 23.10.2008 року посвідчено
відповідний договір. Ними, як
дарувателями (в тому числі і ОСОБА_7)
було засвідчено, що земельна ділянка
для обслуговування цього житлового
будинку не приватизована.

Однак, як в даний час заявляє
відповідачка, земельна ділянка, на якій
розміщений будинок, належить їй згідно
заповіту матері, про існування якого,
як і про існування державних актів, їм,
позивачам, не було відомо.

Даний заповіт є таким, що складений з
порушенням нотаріальної форми,
оскільки посвідчений службовою особою,
яка не мала на це права, та підлягає
скасуванню, так як суперечить волі
спадкодавця.

На час оформлення державного акту (1997
р.) на право приватної власності на
земельну ділянку для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1, ? частина
даного будинку належала позивачці, що
підтверджується договором дарування
житлового будинку від 14.12.1977 р.
Відповідно земельна ділянка для
будівництва та обслуговування
житлового будинку знаходилась у
спільному користуванні, а державний
акт від 26.03.1997 року виданий тільки на
ім"я ОСОБА_9.

У 2008 році даний будинок подаровано
ОСОБА_4 А відповідно до ст. 120 Земельного
кодексу України передбачений
"автоматичний" перехід права власності
на земельну ділянку у разі відчуження
будівлі або споруди, що розташована на
цій земельній ділянці. Таким чином, до
позивача мало перейти право на всю
ділянку, яка була відведена для
будівництва і обслуговування цього
будинку, що послужило причиною
звернення до суду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3,
вона ж представник позивача ОСОБА_4,
позовні вимоги підтримала, зіславшись
на вищевикладені обставини та подала
заяву про поновлення строків звернення
до суду.

Додатково пояснила, що, виконуючи волю
батьків та оформляючи з ОСОБА_7 у 2008
році договір дарування
будинковолодіння на брата, вважала, що
і земля під будинком, і прибудинкова
територія належатиме йому за цим
договором. ОСОБА_7 свідомо не
повідомила тоді про існування
державного акту та заповіту, бо їх мати
тоді була ще жива і відразу б виявилась
підробка. Про існування заповіту їй
стало відомо у 2012 році із листа
Княжолуцької сільської ради, і 25.10.2012
року їй надали його копію.

В зв'язку з тим, що у 2000 році мама
постійно хворіла, не могла ходити, була
неосвіченою та не розуміла значення
своїх дій, а також не мала наміру
оформляти та ніколи не згадувала про
існування заповіту, його необхідно
визнати недійсним. Крім того вважає, що
не менш важливою підставою для
визнання недійсним заповіту являється
і той факт, що його посвідчила секретар
Княжолуцької сільської ради, яка не
мала відповідних повноважень на це, а
також , що заповідач не була жителькою
с. Княжолука на час складання заповіту,
а тому він не міг посвідчуватися
посадовою особою сільської ради.

З 1986 по 1997 рік вона проживала у м.
Богородчани Івано-Франківської
області, а з 1997 року, в зв'язку з
хворобою матері, переїхала доглядати
її та проживала разом з нею по АДРЕСА_1
до її смерті.

У 2002 році Княжолуцькою сільською радою
їй надано 0.15 га землі, що межує з
городом ОСОБА_9 ОСОБА_4 за виділенням
землі для себе не звертався, так як
постійно проживає в Республіці
Казахстан.

14.03.2013 року з листа відділу
Держземагенства вона дізналась про
існування державного акту серії І-ІФ
№044618 від 26.03.1997 року, за яким єдиним
власником земельної ділянки в урочищі
Дебелівка Княжолуцької сільської ради,
цільове призначення якої
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства, є їхня мати ОСОБА_9
Державний акт виданий на
підставі рішення Княжолуцької
сільської ради від 02.11.1993 року, яке в
архів Долинської РДА сільською радою
не передавалось. На час видачі
оскаржуваного державного акту вона
була співвласником будинку, а тому
вважає, що частина земельної ділянки
для обслуговування будинку повинна
була належати їй. ОСОБА_4 являється
єдиним власником будинку в АДРЕСА_1, а
відповідно позбавлений можливості
отримати земельну ділянку для
обслуговування свого будинку у
користування, так як остання належить
на праві власності їхній покійній
матері. Тому просила скасувати
державний акт серії І-ІФ №044618 від 26.03.1997
року.

В судовому засіданні третя особа без
самостійних вимог на стороні позивачів
ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала та
додатково пояснила, що вона найчастіше
спілкувалася з матір'ю за життя, так як
її хата знаходиться територіально
найближче, а тому жодного разу ні про
наміри скласти, ні про саме існування
заповіту, а ні про приватизацію землі
мати не говорила, так як не знала і
навіть не згадувалася про це, бо була
неписемною та неосвіченою людиною.

Третя особа без самостійних вимог на
стороні позивачів ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явилася. Подала
клопотання в письмовому вигляді, в
якому позовні вимоги підтримала та
вказала, що дальше воріт мама ніколи не
виходила, а тому у сільську раду за
оформленням заповіту звертатись не
могла. Крім того, на момент посвідчення
заповіту мама не була зареєстрована у
с. Княжолука, тому на якій підставі
секретар сільської ради складав
заповіт, їй не зрозуміло.

Стверджувала, що про існування
заповіту, крім ОСОБА_7, ніхто не знав,
батьки завжди хотіли, щоб хата належала
братові, ОСОБА_4, а тому мати не могла
складати документів на когось іншого з
дітей.

Відповідачка ОСОБА_7 в судовому
засіданні позов не визнала та подала
заяву про застосування строків
позовної давності. Крім того, пояснила,
що вона, за проханням матері,
допомагала їй у виготовленні
державного акту на право власності на
земельну ділянку, так як та була
неписемною. Видача державного акту
проводилася відповідно до вимог
діючого на той час законодавства.
Оскільки рішення Княжолуцької
сільської ради про передачу у приватну
власність земельної ділянки було на
ім'я батька, а державний акт оформити на
нього не встигли в зв'язку з його
смертю, державний акт видали на ім'я
пережившого подружжя- ОСОБА_9 Ніхто,
крім матері, спадщину після смерті
батька не приймав. Про те, що земля
матері була приватизована, ОСОБА_3 було
відомо, оскільки під час оформлення
права власності на земельну ділянку,
яка виділена їй сільською радою, та
межує з спірною ділянкою (приблизно
1997-1998 роки), вона погоджувала межі. Крім
того, в жовтні 2008 року, коли вона разом з
позивачкою ОСОБА_3 в нотаріуса в м.
Болехів оформляли договір дарування
будинку своєму братові ОСОБА_4, саме
позивачка подала нотаріусу довідку
сільської ради про земельну ділянку,
виділену для обслуговування житлового
будинку. ОСОБА_3 сама займалася
зібранням та оформленням всіх
документів, а тому їй були відомі всі
обставини що стосувалися будинку та
землі для його обслуговування, а вона
тільки приїхала до нотаріуса у
визначений час і підписала договір.

Заповіт, який є предметом оскарження,
був посвідчений в сільській раді
секретарем, та підписаний, замість
мами, жінкою, яка на той час знаходилася
в приміщенні, оскільки мама була
неграмотною. Однак це була воля матері
скласти заповіт, під час його
оформлення вона присутня не була.

При прийнятті спадщини вона нотаріусу
заповіту не показувала, бо думала, що
після оформлення договру дарування
будинку, мама подарувала і землю
позивачеві. На даний час має намір
переоформити землю на себе згідно
заповіту, а потім, частку земельної
ділянки, яка би мала належати позивачу,
подарувати йому.

Вважає позовні вимоги безпідставними,
просить відмовити в їх задоволенні та
застосувати при цьому строки позовної
давності.

Представик відповідача Княжолуцької
сільської ради Юнко Оксана Василівна
в судовому засіданні позов не визнала.
При цьому вказала, що державний акт на
право власності на земельну ділянку
виготовлявся в 1997 році відповідно до
діючого на той час законодавства, а
тому немає підстави його скасовувати. В
акті зазначено, що він видається на
підставі рішення сесії сільської
ради, однак чи було таке рішення,
пригадати не може, так як в той час не
працювала.

Позивачі до сільської ради із заявами
про виділення їм земельної ділянки для
обслуговування будинку АДРЕСА_1 не
зверталися. ОСОБА_3 було надано
земельну ділянку на хуторі Дебелівка,
на яку вона у 2002 році оформила
державний акт, та яка межує із
земельної ділянкою ОСОБА_9

При оформленні договору дарування
будинку у 2008 році за довідкою в
Княжолуцьку сільську раду зверталася
ОСОБА_3, і саме з її слів був зроблений
запис про те, що земля біля будинку не
приватизована.

Облік осіб, що зареєстовані у с.
Княжолука, ведеться сільською радою,
проте чи проживала там ОСОБА_9 на час
складення заповіту, їй не відомо. Однак
вважає, що заповіт посвідчений
відповідно до вимог закону, а тому
немає підстав його скасовувати.

Вислухавши пояснення сторін, третьої
особи, дослiдивши та оцiнивши здобутi й
перевiренi в судовому засiданнi докази в
їх сукупностi, суд вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
26.03.1997 року на підставі рішення
Княжолуцької сільської ради від 02.11.1993
року ОСОБА_9 видано Державний акт серії
І-ІФ № 044618 на право приватної власності
на землю, площею 0,5793 га, яка розташована
в ур. Дебелівка Княжолуцької сільської
ради. Земельна ділянка передана для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства (а.с. 14, 33).
Встановлено,
що на момент отримання ОСОБА_9
вказаного державного акту власником 1/2
частини домоволодіння в АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування будинку №
28 від 14.12.1977 р., була ОСОБА_3 (дівоче
прізвище ОСОБА_3) (а.с. 22 ). Власником
іншої 1/2 частини цього домоволодіння
була ОСОБА_9
Згідно рішення № 2 виконавчого
комітету Княжолуцької сільської ради
від 13.06.1997 р., тобто після отримання
ОСОБА_9 державного акту, було визнано
право власності на вищевказане
будинковолодіння за ОСОБА_3 та ОСОБА_7,
по 1/2 частині за кожною (а.с. 88).

Відповідно до договору дарування
житлового будинку від 23.10.2008 року,
посвідченого державним нотаріусом
Долинської районної державної
нотаріальної контори Дуткевич О.Я. за №
1694 та витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно
Івано-Франківського ОБТІ від 26.11.2008 р.
за № 361, житловий будинок, який
знаходиться на спірній земельній
ділянці, належить ОСОБА_4 (а.с.7-8).

При укладенні даного
договору дарування нотаріусу була
надана довідка Княжолуцької сільської
ради від 25.09.2008 р. № 178, в якій зазначено:
"Довідка про право власності на
житловий будинок, яка видається в
зв'язку з відчуженням. Видана
виконавчим комітетом Княжолуцької
сільської ради гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про
те, що у відповідності з записом
господарської книги № 11 особовий
рахунок № 899 вони являються головою
домогосподарства, яке знаходиться в
АДРЕСА_1 Земельна ділянка не
приватизована" (а.с. 19, 32).
В судовому засіданні
встановлено, що вказану довідку
отримала за місцем видачі та подала
нотаріусу позивачка ОСОБА_3, про що
остання підтвердила під час розгляду
справи.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.
Як
з»ясувалося в судовому засіданні,
позивачка, будучи власником з 1977 року 1/2
частини домоволодіння в АДРЕСА_1, яку у
2008 році вона подарувала брату ОСОБА_4,
жодного разу не зверталася із заявою
про передачу їй у власність частини
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку, хоча згідно ст. 106-1
Земельного кодексу Української РСР 1970
року, який діяв на час дарування
частини будинку позивачці, перехід
права власності на жилий будинок,
розташований у сільському населеному
пункті, не тягнув за собою переходу
права користування присадибною
земельною ділянкою.
Не зверталася ОСОБА_3 до
сільської ради із заявої про виділення
їй земельної ділянки для
обслуговування частини належного їй
будинку і після набрання чинності
Земельним кодексом України, хоча
фактично в той час проживала у с.
Княжолука та була ознайомлена з
порядком отримання земельної ділянки у
власність чи користування, так як на
початку 2000 - их років отримала у
приватну власність земельну ділянку
для ведення особистого сільського
господарства, яка межує з земельною
ділянкою для будівництва та
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1. Дані обставини свідчать про
те, що ОСОБА_3 не претендувала на спірну
земельну ділянку. Таким чином остання
не довела в судовому засіданні, які її
права порушені видачею оскаржуваного
державного акту на землю.

Крім того, знаючи процедуру отримання
державного акту, оформляючи документи
на суміжну ділянку у 2002 році, а також
при оформленні договору дарування
будинку ОСОБА_4 у 2008 році, позивачка
повинна була дізнатися про існування
Державного акту на земельну ділянку,
виданого на ім"я її матері ОСОБА_9

Ст. 261 ЦК України передбачено, що
перебіг строку позовної давності
починається з дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про
порушення свого права.

Таким чином позивачка могла довідатися
про існування оскаржуваного
державного акту при оформленні
вищевказаних документів, проте не
зробила цього, відповідно звернулася з
позовом до суду з даною позовною
вимогою з пропуском строку позовної
давності та не подала жодних доказів на
підтвердження поважності причин його
пропуску, тому заява ОСОБА_3 про
поновлення строку звернення до суду з
вимогою про визнання недійсним та
скасування державного акту від 26.03.1997
року задоволенню не підлягає.
В
судовому засіданні також встановлено,
що позивач ОСОБА_4 на момент видачі
Державного акту на землю не був
власником будинку АДРЕСА_1 , не проживав
і не був зареєстрований у ньому, та
жодного разу ні до того, ні з березня 2008
року, з моменту укладення договору
дарування, не звертався у Княжолуцьку
сільську раду про виділення йому
земельної ділянки для обслуговування
будинку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК
України ні він, ні його представник не
надали суду доказів на обгрунтування
доводів з приводу того, яким чином
порушено його права чи інтереси
видачею державного акту у 1997 році на
земельну ділянку на ім"я його матері,
яка була співвласником житлового
будинку на АДРЕСА_1 та єдина прийняла
спадщину після смерті чоловіка, якому
згідно пояснень відповідачки і
виділялася спірна земля для
будівництва, обслуговування будинку та
ведення особистого селянського
господарства.

Завданнями цивільного
судочинства відповідно до ст. 1 ЦПК
України є справедливий, неупереджений
та своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Оцінивши в сукупності досліджені
докази, з'ясувавши дійсні обставини
справи, суд прийшов до висновку, що
враховуючи ч.1 ст. 3 ЦПК України, в якій
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, позивачами в
повному об»ємі не доведено ні позовної
вимоги про скасування державного акту
на право приватної власності на землю
від 26.03.1997 року, з якою вони звернулись
до суду, ні в чому полягало порушення
їхніх прав видачею оскаржуваного
державного акту, а тому в задоволенні
позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині
визнання недійсним та скасування
Державного акту на землю від 26.03.1997 р.
слід відмовити за недоведеністю
позовних вимог.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
та поновлення строку звернення до суду
з даною вимогою, то як вбачається з
відповіді Княжолуцької сільської ради
від 25.10.2012 року вих.№ 896/02-29 адвокату
ОСОБА_2, який представляє інтереси
позивачки, за місцем розташування
житлового будинку гр. ОСОБА_4 за адресою
АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_9 посвідчувався
заповіт у виконкомі Княжолуцької
сільської ради на земельні ділянки за
№ 36 від 06.12.2000 року. Додаток: копія
заповіту (а.с. 69).

Ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 прийняла
спадщину після смерті матері ОСОБА_9,
проте відповідачка ОСОБА_7 при
оформленні спадщини не подавала
вищевказаний заповіт нотаріусу, а
відповідно позивачка не мала
можливості іншим чином дізнатись про
існування заповіту та ознайомитись з
ним, як з відповіді сільської ради, тому
суд дійшов висновку про необхідність
поновлення ОСОБА_3 строків звернення до
суду з вимогою про визнання заповіту
недійсним.

Відповідно до заповіту від 06.02.2000
року, посвідченого секретарем
Княжолуцької сільської ради та
зареєстрованого в реєстрі за № 36 кв.
№208372, ОСОБА_9 зробила заповітне
розпорядження, яким заповіла ОСОБА_7
державний акт на право приватної
власності на землю та державний акт на
право постійного користування землею
(а.с.10, 70).

Як свідчить довідка з архівного
відділу Долинської РДА від 10.12.2012 р. за
№ 848-А-8, виданої ОСОБА_3, в документах
Княжолуцької сільської ради за 1998-2000
рр., рішення про надання права ведення
нотаріальних дій секретарю сільської
ради немає (а.с. 71).
Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, який набрав чинності з
01 січня 2004 року, Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
правовідносин, що виникли після
набрання ним чинності.

Таким чином, до спірних правовідносин
щодо визнання заповіту (правочину)
недійсним слід застосовувати
положення Цивільного кодексу
Української РСР від 18 липня 1963 року, з
відповідними змінами та доповненнями.

Зі змісту ч.1 ст. 534 даного кодексу
встановлено, що кожний громадянин може
залишити за заповітом усе своє майно
або частину його (не виключаючи
предметів звичайної домашньої
обстановки і вжитку) одній або кільком
особам як тим, що входять, так і тим, що
не входять до кола спадкоємців за
законом, а також державі або окремим
державним, кооперативним та іншим
громадським організаціям.

Відповідно до ст. 45 ЦК
УРСР наслідком недодержання форми
угоди, якої вимагає закон, тягне за
собою недійсність угоди.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР заповіт
повинен бути укладений у письмовій
формі з зазначенням місця і часу
його укладення, підписаний особисто
заповідачем і нотаріально посвідчений.

Ч. 2 ст. 37 Закону України «Про
нотаріат» в редакції 1993 року
передбачено, що в населених пунктах, де
немає нотаріусів, уповноважені на це
посадові особи органу місцевого
самоврядування мають право
посвідчувати заповіти (крім секретних),
та вчиняти інші нотаріальні дії,
передбачені даною статтею.

В судовму засіданні не
здобуто доказів того, що секретар
Княжолуцької сільської ради Кібель
О.Й., яка посвідчувала оскаржуваний
заповіт, була уповнаважена у
встановленому законом порядку на
вчинення нотаріальних дій, в архіві
відсутнє відповідне рішення сільської
ради. Отже, мало місце недодержання
форми заповіту від 06.12.2000 року. Крім
того за заповітом ОСОБА_9 на випадок
своє смерті зробила заповітне
розпорядження, яким заповіла не майно,
як передбачено вимогами діючого на той
час цивільного законодавства, а
документи без зазначення їх реквізитів
та і місця знаходження, розмірів землі,
якої вони стосуються.

У зв»язку з вищевикладеним, судом
встановлено, що заповіт від 06.12.2000 року
за формою та змістом не відповідає
нормам цивільного законодавства, яке
діяло на час його укладання, секретар
Княжолуцької сільської ради не мала
відповідних повноважень на вчинення
нею нотаріальних дій, про що свідчить
довідка з архівного відділу Долинської
РДА від 10.12.2012 р. за № 848-А-8, а тому
згаданий заповіт вважається недійсним
з моменту його складання, а саме з 06.12.2000
р.

Також суд зазначає, що термін
"нікчемність правочину" передбачений
ЦК України 2003 року, а до прийняття
цього Кодексу у вітчизняному
законодавстві не вживався. Тому до
даного заповіту термін "нікчемність" не
може бути застосований.

Оскільки позивачка ОСОБА_3
прийняла спадщину після смерті матері
ОСОБА_9, про що свідчить свідоцтво про
право на спадщину за законом від 06.02.2012
року (а.с. 20), то вона має право на частку
у спадковому майні, а відповідно
оскаржуваний заповіт, складений з
порушенням законодавства, порушує її
право на спадщину, тому слід визнати
недійсним заповіт, складений від імені
ОСОБА_9 та посвідчений 06 грудня 2000 року
секретарем Княжолуцької сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області,
зареєстрований в реєстрі за № 36, а
позов ОСОБА_3 в цій частині задоволити.

Судом також встановлено, що
позивач ОСОБА_4 із заявою про прийняття
спадщини після смерті своєї матері
ОСОБА_9, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у
встановлений строк не звертався, на час
смерті спадкодавця з нею не проживав і
будь-яких дій щодо вступу в управління
або володіння спадковим майном не
вчинив, а отже, відповідно до вимог
закону, що діяли на час відкриття
спадщини, вважається таким, що не
прийняв спадщину.

Будь-яких доказів на
підтвердження факту прийняття
спадщини ні позивачем, ні його
представником не надано та судом не
встановлено.

За таких обставин суд вважає, що
оскільки позивач ОСОБА_4 спадщину не
прийняв, то його право на спадкування
не порушено.

Судом також встановлено, що
позивач не цікавився спадщиною після
смерті матері, а відповідно і
заповітом, не оформляв свої спадкові
права та не заявляв у встановленому
законом порядку про них. Жодних доказів
про те, коли йому стало відомо про
існування заповіту та яким чином даний
заповіт порушує його спадкові права ні
він, ні його представник суду не надали,
а тому в задоволенні позовних ОСОБА_4
про визнання заповіту недісним слід
відмовити за недоведеністю.

На підставі викладеного, ст.ст. 45,
534, 541 Цивільного кодексу УРСР (в
редакції 1963 року), ст. 106-1 Земельного
кодексу УРСР (в редакції 1970 року), ст. 120
Земельного кодексу України, ст.ст. 253,
257, 261, 267, 1268, п.4 прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, ст. 37 Закону України
«Про нотаріат» (в редакції 1993 року),
ст.ст. 1, 3, 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України,
керуючись ст.ст. 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

РІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 строк звернення
до суду з позовною вимогою про визнання
заповіту недійсним.

Визнати недійсним заповіт,
складений від імені ОСОБА_9 та
посвідчений 06 грудня 2000 року
секретарем Княжолуцької сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області,
зареєстрований в реєстрі за № 36.

В задоволенні решти позовних
позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя:

Зміст повного рішення виготовлено
12.08.2014 року.