Єдиний унікальний номер 205/4927/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.
при
секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
Дніпропетровської міської ради, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у місті
Дніпропетровську ради, Головне
управління державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області, про визнання права
користування житловими приміщеннями,-

встановив:

Позивачі звернулись до суду із
вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі зазначили, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 працювали на Державному
підприємстві «Дніпропетровський
науково - виробничий комплекс
«Електровозобудування». Далі позивачі
зазначають, що під час роботи на
заводі ОСОБА_2 була виділена квартира
АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 у зв'язку із його
станом здоров'я - квартира АДРЕСА_2 (нова
адреса - АДРЕСА_3). Таким чином, з
листопада 1997 року, позивачі вказують,
що вони мешкають в квартирі АДРЕСА_1 та
з травня 2001 року в квартирі АДРЕСА_2
(нова адреса - АДРЕСА_3), користуються і
належним чином сплачують комунальні
послуги, проводять поточний ремонт
квартир, підтримують будинки та
прибудинкові території в належному
стані. Тобто, позивачі вказують, що вони
більше десяти років користуються цими
житловими приміщеннями, однак не мають
можливості зареєструватися в них, тому
що не мають ордерів на вищевказані
квартири.

У зв'язку з чим, позивачі змушені
звертатися до суду та просити суд
визнати за ними, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
право користування квартирою АДРЕСА_3,
загальною площею 59,8 кв.м., визнати за
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, право
користування квартирою АДРЕСА_7
загальною площею 51,2 кв.м., визнати за
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 право
користування квартирою АДРЕСА_8
загальною площею 51,2 кв.м.

Представник позивачів в судове
засідання не з'явилася, надала суду
письмову заяву, в якій позовні вимоги
підтримує в повному обсязі, про
вищевказані обставини не заперечує,
просить позов задовольнити.

Представник Дніпропетровської міської
ради у судове засідання не з'явився,
надали суду заяву, в якій просили
справу розглядати без їх участі та
винести рішення відповідно до вимог
чинного законодавства.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Органу опіки та піклування
Ленінської районної у місті
Дніпропетровську ради, у судове
засідання не з'явилася, надала суду
заяву, в якій просить справу розглядати
без її участі та винести рішення
відповідно до вимог чинного
законодавства, з урахуванням інтересів
дітей.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, у судове
засідання не з'явився, про день та час
слухання справи сповіщалися належним
чином, заяв чи клопотань від такої
особи не надходило.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
за наступних підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини і визначенні відповідно до
них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням
Дніпропетровської міської ради за №
29/30 від 26.12.2012 року житлові будинку, які
перебувають на балансі Державного
підприємства «Дніпропетровський
науково - виробничий комплекс
«Електровозобудування» передані у
комунальну власність територіальної
громади міста (а.с. 19-20). Із матеріалів
справи вбачається, що нумерація
будинку АДРЕСА_6 була змінена на № « 15
а», а будинку АДРЕСА_2 на № « 11 а»
відповідно.

Судом також встановлено, що на підставі
розпорядження адміністрації
Державного підприємства
«Дніпропетровський науково -
виробничий комплекс
«Електровозобудування» від 06.10.1997 року
ОСОБА_2 було надане для проживання
разом із членами її родини житлове
приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_6
(а.с. 16)

Судом також встановлено, що відповідно
до Протоколу № 25 від 27.11.1997 року
засідання профспілки та адміністрації
Державного підприємства
«Дніпропетровський науково -
виробничий комплекс
«Електровозобудування» ОСОБА_2 було
надане для проживання разом із членами
її родини житлове приміщення у вигляді
квартири АДРЕСА_6 (а.с. 17).

Судом також встановлено, що відповідно
до Протоколу № 17 від 03.05.2001 року
засідання профспілки та адміністрації
Державного підприємства
«Дніпропетровський науково -
виробничий комплекс
«Електровозобудування» ОСОБА_1 було
надане для проживання разом із членами
його родини житлове приміщення у
вигляді квартири АДРЕСА_2 (а.с. 18).

Із матеріалів даної цивільної справи
вбачається, що відповідно до свідоцтва
про укладання шлюбу від 18 листопада 1994
року ОСОБА_2 було присвоєно прізвище
«ОСОБА_2» (а.с.5). Позивачі по справі
ОСОБА_4, ОСОБА_8 є рідними доньками
ОСОБА_2 (а.с. 5-7).

Судом також встановлено, що на підставі
вказаних рішень профспілки та
адміністрації Державного підприємства
«Дніпропетровський науково-виробничий
комплекс «Електровозобудування» від
03.05.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із
членами своїх родин вселились у надані
їм для проживання житлові приміщення,
при цьому адміністрацією підприємства
відповідні ордери не видавались, такі
особи за вказаною адресою
зареєстровані не були.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 1 листопада
1996 р. №9 «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 ЖК
України, особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

У відповідності до норм ст. 47
Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу України кожен громадянин має
право на житло та ніхто не може бути
обмежений у праві користування жилим
приміщенням. Відповідно до положень
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

З огляду на загальні засади
регулювання відносин користування
житловими приміщеннями, що є об'єктом
права державної або комунальної
власності, таке користування повинно
відбуватись за наявності письмового
договору найму житлового приміщення,
який підлягає відповідній реєстрації,
обов'язковість якого випливає зі
змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР,
оскільки відповідно до Жилого Кодексу
УРСР та Цивільного Кодексу України,
житло як об'єкт права власності
відокремлено в окрему правову
категорію і не може ототожнюватися з
об'єктами, майнові права щодо яких
виникають з підстав, визначених
розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)"
Цивільного Кодексу України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України,
підстави, умови, порядок укладення та
припинення договору найму житла, що є
об'єктом права державної або
комунальної власності, встановлюються
законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР
визначено, що безпосередньо
користування жилими приміщеннями у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п. 9
постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" роз'яснив, що вирішуючи спори
про користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї, чи прописані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

На думку суду наявність порушень з боку
адміністрації Державного підприємства
«Дніпропетровський науково -
виробничий комплекс
«Електровозобудування» вимог чинного
законодавства в частині обов'язкової
видачі ордерів на поселення у вказані
житлові приміщення, не може бути
підставою для позбавлення права
користування житлом позивачів які
жодних порушень не вчинили. Суд
зазначає, що такі особи у встановленому
законом порядку звернулись до
адміністрації підприємства з прохання
поліпшити житлові умови, при цьому
адміністрація Державного підприємства
«Дніпропетровський науково -
виробничий комплекс
«Електровозобудування» розглянула
такі звернення на користь заявників. В
даному випадку при розгляді справи по
суті встановлено, а сторонами не
заперечувалось, що судом, зважаючи на
положення ст. 61 ЦПК України,
приймаються доведеними факти, які не
підлягають доказуванню, що позивачі
були вселені у вказану квартиру з
дозволу адміністрації підприємства,
якому належав відповідний житловий
фонд, що підтверджується вказаним
розпорядженням, вказана квартира була
місцем постійного проживання
позивачів з моменту їх вселення,
позивачі відкрито й безперервно
користувались такими житловими
приміщеннями, несли відповідні витрати
по утриманню таких квартир, сплачували
необхідні комунальні та інші
обов'язкові платежі, тобто позивачі
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення. Суд
враховує й ту обставину, що будь-які
зацікавлені особи, у тому числі
Дніпропетровська міська рада,
будь-яких дій, що спрямовані на
виселення позивачів з вказаної
квартири, або позбавлення їх
можливості користування такою
квартирою у встановленому законом
порядку не вчиняли, до суду з такими
позовами не зверталися.

З огляду на наведені обставини справи
та вимоги матеріального закону, суд
доходить до висновку, що позов підлягає
задоволенню, а за позивачами слід
визнати право користування вказаними
житловими приміщеннями.

Також на підставі ст. 88 ЦПК України
судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 243 грн. 60 коп.
слід стягнути із відповідача на
користь позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. ст.ст. 16, 1218, 1268, 1297 ЦК України, ст.
34 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.
2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України,

суд, -

ВирішиВ:

1. Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітніх: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7; ОСОБА_8 в інтересах
неповнолітніх: ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
Дніпропетровської міської ради, треті
особи, що не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Орган опіки та
піклування Ленінської районної у місті
Дніпропетровську ради, Головне
управління державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області, про визнання права
користування житловими приміщеннями, -
задовольнити.

2. Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
право користування житловим
приміщенням у вигляді квартири за
адресою: АДРЕСА_3.

3. Визнати за ОСОБА_4 та неповнолітніми
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_12 право
користування житловим приміщенням у
вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_7.

4. Визнати за ОСОБА_8 та неповнолітніми
ОСОБА_9, ОСОБА_10 право користування
житловим приміщенням у вигляді
квартири за адресою: АДРЕСА_8.

5. Стягнути із відповідача по справі
Дніпропетровської міської ради на
користь позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 понесені та
документально підтверджені судові
витрати по справі у вигляді судового
збору в розмірі 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.