У х в а л а

4 серпня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О. суддів:
Амеліна В.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої
І.М., Черненко В.А.
розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон та
виготовлення проїзних документів для
виїзду за кордон; за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: орган опіки та
піклування Малиновської районної
адміністрації Одеської міської ради,
служба у справах дітей Одеської
міської ради, про визначення місця
проживання дитини,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила надати дозвіл на виїзд дитини
за кордон.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 4 лютого 2009 року було
розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 та
визначено місце проживання їх
малолітнього сина ОСОБА_5, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із
матір'ю. Вказувала, що 14 серпня 2010 року
вона уклала шлюб з ОСОБА_3, який є
громадянином України та має постійне
місце проживання у Німеччині.
Зазначала, що вона має намір виїхати
разом із своїм неповнолітнім сином
ОСОБА_5, на постійне місце мешкання до
свого чоловіка, але батько дитини -
ОСОБА_2 відмовляється надати згоду на
виїзд дитини.

У квітні 2011 року до суду звернувся
ОСОБА_2 з позовом про визначення місця
проживання неповнолітньої дитини -
сина ОСОБА_5 з ним, мотивуючи свої
вимоги тим, що дитина повинна проживати
разом з батьком на території України.
На теперішній час ОСОБА_1 має намір
виїхати на постійне проживання до
свого чоловіка у Німеччину разом із
спільною дитиною. Вказував, що він
заперечує проти виїзду дитини на
постійне місце проживання до Німеччини
з причин існування у цій країні іншої
мови, порядку та менталітету. Зазначав,
що його син опиниться у чужому
середовищі, серед людей, які
розмовляють на іншій мові. На думку
батька, все це завдасть шкоди
психічному стану його малолітньому
сину.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 2 липня 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено.

Надано дозвіл на виїзд неповнолітньої
дитини ОСОБА_5, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_2, з території України разом
з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
постійне місце проживання до Німеччини
без дозволу батька, ОСОБА_2

Надано дозвіл на оформлення проїзного
документа неповнолітній дитині ОСОБА_5,
який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди
батька ОСОБА_2

У задоволенні позову ОСОБА_2 про
визначення місця проживання дитини
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 5 вересня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено, визначено
місце проживання неповнолітнього
ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, з
батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 травня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено,
рішення апеляційного суду залишено без
змін.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом
України ухвали суду касаційної
інстанції з підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
зокрема принципу 6 Декларації прав
дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Заявник, на підтвердження викладених у
заяві доводів, додала ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 червня 2014 року, від 11 січня
2012 року, від 30 березня 2011 року, від 29
січня 2014 року, від 28 березня 2012 року,
постановлені за результатом розгляду,
на її думку, аналогічних справ, де
по-іншому застосовані ті самі норми
матеріального права.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 9
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей 353
- 360 ЦПК України», під судовими
рішеннями, на які заявник посилається
на підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
можуть бути рішення :

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов᾽?язковим є те,
щоб цими рішеннями, що набрали законної
сили, був вирішений спір по суті та в
них судом (судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовані одні й ті самі
норми матеріального права.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування статей
353-360 ЦПК України» під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з᾽?ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Зі змісту доводів, наведених заявником,
в обґрунтування заяви та наданих нею
копій ухвал Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 червня 2014
року, від 11 січня 2012 року, від 30 березня
2011 року, від 29 січня 2014 року, від 28
березня 2012 року не вбачається наявних
ознак, які згідно з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України є підставами для перегляду
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року у зв'язку з
неоднаковим застосуванням судами
принципу 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, зокрема,
правовідносини є подібними, але різні
фактичні обставини справи.

Оскільки неоднакового застосування
норми матеріального права не було, а
виникли питання щодо доведення вимог,
що є питанням процесуального права і
вони не є підставою для допуску до
провадження, то в задоволенні заяви
слід відмовити.

За таких підстав у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон та виготовлення проїзних
документів для виїзду за кордон; за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи:
орган опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, служба у справах дітей
Одеської міської ради, про визначення
місця проживання дитини за заявою
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 травня 2014 року до
провадження Верховного Суду України
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
П.О. Гвоздик

Судді: В.І.
Амелін

Ю.Г. Іваненко

І.М. Завгородня

В.А. Черненко