інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/213/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секреті Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 16 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 16 грудня 2013 року
задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 суму
боргу за договором позики в розмірі -
181000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5
понесені витрати пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі - 1810 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповне
з'ясування цих обставин.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_3 слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає матеріалам справи, що
03.09.2012 року між сторонами в простій
письмовій формі було укладено договір
позики за умовами якого ОСОБА_3 позичив
у ОСОБА_5 суму в розмірі 181000 грн., яку
зобов'язувався повернути до 01.09.2013 року
(а. с. 4).

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання його позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження факту отримання
коштів та укладення договору позики
відповідач 03.09.2012 року власноручно
написав розписку, в якій зазначив, що
кошти за договором позики отримав без
будь-якого примусу та тиску в
присутності двох свідків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 (а. с. 5).

Відповідно до п. 4, 5 даного договору,
кошти визначені договором передаються
позичальнику безпосередньо при
підписанні договору позики. Підписання
договору позичальником підтверджує
факт отримання ним грошових коштів в
обумовленій сумі. Належним чином
підписаний договір та розписка є
доказом передачі грошей від
позикодавця до позичальника (а. с. 54).

Згідно з п. 7 договору позики, даний
договір укладений добровільно, без
будь-якого примусу і насильства з боку
іншої сторони, не під впливом обману чи
тяжкої для них обставини (а. с. 54).

За змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК України).

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемний правочин) або якщо
він не визнаний судом недійсним
(оспорювані правочини).

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 10 вересня 2014 року в справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання договору позики недійсним
скасовано рішення Луцького
міськрайонного суду від 09 липня 2014 року
та ухвалено нове, яким відмовлено в
задоволенні позову (а. с. 120-122).

При ухвалені даного рішення колегія
суддів прийшла до висновку, що договір
позики за умовами якого ОСОБА_5 передав
ОСОБА_3 у борг 181000 гривень є укладеним і
за змістом та формою відповідає
вимогам законодавства (а. с. 120-122).

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України
після набрання рішенням суду законної
сили сторони та треті особи із
самостійними вимогами, а також їх
правонаступники не можуть знову
заявляти в суді ту саму позовну вимогу
з тих самих підстав, а також оспорювати
в іншому процесі встановлені судом
факти і правовідносини.

Відтак доводи відповідача та його
представника щодо безгрошовості
договору позики та його укладення під
впливом тяжкої обставини є
безпідставними, оскільки
спростовуються рішенням Апеляційного
суду Волинської області від 10 вересня
2014 року, яке в силу положень ч. 2 ст. 223
ЦПК України є обов'язковими для ОСОБА_3

З врахуванням викладеного суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дослідив наявні у
справі письмові докази, давши
відповідну правову оцінку показам
свідків, обґрунтовано констатував про
наявність невиконаних боргових
зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_5

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на правильність висновків
суду про необхідність стягнення з
відповідача в користь позивача коштів
за договором позики в сумі 181 000 гривень.

Доводи відповідача про
безпідставність позовних вимог є
власним тлумаченням встановлених
обставин справи, були предметом
дослідження суду першої інстанції і їм
суд в сукупності з іншими доказами по
справі дав правильну юридичну оцінку.

Отже, рішення ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його зміни чи
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 16 грудня 2013 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: