Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/3215/14 Головуючий у 1
інстанції: Кіяшко В.О.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 29» липня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про перерахунок та стягнення
суми боргу з урахуванням встановлених
індексів інфляції, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
перерахунок та стягнення суми боргу з
урахуванням встановлених індексів
інфляції.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 13 листопада 2006 року
Вільнянським районним судом
Запорізької області ухвалено рішення
про стягнення з відповідача на її
користь 32 066 грн. суми боргу та 1 969,04 грн.
процентів за прострочення грошового
зобов'язання по договорам позики.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 25 квітня 2007 року вказане
рішення та ухвала суду першої
інстанції про виправлення
арифметичних помилок залишені без
змін.

20 червня 2007 року ВДВС Вільнянського РУЮ
Запорізької області відкрито
виконавче провадження ВП № 4026471 про
стягнення з відповідача на її користь 34
035,04 грн.

У зв'язку із втратою оригінала
виконавчого листа Вільнянським
районним судом Запорізької області
було видано дублікат виконавчого листа
№ 2-66-06. По даному виконавчому листу 10
грудня 2013 р. ВДВС Вільнянського РУЮ
було відкрито нове виконавче
провадження ВП№ 41154584.

Станом на день подання позовної заяви
до суду ОСОБА_3 на виконання рішення №
2-66-06 25 грудня 2013 року сплачено на її
користь 500 грн.

Вважає, що саме по собі ухвалення судом
рішення не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, не
звільняє відповідача як боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
її як кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Загальна сума боргу, з урахуванням
встановлених індексів інфляції, станом
на 03 квітня 2014 року становить 61 563,75 грн.
Враховуючи, що рішенням Вільнянського
районного суду Запорізької області від
13 листопада 2006 року вирішено спір про
стягнення з ОСОБА_3 34 035,04 грн., сума
боргу, яка підлягає стягненню, складає
27 528,71 грн.

На підставі зазначеного просила
стягнути на її користь з ОСОБА_3 суму
боргу в розмірі 27 528,71 грн. та суму
судового збору в розмірі 275,29 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 червня 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 27528,71 грн. Вирішено
питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першоі інстанції встановлено, що
відповідно до рішення Вільнянським
районного суду Запорізької області від
13 листопада 2006 року з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 стягнено 32 066 грн. суми боргу та 1
969,04 грн. процентів за прострочення
грошового зобов'язання по договорам
позики.

20 червня 2007 року державним виконавцем
відділу Державної виконавчої служби
Вільнянського районного управління
юстиції винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження про
стягнення з відповідача на користь
позивача суми боргу у розмірі 34035,04 грн.
та судових витрат в сумі 421,34 грн.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечувалось сторонами у справі,
вказана сума боргу до моменту
пред'явлення позову відповідачем не
сплачена.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення з
відповідача суми інфляції грошового
боргу 34035,04 грн. на підставі ст.625 ЦК
України є обґрунтованими.

Зазначений висновок суду відповідає
обставинам справи, які судом
встановлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які правильно застосовані.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
просив суд стягнути з відповідача суму
інфляції грошового боргу, яка виникла
після набрання законної сили рішенням
суду від 13 листопада 2006 року.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від 17
грудня 2013 року "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" судам роз'яснено,
що грошовим, за змістом статей 524, 533-535,
625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

При цьому, відповідно до статті 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та трьох процентів річних виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує
права кредитора звернутися до суду за
захистом свого права, якщо грошове
зобов'язання не виконується й після
вирішення судом питання про стягнення
основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не
пов'язує припинення зобов'язання з
ухваленням судового рішення про
задоволення вимог позикодавця, яке не
виконано позичальником, чи відкриттям
виконавчого провадження з його
примусового виконання, а наявність
судового рішення про стягнення боргу
не припиняє правовідносин сторін
договору позики, не звільняє боржника
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання, тому вимоги
ОСОБА_4 про стягнення з відповідача
суми інфляції грошового боргу на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, є
обгрунтованими.

Пред'явивши у встановлений законом
строк позов про стягнення
заборгованості, позивач захистив своє
право, яке в подальшому з вини
відповідача не виконувалось.

Звернувшись із заявою до начальника
відділу ДВС Вільнянського РУЮ 10.12.2013
року, в який ОСОБА_3 зазначив, що
заборгованість за виконавчим листом не
сплачувалась ним через хворобу та
пов'язану з нею непрацездатність, на
теперішній час він зобов'язується
здійснити перший платіж в сумі 1000 грн.
23.12.2013 року(а.с.14)., відповідач визнав
свій обов'язок по виконанню умов
договору.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів, не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміну оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин колегія вважає, що
ухвалене в справі судове рішення
відповідає вимогам закону й підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 червня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: