У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Торговельна компанія «Економ Плюс»,
приватного акціонерного товариства
«Горлівський м'ясокомбінат» про
стягнення компенсації за порушення
авторських прав на самостійну частину
літературного твору за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_4, на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 11 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 22 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що в 1979 році вона
створила літературний твір
«ІНФОРМАЦІЯ_1» (рос.), «ІНФОРМАЦІЯ_1»
(укр.), а в 1989 році був оприлюднений твір
«ІНФОРМАЦІЯ_2» українською та
російською мовами. Дані анімаційні
фільми були створені на кіностудії
«Київнаукфільм». Автором сценарію в
титрах зазначених анімаційних фільмів
визнано її, даний факт є
загальновідомим і не потребує
додаткового доказування. Відповідно до
ст. 483 ЦК УРСР, який діяв на час
створення анімаційного фільму,
авторське право на кінофільм належало
підприємству, яке здійснило зйомку, а
авторові сценарію, художнику
постановникові та авторам інших
творів, які увійшли складовою частиною
у фільм, належало авторське право,
кожному на свій твір. Таким чином,
авторські (майнові) права на фільм
належать кіностудії «Укранімафільм», а
їй - авторські немайнові та виключні
майнові права на літературний твір та
його оригінальну назву «ІНФОРМАЦІЯ_1»
(рос.), «ІНФОРМАЦІЯ_1» (укр.). 26 листопада
2013 року її представник придбав у
товаристві з обмеженою
відповідальністю «Торговельна
компанія «Економ Плюс» (далі - ТОВ «ТК
«Економ Плюс»), що знаходиться за
адресою: пр. Леніна, 66, м. Харків, сосиски
під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що є
відповідний фіскальний чек. Виробником
даного товару вказано приватне
акціонерне товариство «Горлівський
м'ясокомбінат» (далі - ПрАТ
«Горлівський м'ясокомбінат»).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 вважала,
що відповідачі вчиняють порушення її
авторських прав на оригінальну назву
твору «ІНФОРМАЦІЯ_1», тому просила суд
стягнути з них на її користь
компенсацію за порушення авторських
прав у розмірі 10 мінімальних розмірів
заробітних плат, встановлених законом
на час ухвалення рішення у справі,
замість відшкодування збитків та
стягнення доходу й накласти на ТОВ «ТК
«Економ Плюс» штраф у розмірі 10 % від
суми, присудженої судом на її користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 11 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 22 квітня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що зображення на етикетці сосисок
«ІНФОРМАЦІЯ_1» не відповідає
зображенню образу персонажу
анімаційного фільму «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Крім того, позивачем не доведено, що
назва твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» є
результатом творчої діяльності автора
(є оригінальною) і може
використовуватись самостійно.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що у 1979 році ОСОБА_3
створила літературний твір
«ІНФОРМАЦІЯ_1» (рос.), «ІНФОРМАЦІЯ_1»
(укр.), а у 1989 році було оприлюднено твір
«ІНФОРМАЦІЯ_2» українською та
російською мовами. Дані анімаційні
фільми були створені на кіностудії
«Київнаукфільм». Автором сценарію в
титрах зазначених анімаційних фільмів
вказана ОСОБА_3 Авторські (майнові)
права на фільм належать кіностудії
«Укранімафільм», яка є
правонаступником кіностудії
«Київнаукфільм», а ОСОБА_3 належить
авторське право на літературний твір
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується
свідоцтвом про реєстрацію авторського
права на твір від 11 травня 2004 року № 9967.
26 листопада 2013 року о 14 год. 52 хв.
представник позивача придбав у ТОВ
«Торговельна компанія «Економ Плюс»,
що знаходиться за адресою: м. Харків, пр.
Леніна, 66, товар - сосиски під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1». Виробником даного
товару вказано ПАТ
«Горлівський м'ясокомбінат». Факт
продажу даного товару підтверджується
фіскальним чеком № 0008, ЗН 00003411 від 26
листопада 2013 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
не врахував таке.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 4 червня 2010 року
№ 5 «Про застосування судами норм
законодавства у справах про захист
авторського права і суміжних прав»
роз'яснено, що відповідно до частини
третьої статті 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому порушником авторських і (або)
суміжних прав можуть бути будь-які
учасники цивільних відносин, що
визначені в статті 2 ЦК України, які
своїми діями (бездіяльністю) порушують
особисті немайнові і (або) майнові
права суб'єктів авторських прав і (або)
суміжних прав.

У зв'язку з цим суду
слід виходити з того, що майнова
відповідальність за порушення
авторського права і (або) суміжних прав
настає за наявності певних,
установлених законом, умов: факту
протиправної поведінки особи
(наприклад, вчинення дій, передбачених
статтями 50 та 52 Закону України «Про
авторське право і суміжні права»;
шкоди, завданої суб'єкту авторського
права і (або) суміжних прав;
причинно-наслідкового зв'язку між
завданою шкодою та протиправною
поведінкою особи; вини особи, яка
завдала шкоди.

Позивач повинен
довести факт наявності в нього
авторського права і (або) суміжних прав,
факт порушення його прав відповідачем
або загрозу такому порушенню, розмір
шкоди (за винятком вимоги виплати
компенсації), якщо вона завдана, та
причинно-наслідковий зв'язок між
завданою шкодою і діями відповідача.
При цьому суду слід виходити із
наявності матеріально-правової
презумпції авторства (частина перша
статті 435 ЦК України, стаття 11 Закону
України «Про авторське право і суміжні
права». Зокрема, первинним суб'єктом,
якому належить авторське право, є автор
твору. За відсутності доказів іншого
автором твору вважається особа,
зазначена як автор на оригіналі або
примірнику твору (презумпція
авторства). Це положення
застосовується також у разі
опублікування твору під псевдонімом,
який ідентифікує автора.

Відповідач, який
заперечує проти позову, зобов'язаний
довести виконання вимог Закону України
«Про авторське право і суміжні права»
при використанні ним

об'єкту авторського права і (або)
суміжних прав, а також спростувати
передбачену цивільним законодавством
презумпцію винного завдання шкоди
(статті 614 та 1166 ЦК України).

Так, визначення оригінальності назви
твору потребує спеціальних знань з
питань авторського права за експертною
спеціальністю 13.1.1 Дослідження,
пов'язані з літературними, художніми
творами та інші.

З матеріалів справи вбачається, що в
основу оскаржуваних судових рішень
покладено висновок експертного
дослідження від 4 березня 2014 року № 449,
який не відповідає критеріям
достатності та допустимості, при цьому
експерти, що підписували дане
дослідження про кримінальну
відповідальність не попереджалися,
експерт ОСОБА_5 не мав кваліфікації за
спеціальністю 13.1.1.

Разом з тим у матеріалах справи наявна
копія висновку експертизи об'єктів
інтелектуальної власності від 26
березня 2014 року № 934, проведеної у іншій
цивільній справі, а також до касаційної
скарги ОСОБА_3 додано копію висновку
експерта від 24 квітня 2014 року № 918/2018/13
за результатами проведення судової
експертизи у сфері інтелектуальної
власності, згідно з якими назва
літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» є
оригінальною, тобто є результатом
творчої праці автора ОСОБА_3 та
може використовуватись самостійно.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК
України для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі і експертиза
призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст.
129 Конституції України).

Крім того, у п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня
2009 року № 5 «Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» судам роз'яснено, що висновок
експертизи може бути доказом у справі
лише в тому разі, коли експертиза була
проведена на підставі ухвали суду
відповідними судово-експертними
установами. Як експерт може залучатися
особа, яка відповідає вимогам,
установленим Законом України «Про
судову експертизу», і внесена до
Державного реєстру атестованих
судових експертів.

У разі коли висновок експертизи
наданий стороною як додаток до
позовної заяви, тобто проведений
відповідною експертною установою за її
клопотанням чи клопотанням її
представника, то такий висновок може
розцінюватися лише як письмовий доказ,
який підлягає дослідженню в судовому
засіданні та відповідній оцінці. Якщо
стосовно цього письмового доказу в
судовому засіданні виникнуть сумніви,
то, виходячи з характеру
матеріально-правового спору та залежно
від того, яке значення має наявність у
справі такої експертизи, суд повинен
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, про їх право заявити клопотання
про її призначення.

Таким чином, питання оригінальності
назви твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» потребували
призначення судової експертизи, як
окремого доказу в справі, що сприяло б
всебічному і повному з'ясуванню
дійсних обставин справи та
постановлення справедливого рішення з
дотриманням процесуальних та правових
норм чинного законодавства, однак
апеляційний суд у порушення вимог ст. 143
ЦПК України відмовив представнику
ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про
призначення комісійної судової
експертизи у справі, не врахувавши, що
наявні в матеріалах справи докази щодо
оригінальності назви твору
«ІНФОРМАЦІЯ_1», подані сторонами, є
суперечливими.

Проте у порушення вимог ст. 212 ЦПК
України суди прийняли висновок
експертного дослідження від 4 березня
2014 року № 449 та оцінили його саме як
висновок експерта, встановивши, без
призначення судової експертизи, що
назва твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» не є
оригінальною.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог
закону не врахували, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не звернули
уваги на належність і допустимість
доказів, достатність та взаємний
зв'язок цих доказів у їх сукупності,
зокрема, у порушення вимог ст. 10 ЦПК
України та ст. 129 Конституції України
порушили принцип змагальності сторін
та свободи в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості, належним чином не
перевіривши доводів позивача, у зв'язку
з чим дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 11 березня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 22 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська