Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Іллічівський районний
суд м. Маріуполя Донецької області під
головуванням судді Хараджа О. О., при
секретарі Костенко О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча"
(далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

У липні 2014 року позивачка звернулась до
суду з даним позовом, посилаючись на те,
що перебувала в трудових відносинах з
відповідачем, який при виплаті
заробітної плати не проводив
передбачену діючим законодавством
індексацію заробітної плати (далі -
індексація), внаслідок чого порушені її
права на оплату праці. Рішенням
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
27.06.2014 року встановлено, що
заборгованість по заробітній платі
становить 1012,30 грн. і саме ця сума була
стягнута на користь позивачки. Просила
стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
середній заробіток за час затримки
виплати суми індексації за період з дня
звільнення по день подачі позовної
заяви в розмірі 11304,27 грн., а також
моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Позивачка у судове засідання не
з'явилась, в матеріалах справи
міститься зава про розгляд справи без
її присутності.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явилась, надала суду
заяву про розгляд справи без її
присутності, а також письмові
заперечення проти позову, в яких
зазначила, що позовні вимоги не визнає,
посилаючись на відсутність з боку
роботодавця порушень законодавства
про оплату праці.

Суд, дослідивши матеріали справи,
прийшов до висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивачка з 25.05.2004
року по 06.08.2013 року перебувала у
трудових відносинах з ПАТ "ММК ім.
Ілліча", що встановлено рішенням
Іллічівського райсуду м. Маріуполя від
27.06.2014 року та підтверджується копією
трудової книжки. За цей період їй
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. В силу
вказаних положень процесуального
закону наведені вище обставини є
преюдиціальними, вважаються
доведеними та обов'язковими для
врахування судом.

Рішенням Іллічівського райсуду м.
Маріуполя від 27.06.2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволені частково і на
її користь з відповідача ПАТ «ММК ім.
Ілліча» стягнуто заборговану суму
індексації з компенсацією за період з
травня 2004 року по липень 2006 року, що
становить 1012,30 грн. Рішення суду
набрало законної сили.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№ 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1
ст. 233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116,
117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки рішенням суду було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався з позивачкою при її
звільненні, то строки для звернення до
суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за затримку в
розрахунку для позивачки не спливли,
тому думка відповідача про наявність
підстав для відмовити у позові з цих
підстав не ґрунтуються на законі.

Визначаючи розмір відшкодування за час
затримки розрахунку при звільненні, що
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивачки, суд керується
наступним.

Верховний Суд України в п. 20 постанови
Пленуму «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку з
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж правові позиції наведені в
постановах Верховного Суду України від
24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21
листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачкою заявлено позовні вимоги про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча»
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
11304,27 грн.

Позивачка просить стягнути на її
користь середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні,
починаючи з дня звільнення по день
подачі позовної заяви - 03.07.2014 року. Між
тим суд зазначає, що середній заробіток
розраховується за період, починаючи з
дня, наступного за днем звільнення,
тобто з 07.08.2013 року.

Згідно вказаного відповідачем графіку
роботи кількість робочих днів за
період затримки розрахунку з 07.08.2013
року по 03.07.2014 року складає 227.

З довідки головної бухгалтерії відділу
обліку заробітної плати № 1/100086
вбачається, що середньоденна заробітна
плата ОСОБА_1 за останні два місяці
роботи становить 59,20 грн.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, а саме за період з 07.08.2013
року по 03.07.2014 року складає (227 х 59,20 грн.)
= 13438 грн. 40 коп.

З рішення Іллічівського райсуду м.
Маріуполя від 27.06.2014 року вбачається, що
позивачка, звертаючись до суду з
позовом про стягнення заборгованої
індексації, а також компенсації, яка
нараховується при втраті частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати, не визначила розмір
позовних вимог у конкретній сумі, а
просила стягнути на її користь
заборговану індексацію за певний
період. Нею відповідно не був зроблений
і розрахунок заборгованої суми. Між
тим, доведеною та такою, що була
стягнута за рішенням суду, є сума
заборгованості, що утворилась за
менший період, ніж той, що просила
позивачка у позові. Очевидно, що
заявляючи вимоги за більший період
часу, позивачка розраховувала на
стягнення більшої суми.

Така ситуація поза всяким сумнівом
свідчить про наявність спору щодо
розміру заборгованості із заробітної
плати і дає підстави для застосування
правил ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір відшкодування за час
затримки виплати належних позивачці
сум, суд ураховує спірну суму, на яку та
мала право, частку, яку вона становить у
заявлених вимогах, істотність цієї
частки порівняно із середнім
заробітком та інших конкретних
обставин справи і, керуючись
принципами справедливості,
співмірності (постанова ВСУ від 16.01.2012
року) та розумності, вважає за можливе
стягнути з відповідача 1400 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості (п. 9).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності (п.
13).

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок невиплати відповідачем
позивачці частини заробітної плати,
останній була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачкою у 1000 гривень є завищеним.

Виходячи з розуміння загальнолюдських
цінностей, жоден працівник не може
залишатися байдужим до порушення
роботодавцем його права на оплату
праці, а тому суд погоджується з тим, що
встановлені порушення трудових прав
позивачки пов'язані з певними
душевними стражданнями і вважає, що 200
грн. є достатньою і справедливою
компенсацією завданої їй моральної
шкоди.

У зв'язку із задоволенням позовних
вимог, з відповідача підлягають
стягненню на користь держави судовий
збір у розмірі мінімальних ставок в
сумі 243,60 гривень за вимоги майнового
характеру та 243,60 гривень за вимоги
немайнового характеру, що загалом
складає 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату
праці», ст. ст. 115 - 117, 233 КЗпП України, ст.
ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И
В:

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча" про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в розмірі 1400 гривень, а також 200 гривень
на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча» на
користь держави судовий збір у розмірі
487,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя потягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
О. О. Хараджа