РІШЕННЯ

іменем України

03 липня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі: головуючого - судді Тішко Д.А.,
при секретарі - Шугай Г.В., за участю
представника позивачів ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, який діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
вселення та виселення із житлового
приміщення, стягнення моральної шкоди,-

встановив:

В листопаді 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
який діяв в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до
ОСОБА_6 в якому просили вселити їх до
квартири АДРЕСА_1, виселити із
зазначеного житлового приміщення
відповідача, стягнути на користь
позивачів 2000 грн. компенсації
моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначали, що
позивачам на підставі рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 29.03.2011 року належить на
праві власності по 1/3 частці в квартирі
АДРЕСА_1. Крім того, відповідач згідно
цього рішення суду був визнаний таким,
що незаконно заволодів вказаною
квартирою на підставі нікчемного
договору. Незважаючи на це, ОСОБА_6
продовжує без правових підстав
проживати в спірній квартирі та
здійснює перешкоди у її користуванні
позивачами. Посилаючись на норми ст.ст.
150, 155 ЖК України, ст.ст. 386, 391, 1167 ЦК
України, просили задовольнити позовні
вимоги. (а.с.17)

У судове засідання позивачі не
з'явилися, направили до суду свого
представника, яка вимоги позову
підтримала, просила їх задовольнити з
вищенаведених підстав. (а.с.109)

Відповідач у судове засідання не
з'явився, направив до суду свого
представника, яка заперечувала проти
задоволення позовних вимог та пояснила
суду, що відповідно до свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
06.08.2012 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є власниками
по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, а не
цілої квартири. При цьому право
власності відповідача на неї у
встановленому законом порядку
скасовано не було, що підтверджується
витягом про реєстрацію право власності
на нерухоме майно №13537618 від 12.02.2007 р.
Крім того, зазначала, що відповідач є
також власником квартири АДРЕСА_2, а
його колишня дружина - ОСОБА_7 -
власницею квартири №4 за вказаною
адресою. В 2007 році було здійснено
перепланування вказаних квартир
внаслідок чого їх було об'єднано в одне
ціле. Після цього, квартира №8 стала
нежитловою кімнатою - кухнею, а інші дві
квартири - житловими приміщеннями.
Також звертала увагу суду на
відсутність будь-яких перешкод з боку
відповідача у вселенні позивачів до
спірної квартири, які на її думку,
втратили будь-який правовий зв'язок із
цим житловим приміщенням. (а.с.65-70)

Вислухавши пояснення представників
сторін, вивчивши доводи позову,
дослідивши письмові докази, оглянувши
матеріали архівних цивільних справ
№2-1258/11, №2-1-4831/06, відмовні матеріли
Центрального РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області ЖРЗПЗ №10476 від
11.09.2012 р., судом встановлені наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

13.06.2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на
Універсальній товарній біржі «Фенікс»
було укладено договір №466
купівлі-продажу нерухомого майна -
квартири АДРЕСА_1, яка на праві спільної
часткової власності належала ОСОБА_8 та
її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 (а.с.47)

01.08.2003 року ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_6
договір купівлі-продажу вищевказаної
квартиру, який було оформлено у простій
письмовій формі. (а.с.48) Заочним
рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 23.10.2006 року
вищезазначені договори
купівлі-продажу були визнані дійсними,
а також визнано за ОСОБА_6 право
власності на квартиру АДРЕСА_1. (а.с.71)
Зазначене рішення суду було
зареєстровано в КП «ММБТІ» 12.02.2007 р. за
реєстраційним №17804140. (а.с.72)

Відповідно до рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 07.11.2006
року договір купівлі-продажу
нерухомого майна між ОСОБА_8 та ОСОБА_9
було визнано недійсним. (а.с.119) Ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 20.01.2014 р. була відхилена
апеляційна скарга ОСОБА_6, а зазначене
рішення місцевого суду було залишено
без змін. (а.с. 124-125)

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 08.10.2008 року
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 23.10.2006 року було
скасовано з направленням справи на
новий розгляд. (а.с.46)

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 07.05.2009 року зазначені
позовні вимоги ОСОБА_6 були залишені
без розгляду у зв'язку з повторною
неявкою позивача у судове засідання з
неповажних причин.

Разом з тим, в рішенні Центрального
районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011
року за результатами розгляду позовних
вимог ОСОБА_5 в інтересах неповнолітніх
дітей ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_8
було встановлено, що раніше укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 договір
купівлі-продажу спірної квартири від
01.08.2003 року є нікчемним, оскільки його
не було посвідчено нотаріально. Крім
того, за цим рішенням було повернуто у
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зазначену
квартиру у спільну часткову власність
по 1/3 частці за кожним. (а.с.7)

Після чого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі
рішення виконавчого комітету
Миколаївської міської ради №761 від
27.07.2012 р. отримали свідоцтво про право
власності САЕ №358593 від 06.08.2012 р.
відповідно до якого за ними на праві
спільної часткової власності було
зареєстровано по 1/3 частці спірної
квартири, що підтверджується витягом
КП «ММБТІ» №35108821 від 09.08.2012 р. (а.с.6-8)

Таким чином, на момент розгляду справи
позивачі є співвласниками спірного
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.
При цьому суд відхиляє доводи
представника відповідача стосовно
того, що квартира №8 об'єднана разом з
квартирами №4 та №4а в одне ціле.
Зазначене спростовується матеріалами
технічної інвентаризації КП «ММБТІ»
відповідно до яких таке об'єднання не
зафіксоване, що підтверджується
відповіддю КП «ММБТІ» №1304 від 07.05.2014 р.,
інформацією з реєстру прав власності
на нерухоме майно від 13.05.2014 р.,
довідками ТОВ «Центральний-1» №986,987 від
12.05.2014 р., а також технічними паспортами
на вказані квартири.

Відповідно до ст. 328 ЦК України суд
вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правомірно
набули право власності на вищевказану
квартиру, та відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК
України, їм належать права володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва. Власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

У відповідності із ст. ст. 9, 150 ЖК
України, ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України,
суд дійшов висновку, що право позивачів
на мешкання, користування квартирою
АДРЕСА_1, підлягає захисту в судовому
порядку. Тому, слід вселити ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 як власників до житлового
приміщення квартири АДРЕСА_1.

Щодо позовної вимоги позивачів про
виселення ОСОБА_6 із житлового
приміщення, то вона не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 29.03.2011 р.
позовна вимога в частині витребування
1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_8 не була задоволена через те, що
ОСОБА_8, яка є повністю дієздатною
особою, не заявляла таких вимог до
ОСОБА_6 Після винесення зазначеного
рішення за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 разом було
зареєстровано право власності на 2/3
частини спірної квартири. Водночас,
відповідач залишається співвласником
1/3 частини квартири, що підтверджується
інформаційною довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
№21557460 від 13.05.2014 р., виданою
Реєстраційною службою Миколаївського
міського управління юстиції
Миколаївської області. Таким чином, на
момент розгляду справи відповідач
залишається співвласником спірного
нерухомого майна, так як його частка не
була витребувана у нього у
передбачений законом спосіб.

За такого, для його виселення не має
правових підстав.

Щодо позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди позивачам, суд,
керуючись положеннями ст. 60 ЦПК України
вбачає, що у задоволенні цієї позовної
вимоги слід відмовити за
недоведеністю. Стороною позивачів під
час розгляду справи не було надано
жодного доказу, що підтверджує
завдання такої шкоди. Не вбачається
таких доказів і з матеріалів ЖРЗПЗ №10476
від 11.09.2012 р. за наслідками розгляду
яких Центральним РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області була винесена
постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи від 13.09.2012 р.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України
пропорційно задоволеним позовним
вимогам (одна немайнова) з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 слід стягнути
судові витрати в розмірі по 53 грн. 65 коп.
кожному.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про вселення та виселення із
житлового приміщення, стягнення
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Вселити ОСОБА_3, ОСОБА_5 до житлового
приміщення квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимоги -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3,
ОСОБА_4 судові витрати в розмірі по 53
грн. 65 коп. кожному.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
Д.А. Тішко