Справа №489/3657/14-ц 25.09.2014 25.09.2014 25.09.2014
Провадження №22-ц/784/2516/14 Суддя по
1 інстанції - Коваленко І.В.
Доповідач апеляційного суду -
Ухвала

Іменем України

25 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О.,
Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Свіщук О.В.,

за участю:

- представника позивача - Банку -
Черняка Ю.В.,

- представника відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 31 липня 2014 року, з
урахуванням ухвали того ж суду від 18
серпня 2014 року про виправлення описки,
у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»
до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про дострокове
стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Перший Український
Міжнародний Банк» (далі-Банк)
звернулося з позовом до ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 про дострокове стягнення
заборгованості за кредитним
договором.

В обгрунтування позову Банк посилався
на те, що 2 червня 2008 року між ним та
ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за
умовами якого ОСОБА_6 отримав 68 110 дол.
США кредитних коштів строком до 2
червня 2018 року під 14,49 % річних та
зобов'язався належно виконувати умови
кредитного договору та графік
погашення кредиту.

В порядку забезпечення вказаного
кредитного зобов'язання в той же день,
2 червня 2008 року, між Банком
та ОСОБА_3 укладено договір поруки,
яким вона зобов'язалися нести
солідарну відповідальність з
позичальником у повному обсязі за
вказаним кредитним договором.

Посилаючись на те, що позичальник
неналежно виконує умови кредитного
договору, а з січня 2009 року взагалі
припинив виплати, в зв'язку з чим
станом на 6 травня 2014 року
утворилося 118 727,07 дол. США
заборгованості, позивач просив
стягнути вказану заборгованість
солідарно з відповідачів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6
просив про застосування позовної
давності.

Представник ОСОБА_3, заперечуючи проти
позову, посилався на припинення поруки
на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 31 липня 2014 року, з
урахуванням ухвали того ж суду від 18
серпня 2014 року про виправлення описки,
позовні вимоги Банку задоволено
частково. Стягнуто солідарно з
відповідачів на користь Банку
заборгованість за кредитним договором
від 2 червня 2008 року, яка утворилася
станом на 6 травня 2014 року в розмірі 81
927,69 дол. США, із яких: 57 072,42 дол. США -
заборгованість по кредиту та 24 855,27
дол. США - заборгованість по відсоткам
за користування кредитом. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Банк,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги Банку у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, дослідивши докази в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з такого.

Задовольняючи позовні вимоги
Банку частково та стягуючи
заборгованість в межах трирічного
строку позовної давності, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
того, що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у
позові ( ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення усієї частини
кредитних коштів та відсотків, що
залишилися у разі прострочення
позичальником повернення чергової
частини позики, та пені.

За змістом ст. 554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до частин 1,2, 4 ст. 543 ЦК, у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Як вбачається із матеріалів справи, 2
червня 2008 року між закритим
акціонерним товариством «Перший
Український Міжнародний Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Перший
Український Міжнародний Банк», та
позичальником ОСОБА_6 укладено
кредитний договір, за умовами якого
ОСОБА_6 отримав кредит в сумі 68 110 дол.
США строком до 2 червня 2018 року під 14,49 %
річних та зобов'язалося належно
виконувати умови кредитного договору.

В порядку забезпечення вказаного
кредитного зобов'язання 2 червня 2008
року між Банком та ОСОБА_3 укладено
договір поруки, за яким вона
зобов'язалася нести солідарну
відповідальність з позичальником у
повному обсязі за вказаним кредитним
договором.

Позичальник неналежно виконував умови
договору, а з 2 січня 2009 року погашення
кредитних коштів припинив.

14 березня 2014 року та 15 травня 2014 року
Банк направив відповідачам вимоги про
дострокове погашення кредитної
заборгованості, які залишені без
задоволення (а.с. 26-27; 28-29).

Згідно із розрахунком Банку,
заборгованість за кредитним
договором, починаючи з 2 січня 2009 року і
станом на 6 травня 2014 року становить
118 727,07 дол. США , із яких:

- 66 530,50 дол. США - заборгованість по
кредиту;

- 52 196,57 дол. США - заборгованість по
відсоткам за користування кредитом
(а.с. 7- 8, 54-70).

Суд першої інстанції
обґрунтовано вважав, що підлягає
стягненню заборгованість, яка
утворилася в період з 21 травня 2011 року
по 21 травня 2014 року (дата звернення до
суду з цим позовом), тому стягнув
солідарно з відповідачів на користь
Банку заборгованість в межах вказаного
періоду, яка утворилася станом на 6
травня 2014 року в сумі 81 927,69 дол. США,
із яких: 57 072,42 дол. США - заборгованість
по кредиту та 24 855,27 дол. США -
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

За такого, висновок суду про пропуск
позовної давності для стягнення
заборгованості, яка утворилася до
травня 2011 року є правомірним.

Як вірно послався суд першої
інстанції, перебіг позовної давності
за вимогами кредитора, які випливають з
порушення боржником умов договору
(графіка погашення кредиту) про
погашення боргу частинами (щомісячними
платежами) починається стосовно кожної
окремої частини, від дня, коли
відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України по справі №
6-116цс13 від 06 листопада 2013 року і є
обов'язковою для застосування в силу
ст. 360-7 ЦПК України.

Доводи позивача в апеляційній скарзі
про те, що з урахуванням переривання
позовної давності розмір
заборгованості визначено невірно, є
безпідставними.

Так, до апеляційної скарги представник
Банку долучив заяву та довіреність
позичальника ОСОБА_6 від 21 липня 2010 року
про надання ним згоди на реалізацію
предмета іпотеки в рахунок погашення
заборгованості.

Предмет іпотеки реалізовано не було,
погашень після 2 січня 2009 року також не
відбувалося, тому зазначене не
впливає на період стягнення
кредитної заборгованості в межах
строку позовної давності, який судом
першої інстанції визначено вірно.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення районного суду,
ухваленого з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Перший
Український Міжнародний Банк»
відхилити, а рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 31 липня
2014 року, з урахуванням ухвали того ж
суду від 18 серпня 2014 року про
виправлення описки, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: