Справа № 740/2783/14 Провадження №
22-ц/795/1956/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Ковальова Т. Г. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів:Мамонової О.Є., Позігуна М.І.при
секретарі:Шкарупа Ю.В.за участю:ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 13
серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення
грошових коштів у зв'язку з
невиконанням договірних зобов'язань та
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про визнання договору позики
недійсним,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської
області від 13 серпня 2014 року та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 і
задовольнити її позовні вимоги,
визнавши договір позики від 10.12.2013 року
та розписку від 10.12.2013 року недійсними.

Оскаржуваним рішенням суду позов
ОСОБА_6 задоволено: стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 отримані за договором
позики від 10 грудня 2013 року кошти в сумі
11 500 грн., проценти за користування
грошовими коштами у сумі 2875 грн. та
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., а
всього 14 618 грн. 60 коп.; у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6
відмовлено.

Апелянт посилається, що під час
написання боргової розписки 10.12.2013 року
правочин не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, а метою
схилення її до написання боргової
розписки було намагання позивача
примусити її продовжувати працювати
реалізатором та не віддавав
відповідачеві трудову книжку. За
доводами ОСОБА_5, суд не надав належної
оцінки показам свідка ОСОБА_7, яка була
присутня при написанні боргової
розписки, і підтвердила те, що грошові
кошти відповідач не отримувала, а
написання розписки здійснювалось під
психічним тиском. Також суд не звернув
увагу на те, що свідками, які були
присутні при написанні боргової
розписки, були особи, які перебувають в
родинних відносинах з подружжям ОСОБА_6
і є зацікавленими особами.

Заслухавши доповідача, пояснення
апелянта, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, суд
приходить до слідуючого висновку.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_6 та
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 не надано
доказів на підтвердження факту
укладення договору позики під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини, в зв'язку з
чим і стягнув з відповідача за
первісним позовом борг за договором
позики.

Такі висновки суду грунтуються на
матеріалах справи та відповідають
вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно розписки від 10 грудня 2013 року
ОСОБА_5 отримала в борг грошові кошти в
сумі 11 500,00 грн., які зобов'язувалась
повернути в строк до 10 березня 2014 року,
у випадку неповернення всієї суми у
визначений строк зобов'язувалась
повернути всю суму 10 червня 2014 року з
урахуванням 25% від вказаної суми (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Суд першої інстанції виходив з того, що
підтвердженням укладання договору
позики між сторонами є надана
позивачем розписка, написана особисто
відповідачем у присутності двох
свідків, підписи яких на рописці
відповідач не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_5 підтвердила факт
написання нею 10 грудня 2013 року особисто
зазначеної розписки, проте її
заперечення зводилися до того, що
зазначена розписка була написана як
гарантія підприємцеві ОСОБА_8 в
отриманні коштів за зіпсований товар.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

В порушення зазначених вимог закону
ОСОБА_5 не надано доказів на
підтвердження того, що гроші насправді
не були нею одержані. Також в
матеріалах справи відсутні відомості,
що після написання розписки апелянт
зверталась до правоохоронних органів
стосовно незаконного утримування її
трудової книжки ОСОБА_8 та примушування
її до написання розписки.

З врахуванням положень ч.2 ст.1047 ЦК
України розписка від 10 грудня 2013 року є
належним доказом підтвердження факту
укладення між сторонами договору
позики. Отже, суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив ОСОБА_5 у
задоволенні зустрічного позову про
визнання договору позики недійсним.

В зв'язку з викладеним, суд першої
інстанції обгрунтовано дійшов
висновку, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
наявні цивільно-правові відносини, на
які розповсюджуються положення глави 71
параграфу 1 ЦК України щодо договору
позики.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від договору не
допускається, а зобов'язання має
виконуватись належним чином.

Оскільки відповідач за первісним
позовом взяті на себе зобов'язання не
виконала, суд першої інстанції
обгрунтовано задовольнив позовні
вимоги та стягнув з неї кошти в сумі 11 500
грн. та проценти в сумі 2875 грн.

Доводи апелянта, що насправді грошові
кошти за договором позики вона не
отримувала, а написання розписки було
здійснено під примусом ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 жодними належними та
допустимими доказами не підтверджені.

При цьому апеляційний суд враховує, що
за змістом ч.2 ст.1051 ЦК України, при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватися на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
та допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59
ЦПК України).

За таких обставин, показання свідка
ОСОБА_7 про неотримання коштів ОСОБА_5
не впливають на правильність
висновків суду першої інстанції щодо
наявності підстав для стягнення з
останньої коштів за договором позики.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції є законним,
обгрунтованим, постановленим з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 13
серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: