РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3599/13-ц

пр. № 2/759/26/14

26 вересня 2014 року
м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у
складі головуючого судді Ключника А.С.,
за участю секретарів Холявчук А.А.,
Котляр Ю.М., Івченко В.М., Борисенко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
цивільну справу за первісним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання майна особистою
приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 02.03.2013 року
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, в якому просить визнати за
нею право власності на ? частину
земельної ділянки, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_6.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на те, що 16.08.2003
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
Центральному відділі реєстрації
шлюбів м. Києва з державним Центром
розвитку сім'ї було укладено шлюб,
актовий запис №1665. Від згаданого шлюбу
у подружжя є малолітня дитина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 01.02.2012 року
шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що під
час згаданого шлюбу подружжям було
придбано земельну ділянку площею 0,006
га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6,
яку остання хоче поділити між
подружжям по ? частині кожному.

30.05.2013 року ОСОБА_2 через свого
представника ОСОБА_4 подано до суду
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про
визнання майна особистою приватною
власністю.

В обґрунтування зустрічного
позову ОСОБА_2 посилається на те, що
11.09.2000 року ним було придбано
однокімнатну квартиру, яка знаходиться
у АДРЕСА_1. Кошти на купівлю даної
квартири ОСОБА_2 позичили його батьки
ОСОБА_5, ОСОБА_6 Батьки ОСОБА_2 продали
свою чотирикімнатну квартиру, яка
знаходилась за адресою: АДРЕСА_1 та
позичили кошти на придбання квартири
ОСОБА_2, а саме дали кошти його сестрі
ОСОБА_7 на придбання квартири, що
знаходиться: в АДРЕСА_1, договір
купівлі-продажу від 06.10.2000 року серії
АВН №074911.

15.12.2005 року ОСОБА_2 вирішив продати
квартиру АДРЕСА_1, про що було укладено
відповідний договір купівлі-продажу.
Пунктом 3 даного договору встановлено,
що за погодженням сторін продаж
квартири здійснено за 202 000,00 грн.

22.12.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, площею 0,006 га., що
розташована за адресою: АДРЕСА_6, яка
розташована на території СТ «Зоря».
Пунктом 2.1 договору встановлено, що
продаж земельної ділянки здійснено за
151 500 грн.

16.06.2006 року ОСОБА_2 отримав
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку серії КВ
№140244.

В зустрічній позовній заяві
ОСОБА_2 зазначає, що його власна
квартира була продана 15.12.2005 року, а
спірна земельна ділянка була куплена
22.12.2005 року, тобто фактично одночасно у
продовж півтори неділі за кошти
одержані від продажу власної квартири.

З огляду на зазначені обставини
ОСОБА_2 просив суд визнати земельну
ділянку площею 0,006 га., що розташована
за адресою: АДРЕСА_6 особистою
приватною власністю ОСОБА_2

Ухвалою суду з занесенням до
журналу судового засідання від 30.05.2013
року прийнято до провадження зустрічну
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання майна особистою приватною
власністю та об'єднано її в одне
провадження з первісним позовом (а.с. 33).

В судовому засіданні 26.09.2014 року
представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_9 позовні вимоги за
первісним позовом підтримав у повному
обсязі, у задоволенні зустрічного
позову просив суд відмовити.

Представник відповідача за
первісним позовом ОСОБА_4 у судовому
засіданні 26.09.2014 року позовні вимоги за
первісним позовом не визнав, просив у
їх задоволенні відмовити, а зустрічний
позов задовольнити посилаючись на
обставини, які на думку представника
свідчать, що спірна земельна ділянка
купувалась ОСОБА_2 за його особисті
кошти.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, пояснення
свідків по справі, дослідивши
матеріали справи, письмові докази,
дійшов висновку, що у задоволенні
первісного позову слід відмовити та
задовольнити зустрічну позовну заяву,
з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач та
відповідач перебували у
зареєстрованому шлюбі з 16.08.2003 року
зареєстрованим Центральним відділом
реєстрації шлюбів м. Києва з державним
Центром розвитку сім'ї, актовий запис
№1665.

Рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 01.02.2012 року
шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано (а.с. 5).

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 15.12.2005
року, ОСОБА_2 продав належну йому
квартиру АДРЕСА_1 (яка належала йому на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого Двадцять першою
Київською Державною нотаріальною
конторою від 11.09.2000 року за реєстром
№3-3020, зареєстрований в Київському
міському БТІ, 26.09.2000 року, записаний у
реєстрову книгу №д.850-206 за реєстровим
номером 2267) ОСОБА_10. Пунктом 3 згаданого
договору купівлі-продажу встановлено,
що за погодженням сторін продаж
квартири здійснено за 202000,00 грн. (а.с. 26).

22.12.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8
був укладений договір купівлі продажу
земельної ділянки, площею 0,006 га., що
розташована за адресою: АДРЕСА_6.
Пунктом 2.1 згаданого договору
купівлі-продажу встановлено, що продаж
земельної ділянки здійснено за 151 500,00
грн. (а.с. 28).

16.06.2006 року ОСОБА_2 отримав
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку Серії КВ
№140244, кадастровий номер: :75:777:0018
(а.с. 30).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно до ч.1 ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Разом з тим, абзацом 2 п.24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

У судовому засіданні 25.06.2013 року
свідками ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є батьками
ОСОБА_2 надано свідчення, що спірна
земельна ділянка не підлягає поділу
між колишнім подружжям, оскільки була
придбана ОСОБА_2 за його особисті кошти,
які він отримав від продажу своєї
квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_1.
Свідки зазначили, що у 2000 році вони
продали свою чотирьохкімнатну
квартиру і з вирученої суми позичили
сину ОСОБА_2 7000 доларів США. Зазначені
кошти батьки надали ОСОБА_2 для купівлі
квартири яка знаходиться у АДРЕСА_1.
Серед іншого свідки зазначили, що
ОСОБА_2 у 2005 році розповів їм, що має на
меті продати свою квартири та купити
земельну ділянку. Свідки зазначили, що
ОСОБА_1 у 2005 році не працювала та не мала
інших джерел доходу і заощаджень,
оскільки матеріальне забезпечення
сім'ї здійснював лише ОСОБА_2 Також
свідками надано пояснення, що в день
укладення договору купівлі-продажу
квартири, ОСОБА_2 зателефонував своїй
матері, щоб остання прибула на місце
укладення договору, де останній їй
передав на зберігання кошти отримані
від продажу квартири.

Відповідно до ст.1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України
суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК
України засобами доказування в
цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 23.03.2012 року (а.с. 56), як на доказ
отримання в борг грошових коштів у сумі
202000 грн. для купівлі спірної земельної
ділянки, суд оцінює критично, оскільки
зазначеним судовим рішенням не
встановлено, що грошові кошти які
ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_11 позичались на
купівлю спірної земельної ділянки, та
не встановлено, що саме ці грошові
кошти були сплачені при укладенні
договору купівлі-продажу земельної
ділянки.

Окрім того, матеріали справи
містять заяву ОСОБА_12, якою останній
засвідчив, що в період з 18.12.1999 року по
07.04.2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_11
та підтвердив, що станом на 31.10.2005 року
власних коштів у ОСОБА_11 не було, про
укладення договору позики ОСОБА_12
відомо також не було, згоди на його
укладення та грошових коштів останній
не надавав (а.с. 96).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оцінюючи зібрані по справі докази
в їх сукупності та співставленні,
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а
також їх достатності і взаємному
зв'язку, суд приходить до висновку про
не доведеність позовних вимог за
первісним позовом належними і
допустимими доказами, у зв'язку з чим
вважає за необхідне відмовити позивачу
в задоволенні його первісного позову в
повному обсязі.

Разом з тим, оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності та
співставленні, судом було встановлено,
що земельна ділянка площею 0,006 га., що
розташована за адресою: АДРЕСА_6, яка
знаходиться на території СТ «Зоря»
придбана 22.12.2005 року за договором
купівлі-продажу земельної ділянки
укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 за
особисті кошти ОСОБА_2, які останній
отримав від продажу квартири АДРЕСА_1,
що належала йому до реєстрації шлюбу
між сторонами по справі.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги позивача за
зустрічним позовом є законними та
обґрунтованими, а отже такими, що
підлягають задоволенню.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Отже, на користь ОСОБА_2 зі ОСОБА_1
підлягає стягненню сума судового збору
у розмірі 114,70 грн. сплачена позивачем
згідно квитанції № 399 від 23.05.2013 року
(а.с. 18).

На підставі викладеного та
керуючись ст. 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60 СК
України, п. 23, п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. 3, 4, 10,
11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позу
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання майна особистою
приватною власністю - задовольнити.

Визнати земельну ділянку площею
0,006 га., що розташована за адресою:
АДРЕСА_6, кадастровий номер:
:75:777:0018 особистою приватною
власністю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 судові витрати по справі 114,70
грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А. Ключник