Справа № 712/8346/14-ц
Провадження № 2/712/1990/1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2014 року Соснівський районний
суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді -
Мельник І.О.

при секретарі -
Аліценко О.О.

з участю адвоката -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні майном, виселення,
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні майном, виселення,
відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування своїх вимоги вказувала,
що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3,
укладеним 08.12.1979 року і зареєстрованим
відділом реєстрації актів
громадянського стану Черкаського
міськвиконкому, який розірвано
рішенням Соснівського районного суду
від 30.07.2013 року. Рішенням Соснівського
райсуду м. Черкаси від 12.03.2014 року,
зміненим рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 19.05.2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
право власності по 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1 та по 1/2 частину земельної
ділянки по АДРЕСА_2 площею 510 кв.м;
визнано за ОСОБА_2 право власності на
майно домашнього вжитку вартістю 130900
грн., автомобіль ВМWхЗ (2011, державний
номер НОМЕР_1; визнано за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль RENAULT MAGNUM 440
силовий тягач-E, 2000 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2, автомобіль
МАN 18 224 фургон ізотермічний, 1999 року
виготовлення, державний номер НОМЕР_3,
що належить на праві приватної
власності ОСОБА_3, автомобіль FRUEHAUF SREM
34C1, 1992 року виготовлення, державний
номер НОМЕР_4, червоний, автомобіль ЗИЛ
494801, 1990 року виготовлення, синій,
державний номер НОМЕР_5, причіп ПМЗ 81011
(1993) № куз.НОМЕР_7, 1/3 частину
нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 -
літ. Б-І, б.б' . Визнано за ОСОБА_2 право
власності на суму вкладу 12 000 доларів
США на депозитному рахунку № НОМЕР_8 в
ПАТ "Дельтабанк" на ім'я ОСОБА_3 та суму
нарахованих відсотків 828,50 доларів США
згідно з депозитним договором №
3726 від 20.02.2013 року, всього на суму
12828,50 доларів США, а також право
власності на суму вкладу 55 000 грн. на
депозитному рахунку № НОМЕР_9 ПАТ
"Дельтабанк" на ім'я ОСОБА_3 та суму
нарахованих відсотків згідно з
депозитним договором № 3641 від
20.02.2013. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію 181 396,44 грн.,
вирішено питання про судові витрати.
Визнано удаваним договір дарування від
12.06.2012р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та
визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_4 по 1/2 частині за
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Назване майно
перебуває у спільній частковій
власності, порядок користування
спільним майном не визначено судом,
проте такий порядок склався на протязі
останнього року, оскільки ОСОБА_3
добровільно залишив будинок і перейшов
проживати разом зі ОСОБА_4 в придбану
ним квартиру у АДРЕСА_4. Після
ухвалення рішення апеляційного суду,
ОСОБА_3 чинить позивачці перешкоди в
користуванні будинком та порушує її
права власності, яке полягає у
порушенні правил співмешкання, образах
нецензурною лайкою, погроз на адресу
позивачки. 27.05.2014 року ОСОБА_3, порушуючи
існуючи домовленості, нормальні
правила співжиття та норми суспільної
моралі, без відома та дозволу
позивачки, вселив в належний їм будинок
ОСОБА_4 разом з її дитиною, при цьому з
займаних приміщень були викинуті і
частково пошкоджені належні ОСОБА_2
речі, зайнята її спальня, в кімнаті
замінений замок. Позивачка вказує, що
діями відповідачів порушене її право
власності та порушені житлові права і
тому, вона змушена звернутися до суду з
даним позовом, яким просить суд
виселити ОСОБА_4 разом з її дитиною з
будинку по АДРЕСА_1; заборонити ОСОБА_4
та членам її сім'ї перебувати в будинку
по АДРЕСА_1 без її письмового дозволу;
усунути перешкоди в користуванні
нерухомим майном, яке перебуває у
спільній частковій власності -
будинком по АДРЕСА_1 та земельною
ділянкою; заборонити ОСОБА_3 вселяти в
будинок по АДРЕСА_1 будь - яких
сторонніх осіб без її дозволу;
заборонити ОСОБА_3 допускати
перебування в будинку по АДРЕСА_1 будь -
яких сторонніх осіб без її дозволу;
заборонити ОСОБА_3 вчиняти в будинку та
на земельній ділянці будь - які дії без
її письмово дозволу, а саме:
переобладнання, перебудову,
встановлення парканів, дверей, замків,
тощо; усунути перешкоди в користуванні
нерухомим майном, яке перебуває у
спільній частковій власності -
квартирою АДРЕСА_4; зобов'язати ОСОБА_3
протягом п'яти днів після набуття
чинності судовим рішенням передати їй
ключі від квартири та технічний
паспорт; зобов'язати ОСОБА_3 не
створювати їй перешкод в користуванні
і розпорядженні квартирою АДРЕСА_4;
вилучити у ОСОБА_3 належний їй на праві
власності автомобіль BMWx3 (2011), державний
номер НОМЕР_1 вартістю 473 851,88 грн.,
технічний паспорт на автомобіль;
заборонити відповідачам користуватися
належним їй рухомим майном, яке
знаходиться в будинку по АДРЕСА_1. Крім
того, позивачка зазначає про завдану їй
моральну шкоду, полягає в безумовному
порушенні належного їй права власності
на рухоме і нерухоме майно, пошкодженні
цього майна, порушенні її житлових
прав, вчиненні відповідачами
неправомірних дій щодо неї, яку вона
оцінює в 5000 грн., яку і просить суд
стягнути з відповідачів на її користь.

Позивачка та її представник за
довіреністю - ОСОБА_6 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили позов задовольнити,
посилаючись на порушення права
власності та житлових прав позивачки
через незаконні дії відповідачів.
Позивачка ОСОБА_2 суду пояснила, що під
час шлюбу з ОСОБА_3 вони набули майно,
яке судовими рішеннями, що набули
законної сили, поділене в рівних
частках: їй належить право власності на
? частину житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1
вартістю 1 005 974 грн. та ? частину
земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 510
кв.м. вартістю 367200 грн.; та ? частину
квартири АДРЕСА_4, вартістю 70000 доларів
США. Назване майно перебуває у спільній
частковій власності, порядок
користування спільним майном не
визначено судом, проте такий порядок
склався протягом останнього року,
оскільки ОСОБА_3 добровільно залишив
будинок та проживав разом з
відповідачкою ОСОБА_4 в квартирі
АДРЕСА_4. Наголошувала в судовому
засіданні на той факт, що вона і їх
спільна з ОСОБА_3 донька ОСОБА_7
постійно проживають і користуваються
будинком по АДРЕСА_1, згоди на вселення
та проживання в належному їй будинку
коханки ОСОБА_3 та її дитини вона не
надавала, оскільки таке положення
суперечить правилам християнської
моралі, моральним нормам суспільства
та законам України, травмує психіку
доньки ОСОБА_7. Порушення права
власності позивачка зазначила полягає
в тому, що без її згоди та дозволу
належна їй ? частина будинку
використовується для проживання
сторонніх для неї осіб, належне їй
майно домашнього вжитку (меблі для
кухні, стіл, м'який куточок, ліжко, шафа,
шафа - купе) належна їй постіль, рушники,
посуд використовується сторонніми
особами; належна їй частина земельної
ділянки використовується для потреб
сторонніх осіб; вона не має доступу до
належної їй частини квартири по
АДРЕСА_4; не має доступу до належного їй
на праві власності автомобіля BMWx3 (2011),
державний номер НОМЕР_1. ЇЇ прагнення
припинити порушення права власності не
дали належного результату, так як
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на обґрунтовані
зауваження з її боку, боку сусідів та
представників правоохоронних органів
не реагують, більше того допускають
правопорушення, образи та погрози.
Представник ОСОБА_6, підсумовуючи
сказане, пояснила, що не допускаються
дії особи, що вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах. При
здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних засад
суспільства. У разі недодержання
особою при здійсненні своїх прав вимог,
діючого законодавства, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
інші наслідки, встановлені законом.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3, який діє і як представник
відповідачки ОСОБА_4, представник
відповідачів - адвокат ОСОБА_1 позов не
визнали, посилаючись на
необґрунтованість та безпідставність
заявлених вимог. Зокрема, відповідач
ОСОБА_3 в своїх поясненнях посилався на
той факт, що з березня 2012 року вони з
відповідачкою ОСОБА_4 проживають разом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька
ОСОБА_8, яка проживає разом з ними. Крім
спільного проживання вони ведуть
спільне господарство: мають спільний
бюджет, спільні витрати, спільно
харчуються, разом купують майно для
спільного користування, беруть участь
у витратах на утримання житла, його
ремонт, надають взаємну допомогу. Крім
цього, 17.07.2014 року вони зареєстрували
шлюб. Вимогу позивачки про виселення з
будинку членів його сім'ї відповідач
вважає безпідставною та такою, що
суперечить правовим нормам, моральним
засадам суспільства. Такими ж
необґрунтованими та безпідставними
ОСОБА_3 вважає інші вимоги колишньої
дружини. Адвокат ОСОБА_1 суду пояснив,
що в даній справі позивачка та її
представник нехтуючи основоположними
та фундаментальними правами людини в
галузі житлового та цивільного
законодавства намагаються позбавити
права на житло осіб, у яких існує
установлений законом імунітет проти
виселення - це дружину та півторарічну
доньку, власника житлового будинку. Як
мінімум чотирьом правовим нормам щодо
права дружини та доньки проживати із
власником в його будинку, позивачка
протиставляє загальну правову норму
щодо здійснення права власності за
згодою всіх співвласників та
посилається на те, що вона, будучи
співвласником майна, не надавала
письмової згоди на проживання в
будинку ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_8. На
останок зазначив, що розгляд позовних
вимог в межах даного позову взагалі не
можливий з огляду на те, що існує ухвала
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.06.2014 року про зупинення
виконання рішень Соснівського райсуду
та апеляційного суду, на яких і
базується позов, що розглядається.

Заслухавши думку позивачки, її
представника, відповідача ОСОБА_3,
адвоката відповідачів, покази свідків,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
висновки СДІМ Соснівського РВ УМВС
України в Черкаській області за 2013-2014
р.р., суд приходить до наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з
08.12.1979 року, зареєстрованому відділом
реєстрації актів громадянського стану
Черкаського міськвиконкому, який
розірвано рішенням Соснівського
районного суду від 30.07.2013 року

Рішенням Соснівського райсуду м.
Черкаси від 12.03.2014 року, зміненим
рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 19.05.2014 року за ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 визнано право власності по 1/2
частину житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 та по 1/2 частину
земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 510
кв.м; визнано за ОСОБА_2 право власності
на майно домашнього вжитку вартістю130900
грн., автомобіль ВМWхЗ (2011, державний
номер НОМЕР_1; визнано за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль RENAULT MAGNUM 440
силовий тягач-E, 2000 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2, автомобіль
МАN 18 224 фургон ізотермічний, 1999 року
виготовлення, державний номер НОМЕР_3,
що належить на праві приватної
власності ОСОБА_3, автомобіль FRUEHAUF SREM
34C1, 1992 року виготовлення, державний
номер НОМЕР_4, червоний, автомобіль ЗИЛ
494801, 1990 року виготовлення, синій,
державний номер НОМЕР_5, причіп ПМЗ 81011
(1993) № куз.НОМЕР_7, 1/3 частину
нежитлового приміщення по проїзду
Станційному, 4 у м.Черкаси - літ. Б-І,
б.б' . Визнано за ОСОБА_2 право власності
на суму вкладу 12000 доларів США на
депозитному рахунку № НОМЕР_8 в ПАТ
"Дельтабанк" на ім'я ОСОБА_3 та суму
нарахованих відсотків 828,50 доларів США
згідно з депозитним договором №
3726 від 20.02.2013 року, всього на суму
12828,50 доларів США, а також право
власності на суму вкладу 55 000 грн. на
депозитному рахунку № НОМЕР_9 ПАТ
"Дельтабанк" на ім'я ОСОБА_3 та суму
нарахованих відсотків згідно з
депозитним договором № 3641 від
20.02.2013. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію 181396,44 грн.,
вирішено питання про судові витрати.
Визнано удаваним договір дарування від
12.06.2012р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_4 по
1/2 частині за ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.06.2014 року
відкрито касаційне провадження у
зазначеній справі за поданою
касаційною скаргою та до закінчення
касаційного розгляду зупинено
виконання рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 12.03.2014 р.
та рішення апеляційного суду
Черкаської області від 19.05.2014 р.

У ході розгляду справи з»ясовано, що з
березня 2012 року ОСОБА_3 проживає
спільно з відповідачкою ОСОБА_4

16.10.2012 року ОСОБА_4. змінила прізвище на
«ОСОБА_4», актовий запис про зміну імені
№ 63, складений відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по
Соснівському району м. Черкаси.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_8
(свідоцтво про народження дитини Серія
НОМЕР_10). Згідно з витягом з Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян про внесення до актового
запису змін, доповнень від 22.07.2014р.
внесені зміни до актового запису про
народження дитини, батьками записані
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

17.07.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зареєстровано шлюб у відділі державної
реєстрації актів цивільного стану по м.
Черкаси реєстраційної служби
Черкаського міського управління
юстиції, актовий запис № 871.

У травні 2014 року відповідачі разом з
малолітньою донькою вселилися в
будинок по АДРЕСА_1.

Право на житло є одним з найголовніших
невід'ємних прав особи, проголошених
ст. 47 Конституції України. Це право
означає не лише можливість особи
набути житло у власність або в
користування, а й право особи на
проживання в житловому приміщенні. При
цьому Конституція проголошує принцип
забезпечення державою створення умов,
необхідних людині для набуття житла у
власність або в користування та
неможливості примусового позбавлення
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, які, зокрема, означають
можливість належним чином
використовувати річ для своїх потреб
за її призначенням.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Стаття 383 ЦК України визначає основні
права власників житлового будинку.
Одним з найважливіших їхніх прав є
можливість власника використовувати
квартиру або будинок для власного
проживання або проживання членів своєї
сім'ї.

За загальним правилом обсяг прав
членів сім'ї щодо користування жилим
приміщенням дорівнює обсягу прав
власника житла.

Крім прав власника, ЦК України виділив
в якості самостійного, право членів
сім'ї власника житла на користування
цим житлом. Зокрема у ч. 1 ст.405 ЦК
зазначається, що члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Дана норма
покликана гарантувати права
осіб-членів сім'ї у разі, коли вони в
силу положень СК України не стають
співвласниками житла.

Зміст ст.358 ЦК України полягає у тому, що
здійснення права власності на засадах
спільної згоди учасників має
розглядатися як загальне правило,
винятки з якого можуть встановлюватись
законом. Такими винятками і є ст.ст.383,405
ЦК, ст.ст.150,156 ЖК

Системне тлумачення норм права в тому і
полягає, що реальний зміст правової
норм встановлюється не ізольовано, а у
системному зв'язку з іншими правовими
нормами. Так, спірні правовідносини є
специфічними, їх особливість полягає у
тому, що об'єктом права власності є
житловий будинок, цільовим
призначенням якого є проживання у
ньому людей. І тому поряд із загальними
нормами про власність ЦК України
підлягають застосуванню норми ЦК
України, які регулюють питання права
власності на житло (Глава 28) та
відповідно положення ЖК України.

Житловий будинок це не виробниче
приміщення, не майстерня, не гараж, тому
згода на вселення членів сім'ї власника
законом не вимагається, а посилання
позивачки на ст.358 ЦК України суд вважає
безпідставним.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України, яка передбачає право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Аналогічна правова норма передбачена в
ст. 150 Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

У абз.4 вказаної статті зазначено, що до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.

Так, згідно абз. 2 ст.64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону (особистий сервітут, частина
перша статті 405 ЦК).

Судом достеменно встановлено, що з
березня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
проживають разом, мають спільний
бюджет, спільні витрати, ведуть спільне
господарство, беруть участь у витратах
на утримання житла його ремонт тощо.

Ще одним предметом доказуванням у
даній справі є установлення підстав
для виселення, оскільки згідно з ст.47
Конституції, ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначив Вищий спеціалізований суд
у листі від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.
Найпоширенішими помилками у таких
випадках є безпідставне застосування
статті 391 ЦК України за відсутності
підстав для виселення, передбачених
частиною першою статті 116 ЖК УРСР, при
вирішенні спорів про усунення перешкод
у користуванні житлом шляхом виселення
членів сім'ї власника.

Так, на правову підставу для виселення
з житлового будинку відповідачки
ОСОБА_4 позивачка посилається на ст.109
ЖК. Суд критично оцінює зазначені
вимоги та їх правове обґрунтування,
оскільки вказана правова норма
міститься у Главі 2 ЖК України та
регулює питання користування жилими
приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду, а, отже,
не поширюється на спірні
правовідносини щодо користування
будинками приватного житлового фонду.

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази, що свідчать про протиправну
поведінку ОСОБА_4 та її малолітньої
доньки. Покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_14, і
матеріали перевірок працівниками
міліції свідчать про існування
непорозумінь та конфліктів між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 Жодних свідчень та висновків
щодо антигромадської поведінки ОСОБА_4
відносно позивачки не має. Звернення до
працівників міліції здійснювалось як з
ініціативи позивачки, так і з
ініціативи відповідача ОСОБА_3 За
результатами цих звернень дільничним
інспектором міліції Соснівського РВ м.
Черкаси УМВС лейтенантом міліції
Базилевичем О.О. за погодженням з
начальником СДІМ Соснівського РВ м.
Черкаси УМВС Гордійчуком Д.А. зроблено
висновок по матеріалам перевірки ЄО №
8181 від т25.05.2014 р.№ № 8221 від 26.05.2014 р.; № 8262
від 26.05.2014 р.; № 8269 від 26.05.2014 р.; № 8364 від
27.05.2014 р.; № 8380 від 28.05.2014 р.

В ході проведення перевірки під час
неодноразового виїзду наряду міліції
за адресою м. Черкаси, пров. Судовий, 18/2
встановлено, що між ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 склались
неприязні стосунки, у зв'язку з
розлученням та поділом спільного
майна. З цього приводу працівниками
проведена профілактична бесіда про
недопущення порушення громадського
порядку та підтримання
добросусідських відносин. Разом з тим,
перевіркою не встановлено даних, які
вказували б на наявність
адміністративного чи кримінального
правопорушення, а при звірці з
оперативно-реєстраційними
підрозділами, ЧМЛ № 3 та бюро СМЕ було
встановлено, що з даної адреси ніхто з
приводу отримання тілесних ушкоджень
не звертався.

Таким чином, твердження позивачки про
заподіяння тілесних ушкоджень та
вчинення з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4
неправомірної поведінки
спростовуються вказаним висновком
перевірки.

Стосовно позовних вимог щодо заборони
ОСОБА_4 перебувати в будинку по АДРЕСА_1,
а ОСОБА_3 вселяти сторонніх осіб,
допускати їх перебування без її
дозволу, суд вважає такі вимоги
безпідставними, такими, що мають
абстрактний характер, порушують інші
права відповідача, зокрема право на
особисте життя, закріплене в ст. 301 ЦК
України (розглядається як
життєдіяльність людини в сфері
сімейних, побутових, особистих,
інтимних та інших стосунків, що
звільнена від "тягаря суспільних
інтересів" та спрямована на досягнення
особистої мети та задоволення власних
інтересів), право на спілкування з
оточуючими. Вимога щодо заборони
ОСОБА_3 вчиняти в будинку та на
земельній ділянці переобладнання,
перебудову, встановлення парканів
суперечить вимогам ч.4 ст.357 ЦК України,
якою передбачено право співвласника
житлового будинку, іншої будівлі,
споруди робити у встановленому законом
порядку за свій рахунок добудову
(прибудову) без згоди інших
співвласників, якщо це не порушує їхніх
прав.

Стосовно вимог про передачу ключів від
квартири АДРЕСА_4 та технічного
паспорту суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухоме
майно здійснюється у відповідності до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Згідно з ч.3.ст.3 зазначеного Закону
права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Позивача ОСОБА_2 не здійснила державну
реєстрацію свого права власності на
вказану вище квартиру.

Таким чином, враховуючи вимоги
зазначених правових норм, ОСОБА_2 не
набула права власності на квартиру
АДРЕСА_4 на підставі лише судового
рішення, оскільки не зареєструвала
права власності у встановленому
законом порядку, а тому не будучи
власником не має права вимагати
усунення перешкод в користуванні
нерухомим майном.

Посилання позивачки на те, що вона не
може зареєструвати право власності на
квартиру, оскільки у неї відсутній
технічний паспорт не відповідає
дійсності та спростовується наступним.

Відповідно до п. 38. Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 року N 868 для проведення
державної реєстрації речових прав
заявник, крім документа, що підтверджує
виникнення, перехід та припинення
речових прав на нерухоме майно, подає
копію документа, що посвідчує його
особу (крім документа, що посвідчує
посадову особу органу державної влади
або органу місцевого самоврядування). У
разі подання заяви особисто
заінтересованою особою, крім
документа, що зазначений в абзаці
першому цього пункту, подається копія
реєстраційного номера облікової
картки платника податку згідно з
Державним реєстром фізичних осіб -
платників податків.

Таким чином, законодавство не вимагає
для реєстрації права власності на
квартиру подання технічного паспорту.

Стосовно відсутності доступу
позивачки до автомобіля BMWx3 (2011),
державний номер НОМЕР_6.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про
дорожній рух» державна реєстрація
транспортного засобу полягає у
здійсненні комплексу заходів,
пов'язаних із перевіркою документів,
які є підставою для здійснення
реєстрації, звіркою і, за необхідності,
дослідженням ідентифікаційних номерів
складових частин та оглядом
транспортного засобу, оформленням і
видачею реєстраційних документів та
номерних знаків.

Згідно з п. 8 Правил державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та
мотоколясок, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 7
вересня 1998 року N 1388, реєстрація
транспортних засобів здійснюється на
підставі заяви власника, поданої
особисто, документів, що посвідчують
його особу, правомірність придбання
транспортного засобу, оцінку його
вартості, яка провадиться
спеціалістом, що пройшов необхідну
підготовку у порядку, встановленому
МВС, Мін'юстом, Держпромполітики,
Держмитслужбою та Фондом державного
майна і має відповідні документи,
відповідність конструкції
транспортного засобу встановленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

Правомірність придбання транспортних
засобів, вузлів і агрегатів, які мають
ідентифікаційні номери,
підтверджуються документами,
скріпленими підписом відповідної
посадової особи і печаткою, виданими
суб'єктами підприємницької діяльності,
які реалізують транспортні засоби та
видають довідки-рахунки, митними
органами, судами, нотаріусами, органами
соціального захисту населення,
підприємствами-виробниками
транспортних засобів та підрозділами
ДАІ, а також угодами, укладеними на
товарних біржах.

З матеріалів справи вбачається та не
заперечується самою позивачкою та її
представником, що нвриємствами
Черкасирутиь живають разом, мають
спільний бюджет, спілдьні а даний час
ОСОБА_2 не зареєструвала на своє ім»я
автомобіль BMWx3 (2011) державний номер
НОМЕР_6, відтак не оформила на нього
право власності.

Одним із основних способів захисту
права власності є віндикаційний позов,
який визначають як позов про
повернення свого майна з чужого
незаконного володіння. По суті, це
вимога власника, який не володіє
майном, повернути майно в натурі.

В даному випадку позивачка пред'являє
не віндикаційний позов, а просить
«вилучити» автомобіль. Такою
термінологією оперує
кримінально-процесуальне та
адміністративне законодавство, тобто
позивачка просить застосувати способи
захисту, які не передбачені ст.16 та ст.387
ЦК України, що є підставою для відмови у
позову, про що зазначив ВСС у п.3
Постанови від 7 лютого 2014 року N 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав».
Крім цього, вимогу про вилучення
автомобіля та передачу документів на
квартиру, позивачка пред'являє лише в
судовому засіданні. Будь-яких доказів,
які засвідчують бажання позивачки їх
отримати в досудовому порядку, чи то
листи адресовані відповідачеві з
проханням передати документи, надати
на огляд автомобіль у МРЕО ДАІ, чи інші
способи фіксації таких вимог,
позивачка не надає. Тому, суд вважає
дану вимогу безпідставною.

Стосовно вимоги позивачки щодо
заборони відповідачам користуватися
належним їй рухомим майном, яке
знаходиться в будинку АДРЕСА_1, суд
доходить до висновку про відсутність
правових підстав для її задоволення. Як
зазначалося вище, порядок користування
спірним будинком між сторонами не
визначений, відсутній чіткий перелік
майна позивачки, яким неправомірно
користуються відповідачі, позивачкою
не заявлено вимогу про витребування
майна із чужого незаконного володіння
або припинення дії, яка порушує право,
як передбачено ст. 16 ЦК України. Тобто
обраний позивачкою спосіб захисту її
права не передбачений діючим
законодавством.

Щодо вимоги про стягнення моральної
шкоди в сумі 5000 грн., суд відмовляє у
задоволенні даної вимоги, оскільки
зазначена вимога є похідною від
основного позову щодо усунення
перешкод у користуванні майном,
виселення, в якому позивачці
відмовлено, а інші підстави для
стягнення моральної шкоди не
підтверджені будь-якими доказами.

Керуючись ст.ст.5, 10, 11, 57-60, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 16, 358, 383, 405ЦК України,
ст.ст. 109, 150, 156 ЖК України, ст.3 СК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні майном, виселення,
відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Головуючий: