АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 червня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства доходів і зборів України
про стягнення коштів та моральної
шкоди.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 р. ОСОБА_1 звернулася у суд з
позовом до Міністерства доходів і
зборів України про стягнення коштів та
моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
внаслідок невчасного укладання
відповідачем договору обов'язкового
страхування посадових осіб органів
державної податкової служби, їй було
відмовлено у виплаті страхового
відшкодування за інвалідністю, яка
сталася у зв'язку із виконанням
службових обов'язків.

Вказувала, що у зв'язку із винними діями
відповідача, які призвели до відмови у
виплаті страхового відшкодування, вона
була змушена звернутися за захистом
своїх порушених прав у суд, що завдало
їй моральних страждань, внаслідок чого
вона була вимушена за особисті кошти
перебувати на оздоровлені у
санаторіях.

Посилаючись на викладені обставини,
просила суд стягнути з відповідача на
її користь понесені нею витрати на
оздоровлення, в сумі 12 339 грн. та 50 000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 червня 2014 р. в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального
права, просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Колегія суддів, заслухавши
представника відповідача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

Як убачається з матеріалів справи, на
підставі наказу начальника Державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова №22-0 від 10 березня
2011 р. ОСОБА_1, у зв'язку із виходом на
пенсію по інвалідності, на підставі
ст.38 КЗпП України, звільнено з посади
начальника відділу адміністрування
податку на додану вартість управління
оподаткування юридичних осіб /а.с.5/.

Згідно довідки Львівського обласного
центру міжрайонної спеціалізованої
кардіологічної МСЕК №1 серія 10ААА №495145
від 12 січня 2011 р. ОСОБА_1 встановлено
другу групу інвалідності за загальним
захворюванням /а.с.6/.

Відповідно до листа заступника Голови
Комісії з проведення реорганізації
ДПА, заступника Голови ДПС України
№6078/Г/01-0214 від 13 липня 2011 р. ОСОБА_1 було
повідомлено, що належне оформлення
документів на виплату страхового
відшкодування відбудеться після
проведення відкритих торгів, й
укладання ДПА України договору щодо
надання послуг на проведення
обов'язкового державного особистого
страхування посадових осіб органів
державної податкової служби зі
страховою компанією - переможцем /а.с.12/.

Встановлено, що 03 серпня 2011 р. ДПА
України було укладено договір
страхування за №7475854 із ПрАТ «УАСК
АСКА».

Відповідно до листа директора по
виплатам та начальника ПрАТ «УАСК
АСКА» №3301/222/19 від 04 вересня 2011 р.,
позивачці було відмовлено у виплаті
страхового відшкодування з тих
підстав, що вона не входила до числа
застрахованих осіб за даним договором,
остільки на час встановлення втрати
працездатності - 22 березня 2011 р. вона не
була співробітником ДПА Франківського
району м. Львова /а.с.13/.

Однак, 23 лютого 2012 р. страховиком було
виплачено ОСОБА_1 страхове
відшкодування в сумі 29 591 грн. 46 коп. та 28
березня 2012 р. - 27 189 грн. 54 коп.
/а.с.14/.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з підстав
їх недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Відповідно керівних роз'яснень, які
містяться у п.3-5 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31
березня 1995 р. «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених

законодавством.

Звертаючись у суд з позовом ОСОБА_1
ставить питання про стягнення на її
користь моральної шкоди та витрат,
понесених на оплату путівок до
санаторію, придбаних з метою
оздоровлення, остільки вважає, що діями
відповідача щодо невчасного укладання
договору обов'язкового страхування
посадових осіб органів державної
податкової служби, їй було завдано
моральних страждань та призвело до
витрат матеріального характеру.

Разом з тим, зі змісту листа страхової
компанії вбачається, що підставою до
відмови у виплаті страхового
відшкодування визначено не невчасне
укладання договору страхування, а та
обставина, що на час встановлення рівня
втрати працездатності - 22 березня 2011 р.
позивачка не була співробітником ДПА
Франківського району м. Львова. Окрім
того, колегія суддів враховує й ту
обставину, що в подальшому, протягом
лютого-березня 2012 р. страховиком було
здійснено виплату позивачці
страхового відшкодування.

В обґрунтування заявлених вимог,
позивачкою не надано належних доказів
заподіяння моральної шкоди, саме діями
відповідача та необхідності у зв'язку з
цим санаторно-курортного лікування.

Відповідно до положень ст.55, 124
Конституції України та ст.3 ЦПК кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст.10 ЦПК України.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про відсутність
правових підстав до задоволення
позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 19 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/12725/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/11322/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
ПіхурО.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.