АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4864/14
Головуючий 1 інст. - Алфьорова Т.М.
Справа №645/1733/14
Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 29 травня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа Фрунзенський
районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС
України у Харківській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
зобов'язання вчинити певні дії та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
треті особи: Фрунзенський районний
відділ у м. Харкові ГУ ДМС України у
Харківській області, Служба у справах
дітей Фрунзенського району Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

26 лютого 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом у якому
просив визнати ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, зобов'язати Фрунзенський
районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС
України у Харківській області зняти з
реєстрації місця проживання ОСОБА_4,
посилаючись на те, що на підставі
службового ордеру № 3905 від 21.10.2004р.,
виданого виконавчим комітетом
Фрунзенської Ради народних депутатів
м. Харкова, він разом з ОСОБА_4 та дочкою
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 засилились в
однокімнатну квартиру адресою:
АДРЕСА_3, де він мешкає і зараз.
Відповідач 24 вересня 2012 р. зібравши всі
свої речі та речі дочки виїхала для
проживання в інше місце за адресою:
АДРЕСА_1 та з цього часу не проживає в
спірної квартирі, при цьому перешкод
для проживання у спірній квартирі
позивач не чинив. Він одноособово несе
затрати всіх комунальних платежів та
витрати на поточні ремонти. У зв'язку з
тим, що відповідач не мешкає у спірної
квартирі тривалий час без поважних
причин, він вимушеній звернутись до
суду з даним позовом, щодо визнання
відповідача такою, що втратила право
користування квартирою на підставі ст.
ст. 71 та 107 Житлового кодексу України.

Відповідач ОСОБА_4 звернулась до суду з
зустрічним позовом про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням та вселення, посилаючись
на те, що до 24 вересня 2012 р. перебувала з
позивачем у зареєстрованому шлюбі, від
якого вони мають неповнолітню дитину
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі
рішення виконкому Фрунзенської Ради
народних депутатів м. Харкова від 19
жовтня 2004 р. № 206/2 для проживання їх
родині була виділена службова
однокімнатна квартира АДРЕСА_3, у якій
вони зареєструвались. Починаючи з 2011
року позивач став зловживати спиртними
напоями, вчиняти бійки та сварки і
неодноразово виганяв її з
неповнолітньою дитиною з квартири, а
також застосовував насильство
стосовно неї і тому вона змушена була
тимчасово виїхати з квартири в серпні
2012 р., частково забрала свої речі,
оскільки вважала, що ОСОБА_2 може їх
знищити. Після розірвання шлюбу
мешкала деякий час у рідних, а потім
орендувала квартиру, а також
поверталася у спірну квартиру. У грудні
2013 р. ОСОБА_2 змінив вхідні замки у
квартирі і вона з дитиною вимушена
тимчасово мешкати в орендованій
квартирі за адресою: АДРЕСА_2. У спірній
квартирі залишилось спільно нажите під
час шлюбу з позивачем ОСОБА_7 загальне
майно, меблі, холодильник, диван та інші
речі. Крім того, не зважаючи на не
проживання у квартирі деякий час, вона
здійснювала оплату за житло. Іншого
житла у них з дочкою немає, у її батьків
однокімнатна квартира, де мешкають
кілька осіб. Відповідач зазначила, що
не мешкає у спірній квартирі з поважних
причин, внаслідок неправомірної
поведінки відповідача, про що свідчать
її звернення до міліції. ОСОБА_4 просила
суд усунути перешкоди в користуванні
квартирою шляхом її вселення у спірну
квартиру, а також зобов'язати ОСОБА_2 не
чинити перешкоди у користуванні
квартирою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник підтримали позовні
вимоги, пояснили про обставини, які
зазначено вище, а також уточнили
правові підставі позову, а саме просили
визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування квартирою на підставі
ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України.
Зустрічний позов не визнали, сторона
позивача вважає, що зустрічна позовна
заява є не обґрунтованою і не підлягає
задоволенню, так як ОСОБА_4 не мешкає в
спірній квартирі без поважних причин
більше ніж шість місяців, як
передбачено ст. 71 Житлового кодексу
України, забрала свої особисті речі,
які стала вивозити ще до розірвання
шлюбу. Вхідні замки було змінено
позивачем, оскільки він втратив ключі.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не
визнала, зустрічний позов підтримала у
повному обсязі, просила його
задовольнити, усунути перешкоди в
користуванні спірною квартирою шляхом
її вселення разом з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру
АДРЕСА_3.

Третя особа Фрунзенський районний
відділ у місті Харкові ГУ ДМС України в
Харківській області та Служба у
справах дітей Фрунзенського району
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради в
судове засіданні не з'явилися, про день
і час слухання справи повідомлені
належним чином. Служба у справах дітей
Фрунзенського району Управління служб
у справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради надала заяву у якій
просила розглядати справу за
відсутності їх представника.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 29 травня 2014 року,
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та вселення
задоволено. Усунуто перешкоди в
користуванні квартирою шляхом
вселення ОСОБА_4 з неповнолітньою
дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартиру
АДРЕСА_3. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 сплачений судовий збір 243,60грн.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог, посилаючись при цьому на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Серед основних прав і свобод людини і
громадянина Конституція України
проголошує право на житло. Тобто право
на житло - це одне із найважливіших
соціально-економічних прав громадян
України, оскільки воно стосується
основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної
декларації прав людини «Кожна людина
має право на такий життєвий рівень,
включаючи їжу, одяг, житло, медичний
догляд і необхідне соціальне
обслуговування, що є необхідним для
підтримки здоров'я й добробуту її самої
та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло
закріплено і в інших
міжнародно-правових документах про
права людини, у тому числі в
Міжнародному пакті про економічні,
соціальні й культурні права від 16
грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як
вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного
пакту про цивільні і політичні права
від 16 грудня 1966 року, право на житло має
реалізовуватися за умови вільного
вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло
закріплена також у ст. 8 Європейської
Конвенції з прав людини і
основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено
право на судовий захист. Ніхто не може
примусово бути позбавлений житла,
безпідставно виселений із нього або
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням.

Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу
України, встановлено, що місцем
проживання фізичної особи у віці від 10
до 14 років є місце проживання її
батьків або одного з них, з ким вона
проживає.

Діти - члени сім'ї або власника жилого
приміщення мають право користування
займаним приміщенням на рівні з
власником або наймачем, що закріплено
ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону
дитинства».

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989
р., ратифікованою Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини»,
дає кожній дитині право на рівень
життя, необхідній для її фізичного,
розумового, духовного, морального та
соціально розвитку. Батьки або інші
особи які виховують дитину, несуть
основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу
України, члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення. Із
змісту зазначеної норми закону
випливає, що у випадку, коли зазначені
особи перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового кодексу
України, ніхто не може бути виселений
із займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу
України, при тимчасовій відсутності
наймача або члена родини за ними
зберігається житлове приміщення
протягом 6 місяців. Якщо наймач або
члени його родини були відсутні по
поважних причинах понад шість місяців,
цей строк за заявою відсутнього може
бути продовжений наймодавцем, а у
випадки суперечки - судом.

Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу
України, визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням через відсутність цієї
особи понад встановлені терміни,
здійснюється у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України в п. 10
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив судам, що у справах
цієї категорії необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. У разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону та
"Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів" затвердженого
Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 18 грудня 2012 р. за №
2109/22421 реєстрація місця проживання та
зняття з реєстрації здійснюється
органом реєстрації, яким є Державна
міграційна служба.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Сторони з 06 вересня 2002 р. перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітню дитину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження.

На підставі рішення виконкому
Фрунзенської Ради народних депутатів
м. Харкова від 19 жовтня 2004 р. № 206/2 для
проживання ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6
була виділена службова 1- кімнатна
квартира АДРЕСА_3, що підтверджується
службовим ордером № 3905 від 21 жовтня 2004
р.

Після вселення в установленому законом
порядку в зазначену квартиру позивач,
відповідач та їх дитина були
зареєстровані за цією адресою, що
підтверджується довідкою КП
«Жилкомсервіс».

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 24 вересня 2012 р. шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Із
змісту зазначеного рішення вбачається,
що позивач зазначає, що причиною
розірвання шлюбу, крім інших підстав,
став факт зловживання ОСОБА_2 спиртними
напоями, а також вчинення з боку
відповідача в сім'ї безпідставних
сварок та скандалів, що негативно
впливало на виховання дочки.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили в
судовому засіданні, що є сусідами
колишнього подружжя ОСОБА_2. Після
розірвання шлюбу ОСОБА_4 з дочкою не
мешкали в спірній квартирі, хоча кілька
раз приходили. До розірвання шлюбу в
сім'ї були конфлікти та суперечки,
приходили працівники міліції, був
випадок коли відповідачка приходила до
них, так як не могла попасти до
квартири. З якого часу точно вона не
стала мешкати у квартирі не можуть
сказати. ОСОБА_2 випиває, але не
зловживає спиртними напоями. Коли
відповідач виїжджала то забрала своє
майно. ОСОБА_2 приходив до них і йому
давали посуд та постільну білизну.
Залишилося чи ні будь яке майно ОСОБА_4
в квартирі їм не відомо. Акт про не
проживання приносив адвокат ОСОБА_2 і
вони його підписали. Замки змінювалися
десь у лютому 2014 р, так як позивач
втратив ключі.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що відповідача
ОСОБА_4 знає тривалий час, так як
працюють в одній організації. ОСОБА_4
приходила на роботу з синцями і казала,
що були конфлікти з чоловіком. Восени
2013 року вона заїжджала до неї за її
адресою по вул. Харківських Дивізій за
документами і ОСОБА_4 їх винесла і була
одягнута в домашній одяг. В квітні 2014 р.
вона разом з відповідачем ходили до
спірної квартири, але потрапити до
квартири так і не змогли, так як ключ не
підходив.

Судовим розглядом встановлено, що у
спірній квартирі залишилось спільно
нажите під час шлюбу подружжями майно,
а саме: пральна машинка «Е5ГОЕ8ІТ»,
холодильник - морозильник «МОЕЗІТ»,
кутовий дитячій диван, меблева стінка,
кухня, телевізор «Самсунг», та інше
майно. Відповідач приймала участь в
оплаті комунальних платежів, що
підтверджується наданими квитанціями
за період з липня 2012 року по квітень 2014
року.

07 грудня 2013р. ОСОБА_4 не змогла
відчинити своїм ключем вхідні двері
спірної квартири та потрапити до неї,
оскільки позивач змінив вхідні замки у
квартирі і тому 10 грудня 2013 р. вона
звернулась з заявою до органів міліції.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 з неповнолітньою дитиною не
проживає в спірній квартирі з поважних
причин, оскільки в родині були сварки
та конфлікти, які вчиняв ОСОБА_2 , що
підтверджується постановами про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 30 березня 2012 р., від 24 липня
2012 р. та висновком про розгляд
повідомлення від 12 грудня 2013 р. за
зверненням ОСОБА_4 до органів міліції з
заявами по факту поведінки чоловіка, а
також поясненнями свідків про
конфлікті ситуації у родині.

З урахуванням наведеного судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, зобов'язання
вчинити певні дії та про задоволення
позовних вимог за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням та
вселення.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 29 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: