У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
:головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів: -
Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

з участю позивача -
ОСОБА_3,

представника відповідача -
Цибульського П.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Радивилівського районного
суду від 22 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до
сільськогосподарського приватного
підприємства «Рудники» про стягнення
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Радивилівського районного
суду від 22 травня 2014 року у задоволенні
вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним,
ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному
порядку. В поданій апеляційній скарзі
пояснює, що працював у відповідача на
посаді комерційного директора, з якої
був звільнений 16.05.2012 року, проте
розрахунок при звільненні з ним не був
проведений та не вручена трудова
книжка, як того вимагає чинне
законодавство. Зазначає, що на його
неодноразові звернення про виплату
заробітної плати відповідач не
реагував, і лише в лютому 2013 року він
отримав лист, з якого стало відомо про
те, що його звільнення відбулося за п. 4
ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних
причин).Вказує, що справа неодноразово
розглядалась судами різних інстанцій,
в результаті чого було встановлено
факт порушення відповідачем строків
розрахунку при звільненні,
передбачених ст. 116 КЗпП
України.Доводить, що відповідач
зобов'язаний виплатити йому
середньомісячний заробіток за весь час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 30.04.2012 року по 25.02.2014 року в
розмірі 34500 грн., виходячи із заробітку
1500 грн./міс. Стверджує, що відповідач
вводить суд в оману, заявляючи про те,
що не мав можливості провести
розрахунок у зв'язку з тим, що не знав
про його місце проживання, оскільки
відповідач сам надавав суду його заяви
про видачу довідок про зарплату від
24.01.2013 року, де були зазначені його
адрес та контактні телефони. З
наведених підстав просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції вірно виходив із
недоведеності позовних вимог,
відсутності належних та достовірних
доказів, що підтверджували б вину
підприємства у невиплаті
розрахункових, а також врахував
наявність судового рішення, яке
набрало законної сили, котрим
встановлені обставини, на які
посилається позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, працюючи на посаді
комерційного директора СГПП «Рудники»
з 01 липня

________________________________________________________________________
_______________________________________________

Справа № 568/305/14-ц
Головуючий в суді
І інстанції - Прачук Л.І.

Провадження 22-ц 787/1489/2014

Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

2011 року по 30 квітня 2012 року.Наказом №14/к
від 30 квітня 2012 року позивач був
звільнений із займаної посади за п.4 ст.
40 КзПП України - за прогул без поважних
причин.

Своє звільненням ОСОБА_3 оскаржив до
суду.

Справа неодноразово розглядалась
судами різних інстанцій.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 10 жовтня 2013
року визнано законним звільнення з
роботи за прогули, в поновленні на
роботі ОСОБА_3 відмовлено. Ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 04 лютого 2014 року залишено в силі
рішення Радивилівського районного
суду від 14.08.2013 року в частині стягнення
на користь позивача компенсації за
невикористану відпустку в сумі 996 грн.40
коп. та заборгованості по заробітній
платі в сумі 750 грн.. Відповідно до
виконавчого листа від 19.02.2014 року
зазначені суми були позивачу
виплачені, що підтверджується
платіжним дорученням №456 від 25.02.2014
року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_3 в заяві посилався на ст.117 КЗпП
України, та просив стягнути
середньомісячний заробіток за весь час
затримки розрахунку за період з 30.04.2012
року по 25.02.2014 року в розмірі 34500 грн.

Заперечуюючи проти позовних вимог,
представник відповідача наголошував
на те, що позивач самовільно оставив
роботу і для отримання розрахункових
коштів до підприємства не звертався
жодного разу.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Тобто, умовою виплати власником або
уповноваженим ним органом
працівникові середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні по день фактичного
розрахунку, є вина підприємства у
невиплаті таких коштів.

Матеріали справи не містять доказів
звернення ОСОБА_3 до підприємства з
вимогою про проведення остаточного
розрахунку. В день звільнення на роботі
він був відсутній.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при непроведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своє вини.

Виходячи з аналізу змісту норми ст. 117
КЗпП України, яка передбачає
відповідальність власника за затримку
розрахунку при звільненні, слід дійти
висновку, що підставою такої
відповідальності є, по-перше, факт
порушення власником строків
розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП
України) та, по-друге, вина власника.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанціїї
обґрунтовано виходив з того, що в день
звільнення ОСОБА_3 на роботі не був, за
трудовою книжкою та розрахунком не
звернувся й в подальшому не звертався
до відповідача з вимогою про
проведення такого розрахунку.

Норми процесуального права
передбачають, що обставини цивільних
справ з'ясовуються судом на засадах
змагальності, в межах заявлених вимог і
на підставі наданих сторонами доказів.
Щодо обов'язку доказування і подання
доказів, то кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Однак, будь-яких доказів,
які б заслуговували на увагу і
спростовували висновки суду особа, яка
подала апеляційну скаргу, суду не
надала.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що судом першої інстанції
були правильно, всебічно і повно
встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Радивилівського районного
суду від 22 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя підпис
Ковальчук Н.М.

Судді: підпис
Григоренко М.П.

підпис
Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач
Ковальчук
Н.М.