Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3800/14Головуючий у 1-й
інстанції Яцун О.С. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Каракуші
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства "Запорізький титано -
магнієвий комбінат" (надалі - ДП «ЗТМК»)
про стягнення моральної компенсації за
незаконне звільнення

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, в якому просив
стягнути з відповідача на свою користь
компенсацію за моральну шкоду за
незаконне звільнення у сумі 5 000,0 грн.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що перебуває з відповідачем у
трудових відносинах. 24.10.2013 року його,
ОСОБА_2, було безпідставно звільнено з
роботи на підставі наказу № 539/ОК за п. 4
ст. 40 КЗпПУ. Рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014
року у справі №2/332/54/14 за його позовом
цей наказ було скасовано, поновлено
його, ОСОБА_2 на посаді контролера
контрольно-пропускного пункту ДП
«ЗТМК», стягнуто середній заробіток за
час вимушеного прогулу. На виконання
зазначеного рішення суду відповідачем
були видані накази № 4/ОК та № 6/ОК від
06.02.2014 року про поновлення на роботі
ОСОБА_2 та виплату середнього
заробітку. Однак, позивач ОСОБА_2
вважав, що внаслідок незаконного
звільнення він зазнав депресивних
розладів психіки. Йому необхідно було
докладати додаткових зусиль для
відновлення свого становища в судах та
ним понесені додаткові витрати,
пов'язані з цими подіями. Також позивач
зазначив, що він пропустив
встановлений законом строк позовної
давності з поважних причин, а саме, під
час судового процесу щодо поновлення
на роботі він був змушений звертатися
за правовою допомогою до юристів та
сплачувати їм чималі юридичні послуги.
Цей період співпав iз погіршенням його
стану здоров'я, пов'язаного iз
незаконним звільненням, тому він
витрачав кошти на відновлення свого
здоров'я. Тепер, коли судові тяжби по
відновленню на роботі закінчились i
позивач став почуватися краще, то він
має сили i кошти закінчити почату
справу стосовно відновлення своїх
порушених прав у зв'язку iз незаконним
звільненням. У зв'язку із зазначеним,
позивач просив поновити йому
пропущений строк для звернення до суду
з позовом про стягнення компенсації за
моральну шкоду за незаконне
звільнення.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП «ЗТМК»
про стягнення моральної компенсації за
незаконне звільнення відмовлено.

Питання про розподіл судових витрат
судом першої інстанції не
вирішувалось.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2
у своїй апеляційній скарзі просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія судів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга
позивача ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у
задоволенні позову позивача від 18.06.2014
року у цій справі у повному обсязі, суд
першої інстанції керувався ст. ст. 233,
237-1 КЗпП України, ст. ст. 208-209, 212-215 ЦПК
України та виходив з того, що позивачем
ОСОБА_2 без поважних причин пропущений
тримісячний строк для звернення до
суду із вищезазначеним позовом до
відповідача ДП «ЗТМК» для захисту
порушеного права, а саме: відшкодування
завданої незаконним звільненням (24.10.2013
року) моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що позивач
ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах
з відповідачем з 2000 року (а.с.14-15).

24.10.2013 року позивача ОСОБА_2 було
безпідставно звільнено з роботи на
підставі наказу № 539/ОК від 21.10.2013 року
за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.6).

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 03.02.2014 року у cnpaвi № 332/5841/13
провадження № 2/332/54/14) позов ОСОБА_2 до
ДП "ЗТМК" задоволено частково:
скасовано наказ № 539/ОК від 21.10.2013 року
про звільнення ОСОБА_2 з 24.10.2013 року,
поновлено ОСОБА_2 на посаді контролера
контрольно-пропускного пункту ДП
«ЗТМК», стягнуто середній заробіток за
час вимушеного прогулу (а.с.10-13).

На виконання зазначеного рішення
відповідачем був виданий наказ № 4/ОК
від 06.02.2014 року «Про поновлення на
роботі ОСОБА_2.», з яким позивач був
ознайомлений 06.02.2014 року (а.с.9).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівникові провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Позивач ОСОБА_2 зазначав у своєму
позові, що незаконним звільненням ДП
«ЗТМК» йому завдано моральної шкоди на
суму 5 000,0 грн.

Згідно із ст. 233 КЗпП України працівник
може звернутися із заявою про
вирішення судового спору
безпосередньо до районного у місті
суду в 3 (три) місячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права, а у справах
про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

П. 16 постанови Верховного Суду України
№ 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(нематеріальної) шкоди» передбачено, що
до вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством,
застосовується тримісячний строк (ст.
233 КЗпПУ).

Враховуючи викладене, позивач повинен
був звернутися до суду першої
інстанції в тримісячний строк з дня,
коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого права.

Встановлено, що ОСОБА_2 дізнався про
порушення свого права ще 24.10.2013 року,
коли його було звільнено відповідачем
на підставі наказу №539/ОК від 21.10.2013
року та коли він під підпис був
ознайомлений із цим наказом (а.с.6).

Факт незаконності наказу ДП «ЗТМК»
№539/ОК від 21.10.2013 року про звільнення
позивача був встановлений 03.02.2014 року
рішенням Заводського районного суду у
cправі № 332/5841/13-ц (провадження № 2/332/54/14)
за позовом ОСОБА_2 до ДП "ЗТМК" про
скасування наказу, звільнення
позивача, поновлення останнього на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
(а.с.10-13).

Зазначене рішення в апеляційному
порядку не оскаржувалось, набрало
законної сили та було виконано ДП
«ЗТМК» у добровільному порядку 06.02.2014
року (а.с.8-9).

Натомість, до суду першої інстанції
позивач ОСОБА_2 звернувся iз
вищезазначеним позовом про стягнення
моральної шкоди, завданої незаконним
звільненням, лише 18.06.2014 року (а.с.1),
тобто з пропуском строку,
встановленого ст. 233 КЗпП України для
вирішення такого трудового спору.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що ОСОБА_2 мав право та
можливість звернутися з відповідними
вимогами про відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконним
звільненням, як під час розгляду
справи № 332/5841/13-ц (провадження №
2/332/54/14), так й на протязі трьох місяців
після рішення суду у цій справі.

Згідно із ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
встановлених ст. 233 цього Кодексу
районний у місті суд може поновити ці
строки.

Посилання ОСОБА_2 на те, що тримісячний
строк звернення до суду з вимогою про
відшкодування моральної шкоди співпав
iз погіршенням його стану здоров'я, суд
першої інстанції правильно вважав
необґрунтованим, оскільки. як
вбачається iз матеріалів справи,
останнє звернення до лікарів ОСОБА_2
було 03.02.2014 року (а.с. 24), тобто у день
ухвалення рішення у справі 332/5841/13-ц.
Доказів щодо інших звернень ОСОБА_2 до
лікарів, що свідчили б про стійке
погіршення стану його здоров'я, позивач
до матеріалів справи не долучав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є
такими, що не спростовують обставин,
встановлених судом першої інстанції у
цій справі, та висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
позивача, висловлену в його позові, яку
він та його представники вважають
такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Захисту у судовому порядку підлягає
порушене право.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що незаконним звільненням
ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди з
боку ДП «ЗТМК».

Однак, ОСОБА_2 звернувся до суду першої
інстанції із позовом до ДП «ЗТМК» про
стягнення цієї моральної шкоди з
пропуском строку, передбаченого ст. 233
КЗпП України.

Пропуск без поважних причин строку
звернення до суду, передбаченого ст. 233
КЗпП України, є підставою для відмови у
позові.

Підстави звільнення позивача ОСОБА_2
від доказування у цій справі
поважності причини пропуску строку
звернення до суду із вищезазначеним
позовом, передбачені ст. 61 ЦПК України,
відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не зазначив та не надав
суду першої інстанції належних,
допустимих, переконливих доказів в
обгрунтування поважності причини
пропуску строку звернення до суду із
вищезазначеним позовом, останні у
матеріалах цієї справи відсутні.

Рішення суду не може грунтуватись на
припущеннях.

Суд першої інстанції розглядав дану
справу з додержанням вимог ст. 10-11 ЦПК
України в межах заявлених позивачем
позовних вимог та на підставі доказів
сторін.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про те, що йому завдано моральної шкоди
з боку ДП «ЗТМК» не тільки незаконним
звільненням 24.10.2013 року, не
узгоджуються із підставою та предметом
(межами) позовних вимог позивача, які
були заявлені позивачем у суді першої
інстанції.

Посилання апелянта на те, що на
виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України
суд першої інстанції не сприяв
здійсненню процесуальних прав
позивача у цій справі, є
безпідставними.

Встановлено, що позивач у своєму позові
вже просив поновити йому строк
позовної давності для звернення до
суду із вищезазначеним позовом. Таким
чином, позивач при подачі цього позову
до суду був вже обізнаний із правовими
наслідками пропуску останнього та
необхідністю надання усіх наявних у
нього доказів суду на підтвердження
поважності причини пропуску цього
строку.

Суд першої інстанції мав право
відмовити позивачеві у захисті його
порушеного права у зв'язку із пропуском
строку звернення до суду із
вищезазначеним позовом, оскільки
визнав причини пропуску останнього з
боку позивача неповажними та вважав, що
правові підстави для поновлення
останнього в силу вимог ст. 234 КЗпП
України у суду першої інстанції при
вищевикладених обставинах відсутні.

При вирішенні цієї справи суд першої
інстанції керувався спеціальними
нормами - нормами КЗпП України, за якими
для відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2, як працівника у зв'язку із
пропуском строку позовної давності,
заява відповідача ДП «ЗТМК» (а.с.39-41),
навіть, не була потрібна.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Позивач у цій справі був звільнений від
сплати судових витрат при зверненні до
апеляційного суду. Судових витрат
відповідача у цій справі на стадії
апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 22 липня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Каракуша К.В.Гончар М.С.