Справа № 372/176/13 Головуючий у І
інстанції Кравченко М.В.Провадження №
22-ц/780/4355/14 Доповідач у 2
інстанції ЯворськийКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

22 липня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського
М.А.,

суддів:
Верланова С.М., Фінагєєва В.О.,

при секретарі:
Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 05 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом у
відповідності до норм ст.ст. 625, 1046, 1049
Цивільного кодексу України та просив
стягнути з відповідача на його користь
суму боргу та штрафних санкцій за
невиконання грошового зобов'язання у
розмірі 318 545, 98 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що згідно письмової розписки від
01.11.2006 р. відповідачу було надано 20000
дол. США терміном на 90 днів зі сплатою 13%
річних. Згодом, за домовленістю сторін,
у зв'язку із труднощами у відповідача
по поверненню боргу, погоджено сплату
боргу по відсоткам, визначеним
договором позики, а суму основного
боргу домовлено повернути пізніше,
однак станом на день подання позову,
втрачено зв'язок з відповідачем і сума
боргу не повернута.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 05 червня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати вказане рішення
районного суду як незаконне та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на те, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають фактичним обставинам
справи, а оскаржуване рішення прийняте
з порушенням норм матеріального права.

Заперечуючи доводам апеляційної
скарги, ОСОБА_2 подав заперечення, в
яких посилається на правильність
рішення першої інстанції, оскільки
доводи апелянта не відповідають
дійсним обставинам, які підтверджені
доказами, дослідженими у порядку
чинного законодавства, тому просить
рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися до
судової зали, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги та залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, спадкоємцем якого
є відповідач у вказаній справі ОСОБА_2
було укладено договір позики, згідно
якого позивач передав, а відповідач
отримав у борг 20 тис. дол. США строком
на 90 днів із відсотковою ставкою 13%
річних. Вказана цивільно-правова угода
була укладена у письмовій формі - у
вигляді підписаної ОСОБА_3 письмової
розписки (а.с.3).

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 помер, після смерті
якого спадщину прийняв його син ОСОБА_2
(а.с.29-31)

07 липня 2012 р. ОСОБА_1 звернувся з
письмовою претензією до Обухівської
держнотконтори про обов'язок
спадкодавця в розмірі 20000 дол. США, в
якій заявив про вимоги по невиконаним
ОСОБА_3 позиковим зобов'язанням за
вищевказаним договором позики (а.с.61).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем пропущено строки
позовної давності із застосуванням
наслідків спливу позовної давності про
застосування якого відповідач подав
заяву.

Колегія суддів погоджується із
вказаним висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частинами 2, 3 ст. 1047 ЦК України
встановлено, що договір позики
укладається в письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження укладеного договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

З матеріалів справи вбачається що між
позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та
ОСОБА_3 01 листопада 2006 року був
укладений договір позики, який
укладений у відповідності до вимог п.3
ч.1 ст. 208 ЦК України та ст. 1047 ЦК України
у письмовій формі у вигляді розписки.

Згідно умов вказаного правочину ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_1 у борг 20000 доларів
США строком користування на три
місяці тобто до 01 березня 2007 року . (а.с.
3)

З матеріалів справи вбачається, що
позичальник ОСОБА_3 взяті на себе
зобов'язання по поверненню коштів не
виконав, однак позивач ОСОБА_1 у
встановлені чинним законодавством
України строки до 01 березня 2010 року із
позовними вимогами про захист
порушеного права до суду не звертався.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

У відповідності до положень чч. 3,4 ст. 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом пише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем до ухвалення рішення було
заявлено клопотання про застосування
судом позовної давності відповідно до
вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України (а.с.56).

Поважних причин пропуску строку
позовної давності не виявлено, заява
про поновлення строків позовної
давності суду не надавалася, а сплив
позовної давності є самостійною
правовою підставою для відмови у
позові.

Таким чином, оскільки позика
надавалась на строк 90 днів, тобто до 29
січня 2007 р., то порушення прав позивача
та строк настання вимоги почався з 30
січня 2007 р.

Отже, строк позовної давності щодо
вимог про повернення заборгованості за
договором позики закінчився 30 січня 2010
р., а за захистом свого порушеного права
ОСОБА_1 звернувся лише 11 січня 2013 р.

Обґрунтовано відхилено судом першої
інстанції і доводи позивача про
переривання строку позовної давності,
шляхом часткової сплати боржником
вказаних коштів : 13 січня 2009 року, 30
січня та 02 червня 2010 року, 7 лютого та 18
листопада 2011 року , оскільки вони
суперечать обставинамсправи.

Наданні відповідачем односторонньо
написанні ним же розписки про
отримання ним від ОСОБА_3 вказаних
коштів без відповідного посвідчення
підписом боржника не можуть бути
визнанні судом в якості допустимих та
достатніх доказів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Оскільки чинним законодавством
передбачено, а саме п.3 ч.1 ст. 208 ЦК
України та ст. 1047 ЦК України договори
позики на суму більше 1700 грн.
підлягають укладення у письмовій формі
та відповідно і зміни у вказаному
випадлку підлягають укладенню у
письмовомі вигляд, а сторонами не було
укладено зміни до вказаного договору у
письмовій формі, тому і доводи
апелянта про часткове виконання ОСОБА_3
своїх зобов'язання та відповідно і
переривання у зв'язку з чим строків
позовної давності є безпідставними.

Тому, враховуючи викладені обставини,
колегія суддів вважає рішення суду
законним та таким, що ухвалене з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального законодавства, отже
апеляційна скарга підлягає відхиленню
у зв'язку із відсутністю доводів для її
скасування, а рішення - залишенню без
змін.

Керуючись, ст.ст. 10, 57, 60, 61, 257, 261, 267, 307, 308,
313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 05 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.А.Яворський

судді:

С.М.Верланов

В.О.Фінагєєв