Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/4479/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5, ОСОБА_6 -
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 квітня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 24 квітня 2014 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
виселення.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
процесуального права. Вказує на те, що
він не був повідомлений у
встановленому законом порядку про
місце, дату та час розгляду справи.
Звертає увагу суду на те, що в
попередніх судових засіданнях брав
участь у справі та представляв його
інтереси представник ОСОБА_3, який діяв
на підставі договору про надання
правової допомоги, термін дії якого
закінчився 31.12.2013 року. Тому вважає, що
суд першої інстанції повинен був або
відкласти розгляд справи, або залишити
позов без розгляду.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
позивач не довів порушення
відповідачами його прав щодо
користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він дійшов до нього з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь - яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права
власності передбачені нормами ст.ст.16,
386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив усунути перешкоди, які чинять
йому відповідачі у користуванні
належною йому на праві власності
квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх виселення
з даної квартири.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України,
власник майна вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Таким чином, за правилами даної норми
закону власник за допомогою
негаторного позову може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
користування та розпорядження власним
майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2
є власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
належить на праві спільної сумісної
власності квартира №1 у цьому ж
будинку.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 27.12.2006 року у справі за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю позов
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_2. Відмовлено у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи:
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Галицька районна
адміністрація Львівської міської ради
про усунення перешкод у здійсненні
права власності та дозвіл на відбудову
приміщення, яким встановлено, що ОСОБА_2
всупереч встановленому порядку, без
оформлення проектної документації та
отримання дозволу на виконання
будівельних робіт розпочав демонтаж
стін та реконструкцію квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 15.05.2008 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення
Галицького районного суду м. Львова від
27.12.2006 року залишено без змін.

З свідоцтва про право власності від
11.09.1995 року вбачається, що відповідачам
належала квартира АДРЕСА_2 загальною
площею 52,50 кв.м.

З технічного паспорта на дану квартиру,
який складений 10.04.2012 року, видно, що в
даний час за рахунок здійсненої
добудови загальна площа квартири
становить 104 кв.м і згідно витягу з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно за відповідачами 06.02.2013 року
зареєстровано право власності на це
нерухоме майно.

Доказів того, що площа квартири
відповідачів збільшилася за рахунок
спірної квартири №5, ОСОБА_2 не подано.

З матеріалів справи вбачається, що в
порушення вимог ст.ст.74,76 ЦПК України
позивач не був належним чином
повідомлений про день і час розгляду
даної справи, справа розглянута судом
першої інстанції без участі
останнього.

Згідно із ч.3 ст.309 ЦПК України порушення
норм процесуального права є підставою
для скасування чи зміни рішення суду,
якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Разом з тим, частиною 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод від 04 листопада
1950 року, яка набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року, та
відповідно до ст. 9 Конституції України
є частиною національного
законодавства України, передбачено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку належним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Дана справа перебувала у провадженні
районного суду із 21.12.2012 року і колегія
суддів вважає, що розгляд справи у
відсутності позивача не може бути
достатньою підставою для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки це не
призвело до неправильного вирішення
справи, враховуючи те, що судом першої
інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України дано належну оцінку усім
доказам по справі, а ОСОБА_2 не подано
жодних належних та допустимих доказів,
які б підтверджували те, що відповідачі
користуються спірною квартирою
АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: