АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №639/3015/14-ц
Провадження №22-ц/790/5326/2014
1-ї інстанції: Труханович В.В.
Категорія: визнання недійсним
Доповідач: Трішкова І.Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого
- Трішкової І.Ю.,

суддів:
- Котелевець А.В., Кірсанової Л.І.,

при
секретарі - Гребенщиковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє
в інтересах ОСОБА_5, на рішення
Жовтневого районного суду Харківської
області від 25 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання частково недійсним шлюбний
договір,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом посилаючись на те, що рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова було розірвано договір
доручення від 04.12.2009 року, стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 грошові кошти
у розмірі 215 200,21 грн., витрати на правову
допомогу у розмірі 8 000 грн., стягнуто з
ОСОБА_7 на користь держави судові
витрати.

12.01.2012 року між відповідачами було
укладено шлюбний договір. ОСОБА_8
зазначив, що шлюбний договір фактично
закріпив перехід частки ОСОБА_7 на
користь її чоловіка ОСОБА_9 Шлюбний
договір був укладений під час розгляду
цивільної справи про стягнення з
ОСОБА_7 суми боргу у розмірі 215 200,21 грн.
та після накладення арешту.

Встановлення у шлюбному правового
режиму майна подружжя не створює
правових наслідків, які обумовлені цим
договором, тому укладання такого
договору спрямоване не на реальне
настання наслідків, а з іншою завідомо
неправомірною метою, а саме: укладання
шлюбного договору спрямоване на
ухилення ОСОБА_7 від виконання
обов'язків щодо повернення боргу
ОСОБА_8

Відповідачі проти позову заперечували,
представник відповідача ОСОБА_7 надав
суду письмові заперечення, де вказав,
що позов не підлягає задоволенню,
оскільки немає правових підстав для
накладання стягнення на майно, що
належить подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
праві спільної сумісної власності,
оскільки не було встановлено факт
отримання ОСОБА_7 грошей від ОСОБА_8 в
інтересах сім'ї.

Рішенням Жовтневого районного
суду Харківської області від 25 червня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на те, що суд неправильно
застосував норми матеріального права,
порушив норми процесуального права.

Судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що
рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 01.02.2013 року, яке в
подальшому було змінено рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 04.11.2013 року, договір доручення від
04.12.2009 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 у формі нотаріально завіреної
розписки було розірвано. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти
у сумі 215 200,21 грн., витрати на правову
допомогу у розмірі 8 000 грн., та стягнуто
з ОСОБА_7 на користь держави судові
витрати.

12.01.2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
шлюб між якими був зареєстрований
25.09.1998 року, було укладено шлюбний
договір.

Позивач наполягав на тому, що
даний договір не був спрямований на
реальне настання наслідків, а був
спрямований на ухилення ОСОБА_7 від
виконання обов'язків щодо повернення
боргу ОСОБА_5, тому він просив визнати
недійсними п.п.3,4,6,7, оскільки саме цими
пунктами регулюється правовий режим
спільного майна подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
правові підстави для звернення
стягнення на майно подружжя ОСОБА_6 за
зобов'язаннями ОСОБА_7 відсутні, а тому
порушення прав позивача, як сторони за
договором доручення, за умовами
шлюбного договору відсутні. Крім того,
позивач не надав доказів обставин, на
які він посилається, як на підставу для
задоволення позову.

Однак з такими висновками
погодитись неможливо

Відповідно до ст. 103 СК України,
шлюбний договір на вимогу одного з
подружжя або іншої особи, права та
інтереси якої цим договором порушені,
може бути визнаний недійсним за
рішенням суду з підстав, встановлених
Цивільним кодексом України.

Пунктом 3 шлюбного договору від
12.01.2012 року передбачено, що майно, яке
набуте за час шлюбу, належить тому з
подружжя за рахунок коштів якого воно
було придбане і на таке майно не
поширюється дія положень ст.60 СК
України.

В пункті 4 зазначено, щ майно, яке
придбано під час шлюбу, належить тому з
подружжя, на якого воно зареєстровано..

Пункт 6 визначає, що майно, яке
передбачене п.п.3,4 договору, не підлягає
поділу між подружжям, а п.7 договору
зазначає, що ніякі обставини не
змінюють правового режиму майна.

В силу частини 2 ст.97 СК України та
частини 5 ст.93 СК України при укладенні
шлюбного договору сторони можуть
домовитись про непоширення на майно,
набуте ними за час шлюбу, положень ст.60
цього Кдексу і вважати його особистою
власністю кожного з них, однак, на
підставі шлюбного договору неможливий
перехід до одного з подружжя права
власності на нерухоме майно та інше
майно, право на яке підлягає державній
реєстрації.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Встановлення у шлюбному договорі
правового режиму майна подружжя не
створює правових наслідків, які
обумовлені цим договором, тому
укладання такого договору спрямоване
не на реальне настання правових
наслідків, а з іншою завідомо
неправомірною метою, в даному випадку
укладання шлюбного договору
спрямоване на ухилення відповідачки
від виконання рішення суду про
стягнення з неї на користь позивача
коштів, чим порушені права останнього.

Укладення шлюбного договору,
який за своїм змістом суперечить
вимогам закону, а також не спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, є
порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що
за правилами ст.215 ЦК України є
підставою для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції не звернув
увагу на зазначене, а тому ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального права.

Отже, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, а позов
ОСОБА_5 задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
витрати з оплати судового збору
підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст..ст. 303,307, 309, 314,319 ЦПК
України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє
в інтересах ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
Харківської області від 25 червня 2014
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_5
задовольнити.

Визнати недійсними пункти 3,4,6,7
шлюбного договору від 12 січня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий № 25.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 понесені судові витрати
по сплаті судового збору у сумі 365(
триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп.

Рішення набирає чинності негайно,
але може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: