АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1-й інстанції: Мальченко
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

01 жовтня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 28 серпня 2014 року в справі за
позовом Житлово-будівельного
кооперативу «Хімік-16» до ОСОБА_3, ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач звернувся в
суд із позовом до відповідачів про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги.

У мотивування вимог посилався на те, що
відповідачі є власниками квартири
АДРЕСА_1, користуються всіма наданими
житлово-комунальними послугами, проте
неналежним чином виконують
зобов'язання з оплати
житлово-комунальних послуг, у зв'язку з
чим за період з травня 2006 року по січень
2014 року утворилася заборгованість в
розмірі 33480,41 грн.

Крім того, у відповідності до ст.625 ЦК
України, відповідачі зобов'язані
сплатити інфляційну складову в розмірі
5623,67 грн. та 3 % річних в сумі 3371,27 грн.

Враховуючи наведене просив суд
стягнути солідарно з відповідачів на
його користь 33480,41 грн. основного боргу,
5623,67 грн. інфляційних втрат та 424,75 грн. 3
% річних.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 28 серпня 2014 року позов ЖБК
«Хімік-16» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на
користь ЖБК «Хімік-16» заборгованість
за житлово-комунальні послуги в
розмірі 33480,41 грн., інфляційну складову
в розмірі 5623,67 грн., 3% річних у розмірі
3371,27 грн. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на
користь ЖБК «Хімік-16» по 212,37 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати частково рішення та стягнути
солідарно з нього та ОСОБА_3
заборгованість за житлово-комунальні
послуги за період з 01.02.2011 року по 01.02.2014
року в розмірі 16660,80 грн., інфляційне
збільшення в розмірі 684,62 грн., 3 % річних
в сумі 805,78 грн.

Зазначає, що він усно заявив в судовому
засіданні про застосування позовної
давності, а позивач, в свою чергу, не
навів жодного доказу того, що строк
позовної давності пропущено з поважних
причин, й не просив про поновлення
пропущеного строку, тому суд мав би
застосувати строки позовної давності й
стягнути заборгованості з 01.02.2011 року
по 01.02.2014 року.

Зауважує, що ним визнається
заборгованість за наведений період в
розмірі 16660,80 грн., 3 % річних в розмірі
805,78 грн. та інфляційне збільшення в
сумі 684,62 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції підставно виходив з
доведеності та обґрунтованості
позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири №05 червня 2002
року, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрованим в
реєстрі за № 5195 (а.с.11).

Згідно довідки форми № 3 від 25.02.2014 року
в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
відповідачі ОСОБА_3 (власник) та ОСОБА_2
(чоловік) (а.с.17).

В апеляційному суді ОСОБА_2 підтвердив,
що квартира куплена в період шлюбу з
ОСОБА_3 і є їх спільною сумісною
власністю.

Звертаючись в суд з даним позовом, ЖБК
«Хімік-16» посилався на те, що з травня
2006 року відповідачі не вносили
плату за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України
за користування житловим приміщенням,
що належить громадянинові на праві
приватної власності, сплачується плата
за утримання будинку, прибудинкової
території та плата за спожиті
комунальні послуги.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу
України власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Утримання майна власників
квартир (будинку та прибудинкової
території) здійснюється ними шляхом
оплати всіх витрат по утриманню
експлуатуючій організації.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника житлового будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі) що йому належить,
користуються житловим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Повнолітні члени сім'ї
власника зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку
(квартири) та придомової території та
проведенню ремонту.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" споживач
зобов"язаний своєчасно оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
визначено, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач ОСОБА_2 в суді першої та
апеляційної інстанцій період несплати
житлово-комунальних послуг не
оспорював.

З розрахунку заборгованості, наданого
позивачем вбачається, що
заборгованість вiдповiдачів за
житлово-комунальні послуги складає 42
475 грн. 29 коп., з яких: 33 480 грн. 41 коп. -
сума основного боргу, 5 623 грн. 67 коп. -
інфляційна складова боргу, 3 371 грн. 27
коп. - 3 % річних (а.с.15-16,18-21).

Відповідачі, скориставшись своїми
правами на власний розсуд, не надали
суду зустрічного розрахунку з
обґрунтуванням його правильності та
письмових пояснень щодо нарахувань за
житлово-комунальні послуги з
посиланням на нормативно-правові акти.

З огляду на те, що лише позивачем було
надано розрахунок заборгованості, тому
він вірно взятий до уваги судом першої
інстанції.

Також не підлягає задоволенню
клопотання ОСОБА_2 про застосування
позовної давності, оскільки розрахунок
суми боргу проведений за період, що
перевищує 3 роки.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України, загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

У силу ч.3 ст.267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

З огляду на зазначене, позовна давність
не може застосовуватись без заяви
сторони.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач був присутній на судових
засіданнях від 18.04.2014 року, 26.05.2014 року,
06.08.2014 року та 28.08.2014 року.

Судом прослухано звукозапис всіх
засідань та встановлено, що ОСОБА_2 в
судовому засіданні не заперечував факт
виникнення заборгованості з травня 2006
року по лютий 2014 року, яку пояснював
невідповідністю тарифів за якими
здійснювалося нарахування
житлово-комунальних послуг,
незрозумілістю слова «корекція» в
квитанціях. Разом з тим, посилання
відповідача на те, що ним усно в
судовому засіданні заявлено
клопотання про застосування строку
позовної давності, не знайшло свого
підтвердження.

В апеляційному суді ОСОБА_2 не зміг
назвати дату судового засідання в
якому він заявив про застосування
строку позовної давності.

Наведене свідчить про те, що
відповідачі не були позбавлені
можливості подати до суду першої
інстанції заяву про застосування
позовної давності, проте
розпорядившись своїми правами на
власний розсуд не заявили відповідне
клопотання до ухвалення судом рішення.

Інших посилань, окрім строку позовної
давності апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується із задоволенням позовних
вимог, оскільки відповідачі належним
чином не виконують взяті на себе
зобов»язання, у зв»язку з чим виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
на користь позивача.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 серпня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання
до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: