Ухвала

іменем україни

06 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Ступак О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та за позовом ОСОБА_4 до
Одеської міської ради, фізичної особи -
підприємця ОСОБА_3, виконавчого
комітету Одеської міської ради,
представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради про визнання недійсним
рішення, свідоцтва про право власності,
договору купівлі-продажу, за
касаційними скаргами представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6, Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 23 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 02 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом та просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення АДРЕСА_3, який укладений 24
червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначив, що 22
липня 2010 року згідно з договором
купівлі-продажу він придбав у
територіальної громади м. Одеси в особі
Одеської міської ради нежитлове
приміщення першого поверху
АДРЕСА_4.

Разом з тим у вересні 2011 року ОСОБА_4
звернувся до суду з указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що він є
власником нежитлових приміщень
АДРЕСА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 24 червня 2011 року.
Спірне приміщення було придбане ним у
ОСОБА_5, від імені якого на підставі
довіреності діяв ОСОБА_8.

Враховуючи те, що рішення
Господарського суду Одеської області
від 28 жовтня 2008 року в частині визнання
за ОСОБА_9 права власності на об'єкт
нерухомості у вигляді нежитлового
приміщення АДРЕСА_1 було скасовано
постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 20 березня 2012
року та в позові в цій частині
відмовлено, ОСОБА_3 просив задовольнити
заявлені ним позовні вимоги в повному
обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 28 жовтня 2013 року зазначені
цивільні справи об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 23 січня 2014 року, яке залишено
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 02 квітня 2014
року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені
частково, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційних скаргах представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить скасувати
зазначені судові рішення, ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі, а
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовити, при цьому представник
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради також просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Одеси від 23 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 02 квітня 2014
року, але направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6
підлягає частковому задоволенню, а
касаційна скарга Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 14 серпня 1997 року ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 належала квартира
АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_10 належну їй ј
частини зазначеної квартири
успадкував її чоловік ОСОБА_11

З договору купівлі-продажу від 13 грудня
2007 року вбачається, що квартира
АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_9

Рішенням Господарського суду Одеської
області від 28 жовтня 2008 року за
ОСОБА_9 визнано право власності на
об'єкт нерухомості у вигляді
нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

29 січня 2009 року на вказане нежитлове
приміщення ОСОБА_9 зареєструвала своє
право власності, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно.

17 вересня 2009 року ОСОБА_9 відповідно до
договору купівлі-продажу продала
належне їй АДРЕСА_1 ОСОБА_5, який, у свою
чергу, звернувся до Київської районної
адміністрації Одеської міської ради із
заявою про поділ нежитлового
приміщення АДРЕСА_1.

Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 22 березня 2011 року визнано можливим
поділити нежитлове приміщення на:

17 травня 2011 року ОСОБА_5 отримав
свідоцтво про право власності на
зазначені нежитлові приміщення, які
були видані виконавчим комітетом
Одеської міської ради та зареєстровані
у встановленому законом порядку.

07 червня 2011 року ОСОБА_5, від імені якого
діяв ОСОБА_8, продав, а ОСОБА_14, від імені
якого діяв ОСОБА_4, придбала нежитлові
приміщення АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу.

24 червня 2011 року ОСОБА_5, від імені якого
діяв ОСОБА_8, продав, а ОСОБА_4 придбав
нежитлові приміщення АДРЕСА_3.

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 20
березня 2012 року рішення Господарського
суду Одеської області від 28 жовтня
2008 року в частині визнання права
власності на об'єкт нерухомості у
вигляді нежитлового приміщення
АДРЕСА_1 скасовано та у задоволенні
зазначеної позовної вимоги відмовлено.

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради від 28 липня 2009
року був затверджений перелік об'єктів
нерухомого майна, що підлягають
реєстрації за Одеською міською радою,
та вирішено провести їх технічну
інвентаризацію. До вказаного переліку
увійшло приміщення першого поверху
АДРЕСА_4.

На підставі зазначеного рішення 04
листопада 2009 року виконавчим комітетом
Одеської міської ради на ім'я Одеської
міської ради було видано свідоцтво про
право на нежитлові приміщення першого
поверху АДРЕСА_4.

Дане свідоцтво 30 листопада 2009 року було
зареєстроване у встановленому законом
порядку.

02 липня 2010 року між територіальною
громадою м. Одеси в особі Одеської
міської ради, від імені якого діяло
Представництво по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради, та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу, відповідно до
якого останній набув право власності
на нежитлові приміщення першого
поверху АДРЕСА_4, які в цілому
складаються з приміщень загальною
площею 16,7 кв.м, основною площею 13,6 кв.м.

Ухвалюючи рішення про визнання
частково недійсним та скасування
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради від 28 липня 2009 року в
частині приміщення першого поверху
АДРЕСА_4, суди виходили з того, що на той
час зазначене нежитлове приміщення вже
не було вільним та належало ОСОБА_9, яка
17 вересня 2009 року відчужила його
ОСОБА_5.

Крім того, визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу від 02 липня 2010 року, що
був укладений між територіальною
громадою м. Одеси в особі Одеської
міської ради та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_3, суди виходили
також із того, що Одеська міська рада
розпорядилася майном, яке на той час
належало іншій особі.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Цивільним кодексом України
передбачено засади захисту права
власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України
власнику надано право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком правочину, укладеного з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна із
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. У разі встановлення наявності
речово-правових відносин до них не
застосовується зобов'язальний спосіб
захисту. У зобов'язальних відносинах
захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Крім того, відповідно до п.10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» норма
частини першої статті 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та
виходячи зі змісту п. 3
ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач ОСОБА_4
зобов'язаний довести наявність свого
права власності на майно, що вибуло з
його володіння чи володіння особи, якій
він передав майно, не з їхньої волі, та у
разі доведення цього пред'явити позов
про витребування цього майна від
добросовісного набувача.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 23 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
02 квітня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

О.В. Умнова

І.М. Фаловська