АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2490/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1739/14
Головуючий у 1-й інстанції Степаненко Ю.
Доповідач Дорош А. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Буленка О.О., Акопян В.І.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві апеляційну
скаргу ОСОБА_4

на рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22 квітня
2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи:
Кам'янопотоківська сільська рада
Кременчуцького району, Державна
інспекція сільського господарства у
Полтавській області, про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
,-

В С Т А Н О В И Л А:

24.09.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4
про звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки та стягнення судових
витрат.

01.04.2014 року звернулися до суду з
уточненим позовом до ОСОБА_4 про
накладення на останнього обов'язку
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку площею 0,011313 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, що належить їм на
праві власності шляхом перенесення
паркану з території їх садиби АДРЕСА_1
та знесення навісів літери «Жн» та
літери «Дн», стягнення з відповідача
судового збору в сумі 230 грн. та витрат
на правову допомогу в розмірі 950
грн.(а.с.138-139).

Рішенням Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
22 квітня 2014 року позовну заяву ОСОБА_1,
ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 0,0113 га (113 м. кв.), розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, шляхом перенесення з території
земельної ділянки вказаної садиби
АДРЕСА_1 паркану та знесення навісів, що
позначені літерами «Жн» та «Дн» на
схематичному плані земельної ділянки у
технічному паспорті на садибний
житловий будинок АДРЕСА_2,
виготовленого 20 березня 2013 року КП
«Кременчуцьке МБТІ Полтавської
обласної ради».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1179
грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_4 просить рішення місцевого
суду скасувати та увалити нове рішеня
про відмову у задоволенні позовних
вимог. Свої доводи обгрунтовує тим, що
судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають істотне
значення для справи, та невірно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
що 03.10. 2012 року на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 2/3 частини, а
ОСОБА_2 - 1/3 частину житлового будинку з
господарськими будівлями, що
знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Згідно свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 16.07.2013
р., індексний номер 6277805 на праві
спільної сумісної власності позивачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками
земельної ділянки площею 0,1041 га,
розташованої у АДРЕСА_1, призначеної
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка),
кадастровий номер :03:006:0138 (а.с.15),
зареєстрована в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності, індексний
номер 6278819 від 16.07.2013 р. (а.с.16).

Відповідачу ОСОБА_4 згідно державного
акта на право приватної власності на
землю від 06.12.1999 р. належить земельна
ділянка площею 0,19 га в межах згідно з
планом за адресою: АДРЕСА_2, з яких 0,14 га
передано для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, що межує з
однієї сторони з суміжними
землекористувачами позивачами ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (а.с.28). Спірною є саме ділянка
розміром 0,14 га.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №144-13
від 11.12.2013 року фактичний розмір
земельної ділянки, належної ОСОБА_4, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
становить 1513 м.кв. Фактичний розмір
земельної ділянки, належної ОСОБА_2, та
ОСОБА_1 яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, становить 888 м.кв. Фактичні
розміри земельної ділянки, належної
ОСОБА_4, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_2, не відповідають розмірам, що
зазначені в технічній документації та
державному акті на право власності на
землю. Фактичні розміри земельної
ділянки, належної ОСОБА_2, та ОСОБА_1 яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, не
відповідають розмірам вказаним в
технічній документації та свідоцтві на
право власності на нерухоме майно
(а.с.140-144)

Фактична площа земельної ділянки
ОСОБА_4 перевищує площу, що визначена у
правовстановлюючому документі, на 113
м.кв. (1513-1400) і ця площа самовільно
зайнята відповідачем за рахунок
належної позивачам землі, яка
розташована і відображена на плані
фактичного розташування земельних
ділянок у Додатку №1 до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 144-13 та у досліджуваній
частині цього висновку по питаннях
№3,4 (а.с.144).

На самовільно зайнятій земельній
ділянці площею 113 м.кв. по всій її
зовнішній межі з суміжними
землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1
відповідачем ОСОБА_4 був встановлений
паркан та на ній побудовані два
навіси, які згідно схематичного плану
земельної ділянки садибного
(індивідуального житлового будинку)
по АДРЕСА_2 позначені літерами «Дн»,
«Жн» у технічному паспорті від 20.03.2013
року, складеному Комунальним
підприємством «Кременчуцьке міжміське
бюро технічної інвентаризації
Полтавської обласної ради» (а.с.25).

Актом земельної комісії при
Кам'янопотоківській сільській раді
від 22.02.2013 р. підтверджується, що ОСОБА_4
самовільно зайняв частину земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Задовольняючи позов в частині
основних вимог, місцевий суд виходив з
того, що на підставі ст. 391 ЦК України
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійснення ним права
користування та розпоряження своїм
майном, тому прийшов до висновку про
задоволення позову про покладення на
відповідача обов»язку звільними
зайняту земельну ділянку позивачів.
Оскільки при подачі позову позивачі
сплатили судовий збір у розмірі 230 грн.,
що на 60 коп. є більше від встановленого
розміру, то місцевим судом стягнуто з
відповідача 229,40 грн. на користь
позивачів понесених судових витрат та
950 грн. витрат на правову допомогу.

Як встановила колегія суддів, такий
висновок місцевого суду є вірним,
оскільки суд дійшов його після повного,
всебічного та об"єктивного з"ясування
фактичних обставин справи, прав та
обов"язків сторін в даних
правовідносинах, з правильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно статті 391 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 10.01.2014 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 19.02.2014 р., встановлено, що згідно
державного акту серія ІІІ-ПЛ № 048408 на
право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_2, виданого ОСОБА_4, площа даної
земельної ділянки згідно державного
акту має складати 1400 кв.м., фактична
площа складає 1513, площа земельної
ділянки по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
серія САС № 419839 має складати 1041 кв.м.,
фактично площа становить 888 кв.м. та
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4
у визнанні права власності на земельну
ділянку площею 1513 кв.м. (а.с.80-81). Як
вбачається із змісту позовних заяв
ОСОБА_4, він визнавав, що фактично ним
використовується земельна ділянка
площею 0,151313 га, тобто на 0,011313 га більше,
ніж йому виділялося сільською радою.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Допитаний у суді апеляційної
інстанції свідок ОСОБА_8 показав, що він
як суб»єкт підприємницької діяльності,
з метою визначення порядку
користування земельною ділянкою за
замовленням ОСОБА_4 у 2013 році проводив
обстеження спірних земельних ділянок,
у результаті чого виявилася
невідповідність фактичних розмірів
площ земельних ділянок ОСОБА_4 та
ОСОБА_1, ОСОБА_2 державним актам на їх
ім»я, а саме фактичний розмір земельної
ділянки ОСОБА_4 є більшим на 113 кв.м та
складає 1513 кв.м, ніж згідно державного
акту - 0,14 га.

У суді апеляційної інстанції
представник відповідача ОСОБА_3
запропонував позивачам укласти мирову
угоду, за умовами якої відповідач
згоден звільнити спірну земельну
ділянку площею 109 кв.м, що на 4 кв.м.
менше, ніж за судовим рішенням, але
позивачі не погодилися, вважаючи це
затягуванням розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що дана
обставина підтверджує визнання
відповідачем факту самовільного
зайняття спірної земельної ділянки.

Доводи відповідача про те, що не
зрозуміло чому позивачі просять
звільнити земельну ділянку саме
розміром 113 кв.м., не заслуговують на
увагу, оскільки вищевказаними
судовими рішенням встановлений
фактичний розмір його земельної
ділянки та різниця площі, яка складає
саме 113 кв.м. між фактичним розміром
земельної ділянки - 1513 кв.м та розміром
земельної ділянки, яка передана
відповідачу у приватну власність - 1400
кв.м.

Висновки судової будівельно-технічної
експертизи №144-13 від 11.12.2013 р.
відповідачем не спростовані належними
та допустимими доказами.

В частині доводів відповідача про
невідповідність площ земельних
ділянок його та позивачів згідно
правовстановлюючих документів всього
- 2441 кв.м. та фактичних площ земельних
ділянок - всього 2400,72 кв.м , а саме щодо
різниці 40,28 кв.м., то вони не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Дійсно, позивачі згідно свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
16.07.2013 р. на праві спільної сумісної
власності є власниками земельної
ділянки площею 0,1041 га, відповідачеві
згідно державного акту на землю
належить земельна ділянка площею 0,14 га,
отже в сумі площа земельних ділянок
складає 0,2441 га.

Згідно висновків судової
будівельно-технічної експертизи №144-13
від 11.12.2013 р. встановлений фактичний
розмір земельної ділянки позивачів - 888
кв.м, фактична площа земельної ділянки
відповідача - 1513 кв.м, що в сумі складає
2401 кв.м. Отже, різниця між сумою ділянок
згідно правовстановлюючих документів
та фактичним розміром складає 40 кв.м.
Фактична площа ділянки відповідача
більша на 113 кв.м, позивачів менша на 153
кв.м.

Як пояснила позивач ОСОБА_1, згідно
правоустановчих документів та
фактичного користування дійсно
мається різниця земельної ділянки 40
кв.м., що можливо пояснити новітніми
дослідженнями земельної ділянки, але
вони, як позивачі, не наполягають на
звільненні земельної ділянки площею 153
кв.м , просять звільнити земельну
ділянку 113 кв.м. за мінусом площі 40 кв.м.

Колегія суддів, беручи до уваги те, що
за змістом ст. 3 ЦПК України позивачі
самостійно обирають спосіб захисту
порушеного права, приходить до
висновку про те, що у даному випадку їх
вимоги знаходяться в межах порушеного
права та правомірно задоволені
місцевим судом.

Щодо доводів відповідача про
безпідставність витрат на правову
допомогу, оскільки не надано доказів
того, скільки часу було витрачено
адвокатом на вчинення процесуальних
дій поза судовим засіданням, т.я у
судовому засіданні позивачі
представляли інтереси самостійно, що
унеможливлює розрахунок граничного
розміру витрат, який пілягає стягненню,
то колегія суддів в цій частині вважає,
що вони не засоуговують на увагу,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 84,88 ЦПК
України витрати, пов»язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Згідно ст. 1 Закону україни «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб»єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається із матеріалів справи,
29.07.2013 р. між позивачами та ПП «Правова
шрупа «Альянс» в особі директора
Міщенко М.В. укладено договір про
надання юридичних послуг. Згідно
квитанцій до прибуткового касового
ордеру від 16.08.2013 р. та 21.10.2013 р. прийнято
від ОСОБА_1 та ОСОБА_2за надані юридичні
послуги 600 грн. та 350 грн., всього 950 грн.
21.10.2013 р. складено акт здачі-прийняття
робіт(надання послуг) (а.с. 147-150, 145,146).

Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що на виконання умов
договору про надання юридичних послуг,
складена позовна заява, яка подана до
суду 24.09.2013 р. (а.с.2-4), 21.10.2013 р. Міщенко
М.В. брала участь у судовому засіданні
за довіреностями від імені позивачів у
період часу з 9:04 год. до 10:30 год., тобто 1
год. 28 хв. (а.с. 49,50,61-63), 13.03.2013 р.
представником позивачів на виконання
ухвали суду надана копія судового
рішення (а.с.79), 01.04.2014 р. позивачами
подана заява про збільшення позовних
вимог (а.с.138-139).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про доведеність
підстав для стягнення з відповідача
витрат за надання правової допомоги на
користь позивачів.

Згідно п.10 ч. 1 ст.5 Закону України «Про
судовий збір» від сплати судового
збору звільняються позивачі -
громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

Доводи відповідача про те, що місцевий
суд безпідставно стягнув з нього
сплачений позивачами судовий збір, не
заслуговують на увагу, оскільки за
вищевказаною нормою від сплати
судового збору звільняються позивачі
даної категорії, у даному випадку
ОСОБА_4 є відповідачем у справі, тому
відсутні правові підстави для
звільнення його від сплати судового
збору.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду
першої інстанції, тому апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду -
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308
ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 22 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

С у д д і: