У Х В А Л А

29 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Колодійчука В.М.,
Леванчука А.О.,

Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши заяву Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4, про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на заставне майно,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»)
звернулося до суду з позовом, у якому
просило у рахунок погашення
заборгованості у розмірі 232 877 грн 87 коп.
за кредитним договором від 16 серпня 2007
року звернути стягнення на предмет
застави - транспортний засіб Toyota
Prado, д.н.з. НОМЕР_1, 2007 року випуску,
належний ОСОБА_3, шляхом його продажу із
застосуванням процедури продажу,
встановленої ст. 21 Закону України «Про
заставу».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4
був укладений кредитний договір
№ 490044364, згідно з яким останній
отримав кредит на придбання
автотранспортного засобу «Toyota Prado» у
сумі 47847,29 дол. США зі сплатою 12,00 %
річних та кінцевим терміном повернення
до 16 серпня 2013 року.

На забезпечення виконання умов
договору зазначений вище автомобіль
ОСОБА_4 був переданий у заставу.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань станом
на 16 червня 2013 року утворилась
прострочена заборгованість, яка
складається з заборгованості за
кредитом - 21 002,98 дол. США, що
еквівалентно 167 876 грн 82 коп.,
заборгованості за відсотками -
3 553,06 дол. США, що
еквівалентно 28 399 грн 61 коп., пені -
41 628,97 дол. США, що
еквівалентно 332 740 грн 36 коп., та
неустойки, яка банком зменшена до 36 601
грн 44 коп.

Постановою Господарського суду
Харківської області від 24 грудня 2012
року фізичну особу-підприємця ОСОБА_4
визнано банкрутом та відкрито
ліквідаційну процедуру, у процесі якої
автомобіль було реалізовано під лотом
№ 1.

30 січня 2012 року спірний транспортний
засіб знятий з обліку для реєстрації в
межах України, а 22 лютого 2013 року -
зареєстрований за ОСОБА_3, (за д.н.з.
НОМЕР_1).

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 на даний
час є заставодавцем вищезазначеного
транспортного засобу, який нею було
придбано у власність на аукціоні, банк
просив задовольнити позов.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 жовтня 2013 року позовні
вимоги задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 16
серпня 2007 року № 490044364 у розмірі 232 877
грн 87 коп. звернуто стягнення на
предмет застави - транспортний засіб
Toyota Prado, д.н.з. НОМЕР_1, 2007 року випуску, на
користь ПАТ «Альфа-Банк» шляхом
продажу вказаного предмета застави із
застосуванням процедури продажу,
встановленої ст. 21 Закону України «Про
заставу».

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20 лютого
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилено, рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 жовтня 2013 року
залишено без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 червня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено
частково, рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 лютого 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

У вересні 2014 року до суду касаційної
інстанції від ПАТ «Альфа-Банк»
надійшла заява про перегляд рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ст. 589 ЦК України, ст. 27 Закону
України «Про заставу» та ст. ст. 9, 12, 23
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до вимог статті 355 ЦПК
України заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах може бути
подана виключно з підстав:
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Як на приклад неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник посилається на:

- копію ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 квітня 2012
року, постановленої за результатами
розгляду касаційної скарги на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27 квітня 2010 року у справі за позовом
про звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, якою
оскаржуване рішення про задоволення
позовних вимог залишено без змін;

- копію ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 липня 2012 року,
постановленої за результатами
розгляду касаційної скарги на рішення
апеляційного суду Луганської області
від 06 лютого 2012 року у справі за позовом
про звернення стягнення на заставлене
майно, якою оскаржуване рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
скасовано, а рішення Лисичанського
районного суду Луганської області від
19 грудня 2011 року про задоволення
позовних вимог залишено в силі;

- копію постанови Верховного Суду
України від 03 квітня 2013 року, прийнятої
за результатами розгляду заяви
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 жовтня 2012 року.

Виходячи з роз'яснень, викладених у п. 9
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 ЦПК України» (далі - Постанова),
судовими рішеннями, на які заявник
посилається на підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, можуть бути рішення :

- Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ;-

Вищого адміністративного суду України;

- Вищого господарського суду України;

- Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України, ухвалені як
судом касаційної інстанції;

- апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом «Про внесення змін до Закону
України «Про судоустрій України» від 22
лютого 2007 року № 697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов᾽?язковим є те,
щоб цими рішеннями, що набрали законної
сили, був вирішений спір по суті та в
них судом (судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовані одні й ті самі
норми матеріального права.

За викладених обставин посилання ПАТ
«Альфа-Банк» на постанову Верховного
Суду України від 03 квітня 2013 року,
прийняту в порядку глави 3 ЦПК України,
тобто не як судом касаційної інстанції,
не є підтвердженням підстави,
встановленої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Згідно із п. 6 Постанови під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності у різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Ухвалюючи рішення від 18 червня 2014 року
про відмову в задоволенні позовних
вимог ПАТ «Альфа-Банк», суд касаційної
інстанції врахував правову позицію,
викладену у постанові Верховного Суду
України від 26 червня 2013 року у справі №
6-58цс13, та виходив із того, що відчуження
майна, переданого в іпотеку під час
проведення ліквідаційної процедури
боржника, здійснюється у порядку,
визначеному Законом України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
положеннями якого не передбачено згоди
іпотекодержателя на відчуження
предмета іпотеки за договором, що
укладається під час ліквідаційної
процедури боржника, яка здійснюється в
межах справи про банкрутство; при цьому
суд касаційної інстанції зазначив, що
ПАТ «Альфа-Банк» не є власником майна,
що оспорюється, а тому у нього відсутні
підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,
які дають йому право витребувати майно
в набувача.

Зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 квітня 2012 року, на яку
заявник посилається як на підставу
неоднакового застосування касаційними
судами ст. 589 ЦК України, ст. 27 Закону
України «Про заставу» та ст. ст. 9, 12, 23
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
вбачається, що суд касаційної
інстанції, залишаючи без змін рішення
суду апеляційної інстанції, виходив із
того, що застава на спірне друкарське
обладнання свою дію не припинила, а
забезпечене заставою зобов'язання не
виконано, у зв'язку з чим застава
зберігає чинність при переході права
власності на предмет застави до
відповідача та, відповідно, на це майно
може бути звернуто стягнення з підстав,
передбачених ст. ст. 25, 26, 30
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04 липня 2012 року, на яку
заявник посилається як на підставу
неоднакового застосування касаційними
судами ст. 589 ЦК України, ст. 27 Закону
України «Про заставу» та ст. ст. 9, 12, 23
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
вбачається, що суд касаційної
інстанції, скасовуючи рішення суду
апеляційної інстанції та залишаючи в
силі рішення суду першої інстанції,
виходив із того, що відповідно до
положень ст. 27 Закону України «Про
заставу» застава зберігає силу, якщо за
однією з підстав, зазначених в законі,
майно або майнові права, що складають
предмет застави, переходять у
власність іншої особи. Застава
зберігає силу і у випадках, коли у
встановленому законом порядку
відбувається уступка
заставодержателем забезпеченої
заставою вимоги іншій особі.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року у справі №
6-13336св14 та надані у приклад
неоднакового застосування норм
матеріального права ухвали суду
касаційної інстанції від 11 квітня 2012
року та від 04 липня 2012 року містять
ознаки неоднакового застосування
судами ст. 589 ЦК України, ст. 27 Закону
України «Про заставу» та ст. ст. 9, 12, 23
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень», а
справа підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Допустити до провадження Верховного
Суду України справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_4, про стягнення заборгованості
шляхом звернення стягнення на заставне
майно, за заявою Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 червня 2014 року.

Ухвалу разом із заявою про перегляд
судового рішення та доданими до неї
документами надіслати до Верховного
Суду України.

Копію ухвали разом із копією заяви
надіслати особам, які беруть участь у
справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
В.М. Колодійчук

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк