Номер провадження 22-ц/775/4485/2014
Головуючий у 1 інстанції Подолянчук
Доповідач Солодовник О.Ф.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

11 серпня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого Солодовник О.Ф.,
суддів Будулуца М.С., Шевченко В.Ю.,

при секретарі Голубцові А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

ВСТАНОВИВ

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Донецька 03 березня 2014
року позов публічного акціонерного
товариства „ВТБ Банк" задоволено:
стягнуто з ОСОБА_1 на його користь
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 319964,55 грн, вирішено
питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позову, мотивуючи
тим, що суд першої інстанції порушено
вимоги матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції
встановлено наступне.

02 листопада 2011 року
відповідачка та позивач уклали
кредитний договір № К.4В,
відповідно якого позивач надав
відповідачці кредит у розмірі 316000 грн
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 18 % річних та зі
строком кредитування до 02 листопада 2018
року. Згідно з п. 3.7 вказаного договору
позичальник зобов'язаний сплачувати
щомісячні комісійні винагороди
управління Кредитом у розмірі 0,95 %
початкової суми Кредиту. Відповідно з
п.7.1 договору у разі прострочення
Позичальником зобов'язань з
повернення Кредиту таабо сплати
Процентів за його користування таабо
інших платежів згідно з умовами
Договору Позичальник зобов'язаний
сплатити на користь Банку Пеню за кожен
день прострочення у розмірі 0,5% від суми
прострочених зобов'язань за кожен день
прострочки. При цьому всі документи,
які були підставою для укладення
кредитного договору, а також сам
кредитний договір підписувала та
укладала відповідач ОСОБА_1 (а.с. 8 -16,
103-139).

Зобов'язання за вказаним
кредитним договором було забезпечено
укладеним між сторонами договором
застави № RВ від 10 листопада 2011
року, згідно з яким відповідачка
передала у заставу позивачу для
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором №К4В власне
майно, а саме: автомобіль марки «NISSAN»,
2011 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1. який
належав відповідачці на підставі
Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
ВРЕР № 2 м. Донецька УДАІ ГУМВС України
у Донецькій області 02 листопада 2011
року. Цей договір застави і додані до
нього документи, також підписувала
відповідач ОСОБА_1.(а.с.25-28).

Заборгованість за
вищевказаним кредитним договором
станом на 29 вересня 2012 року становить 319
964,55 грн та складається: 1) 278385,45 грн -
сума кредиту, що залишилась
неповернутою; 2) 18 807,89 грн - сума
простроченого боргу; 3) 12,40 грн - сума
прострочених відсотків; 4) 1,71 грн - сума
нарахованих відсотків за період з 08
вересня 2012 року по 28 вересня 2012 року; 5)
7617,17 грн - сума несплаченої пені згідно
з п. 7.1. кредитного договору; 6) 124,86 грн -
сума трьох відсотків річних від суми
простроченого кредиту за весь час
прострочення кредиту згідно ст. 625 ЦК
України; 7) 4,99 грн - сума несплаченої
пені за весь час прострочення
відсотків згідно з п. 7.1 кредитного
договору; 8) 0,08 грн - сума трьох
відсотків за весь час прострочення
відсотків згідно ст. 625 ЦК України; 9) 15010
грн - сума простроченої комісійної
винагороди за управлінням кредитом за
період 01 квітня 2012 року - 31 серпня 2012
року (том 1 а.с.29-30).

Сторони, належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, до судового засідання не
з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

На підставі ч.І ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст.536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом
або іншим актом цивільного
законодавства.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Ч. 1 ст.546 ЦК України передбачає, що
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч.1 ст.231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Відповідно з ч.1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачкою не було заявлено позову
про визнання вищевказаних договорів
недійсними, тому апеляційним судом не
приймаються до уваги доводи
апеляційної скарги щодо того, що вона
була змушена підписати кредитний
договір та договір застави під
примусом та погрозами ОСОБА_3, а також
щодо того, що автомобіль марки «NISSAN»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
не знаходився у її володінні,
користуванні та розпорядженні.

Крім того, автомобіль марки «NISSAN», 2011
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1. належав відповідачці на
підставі Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
ВРЕР № 2 м. Донецька УДАІ ГУМВС України
у Донецькій області 02 листопада 2011 року
(том 1 а.с.130-132).

Тому суд першої інстанції обгрунтовано
задовольнив позовні вимоги.

При встановленні зазначених фактів і
ухваленні рішення судом не було
порушено норм процесуального права та
правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи апеляційної скарги
необгрутовані і не спростовують
висновків суду.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303-315 ЦПК України,
апеляційний суд

У Х В А
Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Кіровського районного
суду м. Донецька від 03 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий :

Судді: