Справа № 161/6393/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Пахолюк А.М. Провадження №
22-ц/773/1409/14 Категорія: 69 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького
А.І.,

при секретарі - Черняк О.В.,

за участі: представника
позивача - ОСОБА_1

представника ПАТ
«Кредитпромбанк» - Зленка Т.О.,

представника
Липинської с/р - Рущака В.М.,

представника служби у справах дітей
Луцької райдержадміністрації - Гордіюк
Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_5, третя особа на
стороні позивача без самостійних вимог
щодо предмета спору - орган опіки та
піклування Луцької районної державної
адміністрації до публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк», Липинської
сільської ради Луцького району
Волинської області про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання недійсним договору іпотеки,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5
на рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 07 серпня 2014
року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 серпня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_5, третя
особа на стороні позивача без
самостійних вимог щодо предмета спору -
орган опіки та піклування Луцької
районної державної адміністрації до
публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» (далі - ПАТ
«Кредитпромбанк»), Липинської
сільської ради Луцького району
Волинської області про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання недійсним договору іпотеки
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, позивач ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог, оскільки
вважає, що судом були порушені норми
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції
помилково дійшов висновку про те, що
відсутні докази проживання та
реєстрації позивача та її
неповнолітніх дітей станом на момент
укладення договору іпотеки за адресою
по АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, представник служби у
справах дітей Луцької
райдержадміністрації - ОСОБА_4
апеляційну скаргу підтримали,
покликаючись на доводи, викладені в
ній.

Представники відповідачів Зленко Т.О.
та Рущак В.М. апеляційну скаргу
заперечили, оскільки вважають, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Просять апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що
реєстраційні документи місця
проживання ОСОБА_5 не підтверджують, що
мати та її неповнолітні діти ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на момент укладення спірного
договору іпотеки були зареєстровані та
проживали у АДРЕСА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних підстав.

За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України у
судовому порядку можуть бути
встановлені лише ті факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що 05
лютого 2008 року між ВАТ
«Коредитпромбанк» та ОСОБА_8 укладено
кредитний договір № 09.01/002/08-НВклн про
надання коштів на купівлю земельної
ділянки, з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, і житлового будинку
в АДРЕСА_1. 5 лютого 2008 року між ОСОБА_9 та
ОСОБА_5 укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки площею 0,19 га в
АДРЕСА_1. В забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_8 по даному
кредитному договору, 05.02.2008 року між ПАТ
«Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 укладено
договір іпотеки № 09.01/002/І01/08-НВклн,
згідно з яким остання передала в
іпотеку придбаний на її ім'я житловий
будинок та майнові права на земельну
ділянку площею 0,19 га в АДРЕСА_1,
загальною заставною вартістю майна в
розмірі 1 670 106 грн. (а.с.19-21, 107-117).

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 29.03.2013 року в справі за позовом ПАТ
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення без
надання іншого жилого приміщення та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ
«Кредитпромбанк» про визнання
договору іпотеки від 05.02.2008 року
недійсним, що набрало законної сили,
звернуто стягнення на предмет іпотеки
та відмовлено у виселенні і в
задоволенні зустрічного позову про
визнання договору іпотеки недійсним
(а.с.137-143).

Із позовної заяви ОСОБА_5 слідує, що
позивач просить встановити постійне
місце проживання неповнолітніх її
дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом із нею за
адресою АДРЕСА_1 станом на 05.02.2008 року, а
саме, на час укладення договору
іпотеки, який позивач просить визнати
недійсним у зв'язку з тим, що на час
укладення договору в житловому будинку
проживали неповнолітні діти, а дозвіл
органу опіки та піклування на
укладення такого договору не було
взято.

Отже, встановлення факту проживання
неповнолітніх дітей позивача в будинку
АДРЕСА_1 необхідно їй для визнання
недійсним договору іпотеки на спірний
будинок.

Згідно з ч.1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405
ЦК України члени сім'ї власника житла,
що проживають разом із ним, мають право
на користування цим житлом.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджується наданими позивачем
доказами, що власником житлового
будинку за адресою АДРЕСА_1 позивач
ОСОБА_5 стала 05.02.2008 року, оскільки саме
цього числа уклала договір
купівлі-продажу житлового будинку за
вищевказаною адресою та 13.02.2008 року
зареєструвала своє право власності на
спірний житловий будинок у
встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
- це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно з Примірним регламентом з
оформлення документів та контролю з
питань реєстрації і зняття з
реєстрації місця проживання
(перебування) фізичних осіб в Україні,
затвердженим наказом МВС від 3.02.2006 року
№ 96, особи, які проживають у приватних
будинках і не обслуговуються
житлово-комунальними підприємствами,
звертаються безпосередньо до
відповідного органу реєстрації
особисто з наданням оформленої
належним чином будинкової книги. На
підставі поданих для реєстрації місця
проживання документів уповноваженою
особою органу реєстрації заповнюється
2 примірники талона реєстрації місці
проживання та заносяться відповідні
відомості із зазначенням адреси житла
особи до паспортного документа шляхом
проставлення штампа відповідного
зразка. У разі реєстрації
неповнолітніх дітей до 15 років разом з
батьками ( одним з батьків) відомості
про їх реєстрацію вносяться до талона
реєстрації одного із батьків.

Оглянувши в судовому засіданні
кредитну справу щодо укладеного
договору іпотеки, апеляційним судом
встановлено, що станом на 23 січня 2008
року у паспорті за НОМЕР_1 який виданий
21 квітня 2000 року, та належить ОСОБА_5
стояв штамп реєстрації з пропискою у
АДРЕСА_1. Однак не було вказано, що
позивач була станом на 23.01.2008 року
зареєстрована в житловому будинку по
АДРЕСА_1, який нею було придбано тільки
05.02.2008 року. До укладення договору
власником будинку була ОСОБА_10 Проте,
представник позивача також надала
копію паспорта ОСОБА_5 за НОМЕР_1 який
виданий 21 квітня 2000 року, де стоїть
штамп про реєстрацію ОСОБА_5 в
житловому будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

В будинковій книзі № 74470, яка видана 21
лютого 2008 року власнику житлового
будинку ОСОБА_5 вказано, що вона
зареєстрована в даному житловому
будинку з 4 серпня 1993 року. ЇЇ чоловік
ОСОБА_8 зареєстрований у цьому ж
будинку з 09.12.1996 року, а дочки ОСОБА_6 - з
30.08.2000 року, ОСОБА_7 - з 15.05.2004 року.Із
штампу про укладення шлюбу ОСОБА_5 з
ОСОБА_8 вбачається, що шлюб вони уклали 3
вересня 1999 року (а.с.7).

Проте, первинної будинкової книги по
житловому будинку по АДРЕСА_1 до 21
лютого 2008 року про реєстрацію осіб у
ньому в підтвердження наданих ними
доказів щодо реєстрації всіх осіб,
позивач та її представник суду не
надали. А отже, вважати, що дані особи
були зареєстровані у спірному будинку
до 21 лютого 2008 року, до видачі повторної
будинкової книги, не можна.

Із рішення Липинської сільської ради
від 22.06.1993 року № 18/1 (а.с.13) вбачається,
що ОСОБА_1 дозволено провести
будівництво житлового будинку замість
старого на існуючій земельній ділянці
в АДРЕСА_1. Отже бути зареєстрованим у
житловому будинку за зазначеною
адресою з серпня 1993 року, який ще не
було побудовано неможливо.

Таким чином, судом першої інстанції
встановлено, що місце проживання
ОСОБА_5 зареєстровано в АДРЕСА_1 (без
зазначення будинку та вулиці) з 17.05.2000
року, ОСОБА_8 - з 28.03.2001 року, місце
проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не
зареєстровано. Отже, реєстраційні
документи місця проживання ОСОБА_8,
ОСОБА_5 не підтверджують, що батьки та
їх неповнолітні діти ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
момент укладення спірного договору
іпотеки були зареєстровані та
проживали АДРЕСА_1

З досліджених в судовому засіданні
погосподарських книгах за 2006-2010 роки,
які ведуться у Липинській сільській
раді у відповідності до Інструкції з
ведення погосподарського обліку в
сільських, селищних та міських радах,
затвердженої наказом
Держкомстатистики України від 18.04.2005
року за № 95 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України від 11.05.2005
року за № 487/10767 встановлено, що ОСОБА_5
та неповнолітні ОСОБА_6 і ОСОБА_7
проживали та були зареєстровані в
господарстві НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_1
власником господарства є ОСОБА_9, та
зазначено, що вибули в господарство
НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 тільки 12.05.2008
року. Також вказано, що ОСОБА_8 прибув у
господарство НОМЕР_2 з господарства
НОМЕР_3, де власником є ОСОБА_11

Таким чином, дослідивши надані
позивачем та представником позивача
докази та всі зібрані по справі докази,
а саме господарські книги, довідки
реєстраційного органу, копії
паспортів, будинкових книг, кредитної
справи, довідок сільської ради та
інших, колегія суддів приходить до
висновку, що суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що позовна
вимога про встановлення факту
проживання (реєстрації) неповнолітніх
дітей разом із матір'ю за адресою
АДРЕСА_1 до задоволення не підлягає за
недоведеністю.

Надані докази щодо навчання дітей у
навчальних закладах не можуть
прийматися до уваги, оскільки
досліджені та спростовані іншими
доказами в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування (стаття 71 цього Кодексу), є
нікчемним.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб та безпритульних дітей»
для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та
піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав та
інтересів дітей при наданні дозволу на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, яке належить дітям.

Як зазначено у ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про іпотеку», іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про
іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний
до укладення іпотечного договору
попередити іпотекодержателя про всі
відомі йому права та вимоги інших осіб
на предмет іпотеки, в тому числі ті, що
не зареєстровані у встановленому
законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ч. 1 ст. 156 ЖК України
та ч. 1 ст. 405 ЦК України, права батьків
та дітей на користування житлом, яке є
власністю когось із них,
встановлюється законом, діти - члени
сім'ї власника жилого приміщення мають
право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником.

Відповідно до абз. 7 ст. 3 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
реєстрація - це внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції.

Згідно з п. 40 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 20/5 від
03.03.2004 року, у разі укладення
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, у тому числі
договорів щодо поділу, обміну
житлового будинку, квартири за участю
осіб, над якими встановлено опіку та
піклування, нотаріус перевіряє
наявність дозволу органу опіки та
піклування на укладення таких
договорів.

Згідно рекомендацій Міністерства
юстиції України, наданих у листі №
19-50-556 від 25.07.2006 року «Щодо отримання
згоди органів опіки і піклування»
нотаріуси, для встановлення факту
користування нерухомим майном,
витребовують довідку про реєстрацію
місця проживання або місця перебування
дитини за адресою майна, що
відчужується або заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації. Коли з
поданих документів нотаріусом
установлено, що така дитина проживає за
іншою адресою, ніж адреса майна, що
відчужується, а також те, що така дитина
не має права власності на це майно (його
частину) нотаріус має право не
витребовувати згоду органів опіки та
піклування на посвідчення такого
правочину.

Такі дані також встановлюються з
будинкової книги, до якої згідно з
Примірним регламентом з оформлення
документів та контролю з питань
реєстрації і зняття з реєстрації місця
проживання (перебування) фізичних осіб
в Україні, затвердженим наказом МВС
України № 96 від 03.02.2006 року, вносяться
відомості про місце проживання або
перебування осіб.

Отже, згода органу опіки та піклування
необхідна лише у випадку, якщо дитина є
власником (співвласником) житла, або
має право на користування жилим
приміщенням, що відчужується. Оскільки
на момент укладення і нотаріального
посвідчення оспорюваного іпотечного
договору за даними будинкової книги
неповнолітні діти позивача не були
зареєстровані в переданому в іпотеку
житловому будинку, у нотаріуса не було
необхідності витребовувати згоду
органу опіки та піклування на
посвідчення цього правочину.

Докази, які містяться в матеріалах
справи, підтверджують ті обставини, що
на час укладення оспорюваного договору
іпотеки від 05.02.2008 року неповнолітні
діти позивача не мали права власності
чи права користування житловим
будинком, який передано в іпотеку, не
були зареєстровані у спірному житлі на
час укладення цього правочину, а тому
законом в даному випадку отримання
згоди органу опіки та піклування на
його укладення не вимагалось.

А відтак, підстав для визнання договору
іпотеки недійсним немає.

Отже, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України позивач та її представник не
надали доказів на підтвердження своїх
доводів та заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
вірно визначив характер спірних
правовідносин між сторонами і правові
норми, що їх регулюють, дав належну
оцінку наданим та зібраним доказам по
справі та відмовив у задоволені вимог
позивача.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, рішення ухвалено з
додержанням норм процесуального та
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 07 серпня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: