Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук
Н.М.,

суддів - Рожина Ю.М.,
Хилевича С.В.,

секретар судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

з участю позивача - ОСОБА_2,

відповідачки -
ОСОБА_3,

представника відповідачки -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 03 червня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом виселення
та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 03 червня
2014 року вказаний позов задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_2 у здійсненні ними права
власності, належним йому на праві
особистої приватної власності
житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення та зняття з реєстраціїї.
Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи рішення суду таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
неповним з'ясуванням фактичних
обставин справи, неналежною оцінкою
доказів по справі, ОСОБА_3 оскаржила
його в апеляційному порядку. В поданій
апеляційній скарзі доводить, що суд
дійшов помилкового висновку про
порушення нею правил співжиття на
підставі чого і прийняв рішення про її
виселення. Стверджує, що це не вона, а
позивач унеможливлює проживання в
спільному будинку, і це
підтверджується показами свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитаних в судовому
засіданні. Пояснює, іншого житла, крім
спірного, у неї немає, а посилання
позивача на можливість проживання в
будинку матері не можуть братись до
уваги, оскільки в тому будинку проживає
сім'я брата. Наполягає на тому, що
позивач навмисно створює та провокує
скандали і сварки, умисно надає
неправдиву та недостовірну інформацію
органам внутрішніх справ з приводу її
поведінки з метою виселити її з
будинку. Вказує, що підстави для її
виселення відсутні відповідно до вимог
ст. 116 ЖК України, а розірвання сімейних
відносин з позивачем, як власником
житла, не позбавляє її права
користування житлом. Зазначає, що факти
звернення до відповідних органів зі
скаргами на порушення правил співжиття
без застосування до винного заходів
впливу цими органами не є підставою для
виселення, і така гарантія встановлена
Конституцією України, Житловим
кодексом України та судовою практикою
Верховного Суду України з цього
питання.З наведених підстав просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

________________________________________________________________________
_______________________________________________

Справа №562/425/14-ц
Головуючий у 1 інстанції -
Ємельянова Л.В.

Провадження № 22-ц 787/1572/2014
Доповідач -
Ковальчук Н.М.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач,
як власник житлового будинку, у
відповідності до вимог ст.383 ЦК України
вправі використовувати помешкання для
власного проживання(проживання членів
своєї сім'ї) та на підставі ст.157 ЖК
України має право вимагати в судовому
порядку виселення колишньої дружини
ОСОБА_3, оскільки наявні обставини,
передбачені ч.1 ст.116 цього Кодексу.

З такими висновком місцевого суду
колегія суддів апеляційного суду не
погоджується.

Судом встановлено: ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 проживали у шлюбі з 8 вересня 1995
року по 29 травня 2012 року.

Від шлюбу мають двоє повнолітніх
дітей: ОСОБА_10 1991 року народження та
ОСОБА_11 1995 року народження.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належав
батьку позивача - ОСОБА_7, і після його
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року будинок
успадкувапв позивач - ОСОБА_2

Відповідачка вселилась в
будинок після народження сина у 1991
році, до даного часу там проживає та
разом з дітьми прописана в будинку, що
стверджується довідкою №132 від
20.01.2013р., виданою Здовбицькою сільською
радою Здолбунівського району.

Вищевказані обставини сторони не
заперечують.

Обгрунтовуюючи позовні вимоги
ОСОБА_2 зазначав, що він є власником
житлового будинку АДРЕСА_1, однак не має
можливості в повній мірі володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, оскільки в будинку проживає та
зареєстрована його колишня дружина,
яка чинить йому перешкоди у
користуванні будинком. Відповідачка не
є членом його сім'ї, не має права
безоплатного користування даним
будинком, а тому підлягає виселенню.

ОСОБА_3 наведені в позові
обставини заперечила, зазначаючи те,
що саме позивач порушує правила
співжиття, в нетверезому стані вчиняє
сварки, навмисно звертається до
органів влади та внутрішніх справ з
метою скомпроментувати її. Просила
відмовити в позові, оскільки будь-якого
іншого житла не має, у спірному будинку
проживає більше двадцяти років.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно зі ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї. Право вимагати в
судовому порядку виселення колишніх
членів сім'ї власник жилого будинку
(квартири) має відповідно до ст.157 ЖК
України, але за наявності обставин,
передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЖК України
виселення без надання громадянам
іншого жилого приміщення може мати
місце, якщо наймач, члени його сім'ї або
інші особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно роз"яснень п.17 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Таким чином для застосування цієї
норми необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до Здолбунівського
райвідділу міліції та в Здобицьку
сільську раду з заявами про
неправоомірну поведінку відповідачки,
однак, при перевірці його заяв не
доведено факту систематичного
порушення відповідачкою правил
співжиття, вчинення нею аморальних
поступків і заходів громадського
впливу щодо цього до неї не
застосовувалось.

Не спростовані будь-якими
доказами показання дітей сторін, які
заперечують факт аморальної
поведінки матері, навпаки, з пояснень
сина встановлено, що він перешкоджав
батькові потрапити в будинок, оскільки
останній перебував у стані
алкогольного сп'яніння та був
агресивно налаштований.

За таких обставин, колегія
суддів приходить до переконання про
необґрунтованість позовних вимог,
доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, в зв'язку із чим, апеляційну
скаргу слід задовольнити, а рішення
суду першої інстанціїї скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 03 червня
2014 року скасувати.

В задоволенні прозову ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом виселення
та зняття з реєстрації відмовити

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий суддя підпис
Ковальчук
Н.М.

Судді : підпис
Рожин
Ю.М.

підпис
Хилевич С.В.

Згідно: суддя-доповідач
Ковальчук
Н.М.