Справа № 639/8429/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді
Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ
«Титан» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, компенсації за її
затримку, відшкодування моральної
шкоди, суд

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду м. Харкова
звернувся ОСОБА_1 з позовом до ТОВ
«Титан», в якому просив суд стягнути з
відповідача на свою користь
невиплачену заробітну плату за червень
2014 року у розмірі 2 400 грн., компенсацію
за затримку при остаточному розрахунку
у сумі 3 000 грн., компенсацію за роботу в
святкові та вихідні дні у сумі 1 200 грн.,
зобов'язати ТОВ «Титан» вибачитись за
незаконне звільнення, та відшкодувати
моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що він був
прийнятий на роботу до ТОВ «Титан» на
посаду контролера КПП 21.11.2013 року, з
посадовим окладом 150 грн. за один
робочий день.

Для отримання заробітної плати
позивачем було оформлено дві платіжні
картки.

Позивач вказує, що отримання
заробітної плати на дві картки його не
влаштовувало, у зв'язку з чим на початку
травня 2014 року ним написано заяву про
звільнення за власним бажанням, яка
була озвучена адміністрації ТОВ
«Титан».

Разом з тим, позивач вказує, що
продовжував працювати у ТОВ «Титан» до
липня 2014 року, шукаючи при цьому нове
місце роботи.

07 серпня 2014 року позивач прибув до ТОВ
«Титан» з метою забрати трудову книжку,
де йому було запропоновано з 11.08.2014 року
вийти на роботу. Позивач пояснив, що з
моменту написання заяви про звільнення
він вже відпрацював два місяці, а тому
він вважав, що трудові відносини з
відповідачем припинені.

10 серпня 2014 року позивач дізнався, що
його було звільнено 01.08.2014 року за
прогул.

Позивач зазначає, що ТОВ «Титан» було
зобов'язано провести з ним остаточний
розрахунок, який до теперішнього часу
не проведено. Крім того, позивачу не
сплачено компенсацію за відпрацьовані
8 днів в святкові та вихідні дні.

Позивач також вважає, що невиплата
заробітної плати та незаконне
звільнення спричинило йому моральну
шкоду, яку він оцінює у розмірі 30 000 грн.

У зв'язку з викладеним, позивач і був
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

Позивач в судовому засіданні заявлений
позов підтримав, просив суд його
задовольнити.

Представники відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечували,
посилаючись на письмові заперечення,
просили суд відмовити в його
задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
у задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що згідно наказу №870-К від
21.11.2013 року, ОСОБА_1 був прийнятий на
роботу у ТОВ «Титан» на посаду
контролера КПП, з повною матеріальною
відповідальністю, та з посадовим
окладом згідно штатного розкладу, з
випробним терміном два місяці. ( а.с. 5)

Відповідно до ч. 3,4 ст. 24 КЗпП України,
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Згідно розписки ОСОБА_1 був
ознайомлений з правилами роботи,
формою оплати праці, правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
тощо. (а.с. 38)

Відповідно до штатного розпису ТОВ
«Титан», контролер КПП має посадовий
оклад 1 250 грн. (а.с. 23-24)

Позивач отримував заробітну плату на
платіжну картку, та за період з 01.11.2013
року по 12.08.2014 року отримав 8 827,04 грн.
(а.с. 8-10)

Відповідно до ст. 94 КЗпП України,
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

В порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України,
доказів щодо отримання позивачем
заробітної плати на дві платіжні
картки суду не надано, а тому суд не
приймає дані доводи до уваги.

В судовому засіданні позивач вказував,
що на початку травня 2014 року він
написав заяву про звільнення за
власним бажанням.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

В своїх запереченнях та в судовому
засіданні представник відповідача
вказувала, що ніякої заяви про
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника до
адміністрації підприємства не
надходило.

Крім того, дані доводи позивача
спростовуються його ж поясненнями,
оскільки він вказав, що продовжував
працювати у ТОВ «Титан» до липня 2014
року, тобто позивач фактично не
припинив працювати на своїй посаді, та
отримував заробітну плату за період з
травня по липень 2014 року.

Згідно ч.2 ст. 38 КЗпП України, якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Представником відповідача до своїх
заперечень додано копії заяв позивача
про надання йому щорічної відпустки
від 20.05.2014 року, про надання соціальної
відпустки по догляду за дитиною від
24.06.2014 року, про надання додаткової
відпустки від 01.07.2014 року.

Так, суд приходить до висновку, що
позивач не вимагав розірвання
трудового договору за власною
ініціативою.

З матеріалів справи вбачається, що
після відпустки позивач повинен був
вийти на роботу 14 липня 2014 року, але, як
вказує представник відповідача, ОСОБА_1
з моменту закінчення відпустки до
роботи не приступив, на робочому місці
не з'являвся.

Дані обставини підтверджуються також
Службовою запискою ОСОБА_2 про те, що
ОСОБА_1 не вийшов на роботу 14.07.2014 року
та 15.07.2014 року без пояснення причин
своєї відсутності. У зв'язку з цим,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 було складено
відповідні акти про відсутність ОСОБА_1
на роботі за вказані дати.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України,
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.92
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати
за призначенням після закінчення
вищого чи середнього спеціального
учбового закладу).

Так, наказом ТОВ «Титан» №513-К від 01.08.2014
року контролера КПП ОСОБА_1 було
звільнено з 01.08.2014 року за прогули без
поважних причин.

Згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, зокрема, у випадку прогулу (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

Як в судовому засіданні пояснив
позивач, він вважає, що повідомив ТОВ
«Титан» про своє звільнення на початку
травня, а тому вважає, що він звільнений
за власним бажанням з 08.07.2014 року.

07 серпня 2014 року позивач з'явився до ТОВ
«Титан» з метою забрати трудову книжку,
оскільки на той час він підшукав для
себе нове місце роботи у ТЦ «Таврія В».

Як пояснила в судовому засіданні
представник відповідача, ОСОБА_1
відмовився від підписання наказу про
звільнення, про що було складено
відповідний акт, у присутності ОСОБА_1
та з яким він був ознайомлений під
підпис.

В пояснювальній записці від 07.08.2014 року
ОСОБА_1 вказував, що він був відсутній
на роботі у зв'язку з його звільненням
за власним бажанням з 08.07.2014 року. Заяву
про звільнення було написано та
передано співробітнику ТОВ «Титан».
Позивач продовжував працювати за
проханням ОСОБА_2 на час підшукування
працівника для його заміни на посаді.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 було звільнено з
ТОВ «Титан» відповідно до вимог
чинного законодавства у зв'язку з
прогулами.

Жодні з тверджень позивача щодо його
звільнення за власним бажанням не
знайшли свого підтвердження під час
судового засідання, та навпаки
спростовуються матеріалами справи.

Доводи позивача щодо наявності
невиплаченої йому заробітної плати за
червень 2014 року у розмірі 2 400 грн.,
обов'язку ТОВ «Титан» виплатити
компенсацію за затримку при
остаточному розрахунку у сумі 3 000 грн.,
та компенсацію за роботу в святкові та
вихідні дні у сумі 1 200 грн. також не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні та спростовуються
матеріалами справи.

Так, перевіркою, проведеною
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Харківській області
було встановлено, що згідно наданих до
перевірки документів, а також
письмового пояснення адміністрації
ТОВ «Титан» станом на 31.07.2014 року
заборгованість із заробітної плати
перед ОСОБА_1 відсутня. (а.с. 14)

Представником відповідача в судовому
засіданні було надано пояснення
стосовно графіку роботи ОСОБА_1, та
зазначено, що позивач працював за
поточним графіком чотири робочих дні -
два дні вихідні, у святкові дні позивач
взагалі не працював.

Зазначені обставини підтверджуються
табелем використання робочого часу.
(а.с. 24-27)

Позивач також поросив суд стягнути з
ТОВ «Титан» на його користь моральну
шкоду в розмірі 30 000 грн. спричинену
йому невиплатою заробітної плати та
незаконним звільненням.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України, за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Згідно п. 9 вказаної постанови, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин.

Отже, враховуючи те, що в судовому
засіданні було встановлено, що ОСОБА_1
був звільнений з дотриманням вимог
чинного законодавства, та будь-яка
заборгованість з заробітної плати
перед ОСОБА_1 відсутня, а тому підстави
для відшкодування моральної шкоди
відсутні.

Розглядаючи даний позов, суд виходить з
положень ст.10,60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215, 224-226, 367 ЦПК
України, ст. ст.8, 43 Конституції України,
ст. ст.1, 2, 4, 10, 13, 18, 21, 24, 47, 94, 115, 116, 221, 233,
237-1 КЗпП України, ст. 24 Закону України
«Про оплату праці», Постановою Пленуму
Верховного Суду України N 4 від 31.03.95
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ
«Титан» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, компенсації за її
затримку, відшкодування моральної
шкоди -відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10-ти днів з
дня його проголошення, а особами які не
були присутні в судовому засіданні у
той же строк з моменту одержання його
копії.

Суддя
В.В. Труханович