Номер провадження: 22-ц/785/7484/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Таварткіладзе О.М., Дрішлюка
А.І.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Одеський автомобільний
ремонтний завод» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 01 липня 2014
року,-

встановила:

24.02.2014р. ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Державного
підприємства «Одеський автомобільний
ремонтний завод» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні з 28.03.2011р. по
05.12.2013р. у розмірі 94643 грн.

При цьому позивач посилався на те, що на
підставі наказу Міністра Оборони
України №120 від 26 березня 2008р. і
контракту між Міністерством Оборони
України і ОСОБА_2, він працював
директором ДП «Одеський автомобільний
ремонтний завод». Наказом Міністра
Оборони України №166 від 28.03.2011р.,
позивач був звільнений з посади
директора, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП
України і п.5.2. розділу контракту.

Повний розрахунок при звільненні
проведено не було і лише 05 грудня 2013р.
позивачу був проведений повний
розрахунок заборгованості з виплати
заробітної плати, а тому ОСОБА_2
вимушений звернутись до суду з даним
позовом.

Представник відповідача надав до суду
заперечення та просив у задоволенні
позову відмовити.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 01 липня 2014р. в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01 липня 2014р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

При цьому посилається на те, що
відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України « Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» №13
від 24.12.1999р., сама по собі відсутність
коштів у роботодавця не виключає
його відповідальність у зв'язку з чим
відповідач повинен виплатити йому
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку по день
фактичного розрахунку, а саме з 28
березня 2011р. по 05 груденя 2013р., що
складає 94 643 грн. за 31 місяць , виходячи
із його середнього заробітку 3053грн.(
3053грн.х 31 місяць = 94643 грн.)

В суді апеляційної інстанції
ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та
просив її задовольнити.

Ліквідатор ДП «Одеський
автомобільний ремонтний завод»-
Фоменко М.С. в письмових запереченнях
просила апеляційну відхилити, рішення
суду залишити без змін, справу
розглянути у її відсутность. При цьому
посилалась на те, що заробітна плата
ОСОБА_2 при звільненні не була
виплачена, оскільки постановами
державного виконавця на кошти
підприємства було накладено арешт, а
тому підприємством заробітна плата не
була виплачена при його звільненні.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позову, суд першої
інстанції посилався на те, що з 27 липня
2011 року по теперішній час розрахунки
ДП «Одеський автомобільний ремонтний
завод» були арештовані першим
Малиновським відділом Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції (постанова №
В-1/113/2011 про арешт коштів боржника від
30.12.2011р., постанова № В-1/113/2011 від 27 липня
2011 року) та відділом примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
(постанова №В 34259932 про арешт коштів
боржника від 01.11.2012р.) внаслідок чого
підприємство не мало можливості
своєчасно виплатити заробітну плату та
належні компенсації на користь своїх
працівників при їх звільненні, а тому
вимоги ОСОБА_2 є не доведеними та не
підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
наказу Міністра Оборони України №120
від 26 березня 2008р. та письмового
контракту, укладеного між
Міністерством Оборони України та
ОСОБА_2 від 26 березня 2008р., позивача
було призначено директором ДП
«Одеський автомобільний ремонтний
завод».

Наказом Міністра Оборони України
№166 від 28 березня 2011р. позивач був
звільнений з посади директора,
відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України і
п.5.2. розділу контракту.

Відповідно до частини 1 статті 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною 1
статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника
або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої
статтею 117 Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117
КЗпП України обов'язковою умовою для
покладення на підприємство
відповідальності за невиплату
належних працівникові сум при
звільненні є наявність вини
підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави
для висновку про те, що відсутність
фінансово-господарської діяльності
або коштів у роботодавця не виключає
його вини в невиплаті належних
звільненому працівникові коштів та не
звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на
підприємстві й незначна частка
заборгованості підприємства перед
працівником у виплаті заробітної плати
також не є підставою для звільнення
роботодавця від зазначеної
відповідальності.

Вказані обставини зазначені у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999р. № 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці", в
якому роз'яснено, що, установивши при
розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведенні його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Як вбачається з матеріалів
справи, постановою від 27 липня 2011р.
державним виконавцем Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції накладено арешт
на грошові кошти боржника у межах
суми 500 864,73 грн., які належать ДП
«Одеський автомобільний ремонтний
завод» та містяться на рахунках
боржника за № 4933 у ВАТ
«Державний Ощадний Банк».

30 грудня 2011р. заступником
начальника Першого Малиновського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління
юстиції, постановою за № В-1/113/2011
накладено арешт на кошти боржника, на
підставі рішення суду у межах суми 500
864,73 грн., які належать ДП «Одеський
автомобільний ремонтний завод» та
містяться на рахунках боржника за №
4933, №4933 у ВАТ «Державний
Ощадний Банк»(а.с.21-24).

01.11.2012р. головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління
державної виконавчої служби
Головного управління юстиції в
Одеській області на підставі рішення
суду накладено арешт на кошти, які
містяться на рахунках № 4933,
№4933 в філії - ДП «Одеський
автомобільний ремонтний завод»(а.с.25).

Встановлено, що ОСОБА_2 з 26
березня 2008р. перебував у трудових
відносинах з відповідачем.

Наказом 28 березня 2011р. ОСОБА_2
звільнено з посади директора ДП
«Одеський автомобільний ремонтний
завод» на підставі п.2ч.1 ст. 36 КЗпП
України, у зв'язку з закінченням
терміну дії контракту.

Відповідач не провів з ОСОБА_2
повного розрахунку при звільненні у
зв'язку з відсутністю коштів на
підприємстві. Заборгованість по
заробітній платі підприємства перед
позивачем склала 65 748 грн.31 коп., яку
ОСОБА_2 отримав, згідно видаткового
касового ордеру 04 грудня 2013р.(а.с. 183 ).

Середньомісячна заробітна плата
позивача складала згідно довідки
підприємства - 3053грн.( а.с. 7).

Встановлено, що відповідач затримав
виплату заробітної плати позивачу з 28
березня 2011р. по 04 грудня 2013р., що
складає 94 643 грн. за 31 місяць , виходячи
із його середнього заробітку 3053грн.(
3053грн.х 31 місяць = 94643 грн.), а тому з
відповідача необхідно за ст.ст.116,117
КЗпП України стягнути середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні.

Оскільки фактичні обставини справи в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
встановлені судами вірно, але
неправильно застосовані норми
матеріального закону, колегія суддів
вважає за необхідне відповідно до
п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України ухвалене
судове рішення скасувати й ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 щодо стягнення середнього
заробітку за час затримки проведення
розрахунку при звільненні у розмірі 94
643 грн., з відрахуванням із вказаної
суми прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

Посилання Ліквідатора ДП
«Одеський автомобільний ремонтний
завод» на Закон України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
до уваги не приймаються з наступних
підстав.

За змістом ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
протягом дії мораторію на задоволення
вимог кредиторів не нараховуються
неустойка (штраф, пеня), не
застосовуються інші санкції за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
передбачено, що дія мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
поширюється на виплату заробітної
плати, аліментів, відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю та життю громадян,
авторської винагороди, на
невикористані та своєчасно не
повернуті кошти Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Аналізуючи норми ст. 2 Закону
України «Про оплату праці» та ст. 117 гл.
VII «Оплата праці» КЗпП України, слід
дійти висновку про те, що відносини
стосовно виплати заробітної плати за
своєю правовою природою є трудовими, а
не цивільними чи господарськими й на
них не поширюється правило ч. 4 ст. 12
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

Тобто зі змісту цієї норми
вбачається, що на відносини, які
випливають із трудових, окремих
сімейних та абсолютних правовідносин,
мораторій не поширюється, а належні
суми підлягають виплаті.

Таким чином, ураховуючи те, що між
сторонами виник спір із приводу
порушення підприємством законодавства
про оплату праці з підстав,
передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України,
дія мораторію не поширюється на вимоги
кредиторів про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Порушення процедури про банкрутство
роботодавця, наявність тривалого
періоду здійснення виконавчих дій
органами державної виконавчої служби,
незначна частка заборгованості
підприємства перед працівником при
звільненні по день фактичного
розрахунку не може свідчити про
відсутність вини роботодавця в
невиплаті працівникові належних
коштів і не є підставою для звільнення
роботодавця від обов'язку сплатити
зазначені кошти.

На вказані обставини звернута
увага у постановах Верховного Суду
України від 21 листопада 2012р. та 02
липня 2014р.

Доводи відповідача про те, що на
кошти підприємства було накладено
арешт державним виконавцем, в зв'язку з
чим заробітна плата не виплачувалась
робітникам, до уваги не приймаються,
оскільки позивач був звільнений з
підприємства 28 березня 2011р., а тому при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день його звільнення.

Постанови від 27 липня 2011р., від 30
грудня 2011р., від 01 листопада 2012р., на які
посилається відповідач були винесені
державним виконавцем після звільнення
позивача ОСОБА_2 28 березня 2011р. з
посади, в зв'язку з чим при звільненні
позивача виплата всіх сум, що належать
йому від підприємства проводиться в
день його звільнення.

Постановою державного виконавця
від 27 листопада 2008р. накладено арешт
на кошти боржника ДП «Одеський
автомобільний ремонтний завод» у
розмірі 1182 грн.87коп., що є незначною
сумою (а.с. 45,170,177).

При подачі позову позивачем до суду та
при подачі апеляційної скарги він був
звільнений від сплати судового збору,
згідно ст.5 Закону України « Про
судовий збір», а тому відповідно до
ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на
користь держави необхідно стягнути
судовий збір у розмірі 946 грн. 40 коп. за
подачу позову та за подачу
апеляційної скарги у розмірі 473 грн. 20
коп.

Згідно з вимогами п.2 ч.1 ст.367 ЦПК
України, суд допускає негайне
виконання рішення про присудження
ОСОБА_2 виплати заробітної плати, але
не більш ніж за один місяць.

Керуючись ст.ст.209,303,307
п.1ч.2,309,314,316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И
Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01 липня 2014 року - скасувати,
постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Одеський автомобільний
ремонтний завод» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеський автомобільний ремонтний
завод» на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за затримку розрахунку за
період з 28 березня 2011р. по 04 грудня
2013р. у розмірі 94 643(дев'яносто чотири
тисячі шістсот сорок три) грн., з
відрахуванням із вказаної суми
прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеський автомобільний ремонтний
завод» на користь держави судовий збір
у розмірі 946(дев'ятсот сорок шість) грн.
40 коп. за подачу позову та за подачу
апеляційної скарги у розмірі
473(чотириста сімдесят три) грн. 20 коп.

Згідно п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України
допустити негайне виконання рішення
про присудження ОСОБА_2 виплати
заробітної плати, але не більш ніж за
один місяць.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

О.М. Таварткіладзе

А.І.Дрішлюк