Провадження №2/761/4502/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 липня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі
Клим Т.О.

з участю позивача
ОСОБА_1

представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача
ОСОБА_4

представника відповідача
ОСОБА_5

третьої особи
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про
визнання майна таким, що не є спільною
сумісною власністю подружжя, суд, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
із вказаним позовом до відповідача
ОСОБА_4 в якому просила визнати
квартиру АДРЕСА_1 такою, що не є
спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування зазначених
позовних вимог посилалась на те, що
13.09.2013 відкрилась спадщина після смерті
її сина ОСОБА_7 і яку прийняли вона (його
мати), його син ОСОБА_8 та його дружина -
відповідачка ОСОБА_4 з якою він не встиг
розлучитись, оскільки подружжя
проживало окремо та шлюбні відносини
між ними були припинені. Спадковим
майном являється вищевказана квартира,
однак, вона була побудована на кошти
сина за і власні кошти позивача також,
які вона отримала від продажу будинку,
а він - від продажу автомобіля, який
продав ще до шлюбу та позик. А
відповідач ОСОБА_4 ніколи в цій
квартирі не була і фактично більше
трьох останніх років не проживала зі
спадкодавцем. При цьому, як правова
підстава вказаних вимог зазначена ст.57
СК України.

В судовому засіданні позивач та
її представники позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її
представник проти позову заперечували,
посилаючись на його безпідставність та
недоведеність, оскільки відповідачка
та ОСОБА_7 проживали однією сім»єю і до
шлюбу, а також вже в період після його
укладення придбали вказану квартиру за
власні спільні кошти. Крім того,
посилається на відсутність будь-яких
документальних підтверджень вказаним
в позові підставам. При цьому, надали
письмові заперечення проти позову
(а.с.19-20).

Врахувавши надані сторонами та їх
представниками пояснення, з»ясувавши
обставини, на які вони посилалися, як на
підставу своїх вимог і заперечень,
вивчивши письмові докази, досліджені в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
вислухавши показання допитаних в
судовому засіданні свідків,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин,
та правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов до висновків про необхідність
відмови у задоволенні позовних вимог
повністю, у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
матір»ю ОСОБА_7 (а.с.6).

Також встановлено, що 18.08.2004 року. між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб
про що свідчить свідоцтво про їх
одруження від 18.08.2004, актовий запис №383,
серії НОМЕР_1 (а.с.22).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що
свідчить відповідне свідоцтво про його
смерть серії НОМЕР_2 (а.с.7).

Разом з цим, згідно свідоцтва про право
власності від 16.05.2008 року, виданого
Головним управлінням житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської Ради (Київської
міської державної адміністрації) та на
підставі наказу Головного управління
житлового забезпечення від 16.04.2008р. №
678-С/КІ, квартира АДРЕСА_1 що складається
із трьох кімнат, жилою площею 83,50 кв.м.,
загальною площею 192,90 кв.м. на праві
приватної власності належить та
зареєстрована за ОСОБА_7(а.с.10).

Із вказаного вбачається, що зазначене
нерухоме майно було отримано ОСОБА_7 за
час перебування ним у шлюбі з
відповідачкою ОСОБА_4

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України,
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Таким чином згідно визначеної законом
презумпції квартира АДРЕСА_1 набута за
час шлюбу, вважається спільною
сумісною власністю подружжя, незалежно
від того, на ім'я кого з подружжя
зазначене майно було придбано,
зареєстровано чи ким внесено грошові
кошти.

При цьому, підстав для визнання
вказаного майна таким, що є особистою
власністю ОСОБА_7 як чоловіка вказаного
подружжя, в розумінні ст.57 СК України,
не знайшло свого підтвердження
виходячи із наступного.

Наявність квитанцій за 2004 рік та 2007 рік
про внесення саме ОСОБА_7 (а.с.43-45) не
виключає та не спростовує презумпцію,
що вартість квартири було оплачено за
рахунок спільних коштів подружжя
відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК
України.

При цьому, судом не встановлена і
наявність правовідносин позики за
життя між ОСОБА_7 та позивачкою, а також
свідком ОСОБА_9, щодо отримання
відповідно: 2 000 і 9000 доларів США та
200000,00 грн. і 50000,00 грн., які в даному
випадку не можуть розцінюватись у
причиново-наслідковому зв»язку із
придбанням квартири, оскільки вказане
не доведено належними і допустимими
доказами в розумінні вимог ст.207, ч.1 ст.
218 ЦК України, а тому показання позивача
та свідків в частині підтвердження
надання ОСОБА_7 грошових коштів на
придбання квартири до уваги не
приймаються.

Крім того, не зважаючи на те, що сторони
в наданих поясненнях зазначили, що
зазначене нерухоме майно до набуття
права власності на нього було
проінвестовано, однак ніяких доказів
цьому надано не було, а вищевказані
копії квитанцій за 2004 та 2007 роки про
сплату ОСОБА_7 грошових коштів також не
підтверджують саме оплату
інвестування будівництва вказаного
нерухомого майна, оскільки не містять
про це жодних відомостей.

Також, не являється належним
підтвердженням походження грошових
коштів на інвестування вищевказаної
квартири, наявність договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що
належала ОСОБА_7, оскільки вона була
ним відчужена тільки в 2012 році, тобто
після придбання квартири по вул.
Дмитрівській.

Також, посилання сторони позивача на
використання ОСОБА_7 коштів, отриманих
після продажу в 2004 році нежитлових
приміщень ТОВ «Паливно-енергетична
компанія «ЕнергоСоюз», де він був
директором, для їх інвестування в
будівництво квартири АДРЕСА_1, - не
приймаються судом до уваги та не можуть
бути покладені в основу рішення,
оскільки в силу ст.115 ЦК України саме
господарське товариство є власником
одержаних доходів, а не його директор
та співвласник.

Крім того, жодна із сторін не надала
суду доказів щодо взагалі проведення
ремонту у вказаній квартирі та несення
при цьому витрат і по її утриманню
також.

В той час як в силу правил ч.4 ст.60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено і не заперечувалось
сторонами, що дійсно до офіційного
укладення шлюбу ОСОБА_7 та відповідачка
ОСОБА_4 проживали разом однією сім»єю, а
з 2011 року - окремо, однак, в кв.АДРЕСА_1 з
2011 року до часу смерті проживав ОСОБА_7
зі своєю сестрою - 3 особою: ОСОБА_6 та
сином від першого шлюбу ОСОБА_8

Положеннями ч. 1. ст. 74 СК України
визначено, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Разом з цим згідно ч. 2 ст. 3 СК
України,сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

При цьому у положеннях п. 20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року за № 11 роз»яснено, що при
застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

До того ж Конституційним Судом України
у рішенні від 03.06.1999р. за № 5-рп/99 (справа
про офіційне тлумачення терміна «член
сім'ї») визначено таку обов'язкову
ознаку члена сім'ї, як ведення
спільного господарства.

Судом під час судового розгляду справи
достовірно встановлено і підтверджено
показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11,
які показали, що у ОСОБА_7 та
відповідачки була сім»я і вони разом
проживали до 2010 чи 2012 року. А також
показаннями свідка ОСОБА_8, який
зазначив, що він проживав в сім»ї
батька ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та її сином від
першого шлюбу з 2007 року постійно однією
сім»єю до 2011 року в квартирі
відповідачки по вул.Братиславській в
м.Києві, а потім уже з батьком та його
сестрою в частково відремонтованій
квартирі АДРЕСА_1.

Існування між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 таких
обов'язкових елементів сім'ї як
взаємопов'язаність спільним побутом та
його ведення, наявність у них усталених
взаємних прав та обов'язків, що
притаманні подружжю в період з 1997 року
по 2011 рік знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні.

Суд вважає, що в даному конкретному
випадку факт спільного проживання з 1997
року призвів до утворення сім'ї, що
потягло офіційне укладення шлюбу який
був зареєстрований в серпні 2004 року.
Наявність психо-емоційного зв'язку та
особистісної взаємної схильності
сторін у період їх спільного
проживання утворило стійкий,
юридично-значимий стан сімейних
відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які
спільні майнові відносини
врегульовували відповідними
зобов'язальними правочинами
(придбанням квартири). Разом із тим, як
вже зазначалось, спільне проживання
між ними тривало до 2011 року.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Положеннями ч. 1 ст. 117 ЦК України
визначено, що об'єктами цивільних прав
є речі, у тому числі гроші та цінні
папери, інше майно, майнові права,
результати робіт, послуги, результати
інтелектуальної, творчої діяльності,
інформація, а також інші матеріальні і
нематеріальні блага.

Таким чином, в період після моменту
виникнення відносин із відповідачкою
до шлюбу з нею, а також після реєстрації
шлюбу, ОСОБА_7 оформив право власності
на квартиру АДРЕСА_1. При цьому, доказів
тому, що оплата або інвестування
вказаного нерухомого майна відбулась
за рахунок особистих коштів ОСОБА_7,
частина яких вже була у нього, а решта -
взята останнім на умовах позики та до
моменту виникнення відносин із
відповідачем, а тому являється його
особистою власністю в розумінні ст.57 СК
України - не доведені позивачем під час
розгляду справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Разом з цим положеннями ч. 3 ст. 10
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У зв'язку із наведеним та
враховуючи презумпцію визначену ст. 60
і ч. 2 ст. 61 СК України, суд приходить до
висновку, що кв.АДРЕСА_1 являється
спільною сумісною власністю подружжя
як набуте під час шлюбу між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4, а тому позовні вимоги про
визнання вищевказаного нерухомого
майна таким, що не є спільною сумісною
власністю подружжя - задоволенню не
підлягають.

Судові витрати розподілені за
правилами ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 74 СК України, ст.
ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 57-60, 109, 118, 119,
208-209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
третя особа: ОСОБА_6 про визнання майна
таким, що не є спільною сумісною
власністю подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя :