Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника позивачки та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського районного суду від 30
липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за
прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а :

24 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
пені за прострочення сплати аліментів.
В уточнених позовних вимогах позивачка
просила суд стягнути з відповідача
142226,81 грн.

Рішенням Рівненського районного суду
від 30 липня 2014 року позов задоволено. З
відповідача на користь позивачки за
період з 23 червня 2009 по 28 лютого 2013 року
стягнено 142226,81 грн. пені за
прострочення сплати аліментів.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що
відповідно до ст. 195 СК України
заборгованість за аліментами,
присудженими у частці від заробітку
(доходу), визначається виходячи з
фактичного заробітку (доходу), який
платник аліментів одержував за час,
протягом якого не провадилося їх
стягнення. Якщо платник аліментів не
працював на час виникнення
заборгованості, але працює на час
визначення її розміру, заборгованість
визначається із заробітку (доходу),
який він одержує. Якщо платник
аліментів не працював на час
виникнення заборгованості і не працює
на час визначення її розміру, вона
обчислюється виходячи із середньої
заробітної плати працівника для даної
місцевості.

Проте при вирішенні даної справи
місцевий суд надані ним довідки про
заробітну плату до уваги не взяв.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував наявних у справі обставин, які
дають підстави для зменшення розміру
неустойки. Зроблений позивачкою
розрахунок неустойки є неправильним,
оскільки пеня від суми несплачених
аліментів нараховується не на загальну
суму заборгованості, а з суми чергового
несплаченого місячного платежу.

Покликаючись на ці обставини,
відповідач просив апеляційний суд
рішення суду першої інстанції
скасувати і справу направити на новий
розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковому скасуванню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Статтею 196 СК України передбачено, що
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Оскільки аліменти призначаються та
виплачуються щомісяця, то неустойка
(пеня) від суми несплачених аліментів
нараховується не на загальну суму
заборгованості, з чого помилково
виходили позивач та суд першої
інстанції, а базою для її нарахування є
сума чергового несплаченого місячного
платежу. При цьому її нарахування не
обмежується тим місяцем, коли мали бути
сплачені аліменти, а здійснюється за
кожен день прострочення по кожному
місячному платежу окремо до повного
погашення заборгованості.

Верховний Суд України у своїй
постанові від 11 вересня 2013 року у
справі № 6-81цс13 роз'яснив, що оскільки
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватися щомісяця, суд повинен
з'ясувати розмір несплачених аліментів
по кожному з цих періодичних платежів,
встановити строк, до якого кожне із цих
зобов'язань мало бути виконано, та з
урахуванням встановленого обчислити
розмір пені, виходячи із суми
несплачених аліментів за кожен місяць
окремо від дня порушення платником
аліментів свого обов'язку щодо їх
сплати до дня ухвалення судом рішення,
підсумувавши розміри нарахованої пені
за кожен із прострочених платежів та
визначивши її загальну суму.

Таким чином, ухвалюючи судове рішення у
даній справі, місцевий суд неправильно
застосував положення ст. 196 СК України,
та, як і позивач, дав їй невірне
тлумачення, яке не відповідає дійсному
змісту цієї правової норми і практиці
її застосування судами.

Тому рішення місцевого суду підлягає
частковому скасуванню з ухваленням у
справі апеляційним судом нового
рішення про часткове задоволення
позову. При цьому колегія суддів
виходить з такого.

З виконавчого листа, виданого
Рівненським районним судом 23 червня 2009
року, вбачається, що рішенням
Рівненського районного суду від 27
травня 2009 року з відповідача ОСОБА_1 на
користь позивачки ОСОБА_3, починаючи з 18
березня 2009 року на утримання
неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнено щомісячні
аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх
видів його заробітку (а. с. 9).

З розрахунку заборгованості за
аліментами, зробленого державним
виконавцем Відділу ДВС Рівненського
районного управління юстиції, видно, що
розмір аліментної заборгованості
ОСОБА_1 за період з 19 березня 2009 року по
лютий 2013 року складає 23754,04 грн. (а. с. 10).
Зазначене свідчить про невиконання
відповідачем своїх обов'язків з
утримання дітей, передбачених ст. 180 СК
України та рішенням Рівненського
районного суду від 27 травня 2009 року.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 15 травня 2006 року
"Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" роз'яснено, що
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у вигляді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення аліментів.

Проте таких обставин у даній справі не
встановлено.

Своєї вини у несплаті аліментів
відповідач не заперечив і будь-яких
доказів на своє виправдання суду не
надав.

Як було зазначено вище, згідно з
частиною 1 статті 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Зважаючи на те, що аліменти на користь
позивачки судом були присуджені з
березня 2009 року, а сама вона у своїх
позовних вимогах просила суд стягнути
з відповідача неустойку за період з
березня 2009 по лютий 2013 року, то
нарахування неустойки відповідачу
слід проводити починаючи з квітня 2009 і
лише по лютий 2013 року. Базою для її
нарахування є сума чергового
несплаченого місячного платежу. Тому
загальна сума неустойки за вказаний
період буде становити 7794,24 грн.

За загальним правилом, право на
стягнення неустойки (пені) в особи
виникає у зв'язку із юридичним фактом
порушення нею обов'язку зі сплати
аліментів на утримання дитини. При
цьому, виконання такого обов'язку з
порушенням строків сплати та наступне
погашення заборгованості не звільняє
особу від відповідальності у вигляді
сплати неустойки (пені) за прострочення
виконання обов'язку зі сплати
аліментів.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не у повній мірі
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України,
через що підлягає частковому
скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.
196 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 30 липня 2014 року частково скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
пені за прострочення сплати аліментів
задовольнити частково в сумі 7794,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7794
(сім тисяч сімсот дев'яносто чотири)
грн. 24 коп. неустойки за прострочення
сплати аліментів.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення місцевого суду в решті
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: