Справа № 0907/2-3509/11
Провадження № 22-ц/779/1530/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої
Матківського Р.Й.

суддів: Ковалюка Я.Ю.,
Шалаути Г.І.

секретаря Капущак С.В.

з участю апелянта
ОСОБА_2, представника
неповнолітньої
ОСОБА_3 - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка також діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, від
імені якої діють представники ОСОБА_2
та ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, з апеляційною скаргою
ОСОБА_2, яка також діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 та представника
ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом, щоб ухвалити рішення
про зобов'язання ОСОБА_5 усунути
перешкоди в користуванні належною йому
на праві власності квартирою АДРЕСА_1
шляхом її виселення.

В процесі розгляду справи ОСОБА_7
уточнив позовні вимоги та просив
визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право
користування однокімнатною квартирою
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач
ОСОБА_7 зазначив, що 02 березня 2010 року
між ним та ОСОБА_5 був укладений договір
купівлі-продажу квартири, відповідно
до якого відповідач продала, а він
купив квартиру АДРЕСА_1. Згідно умов
договору ОСОБА_5 зобов'язалась передати
всі необхідні документи по квартирі,
ключі від неї на час посвідчення даного
договору, а також до 16 вересня 2010 року
виселитись та знятись з реєстрації
місця проживання. Однак, у зазначені
строки відповідач ключів від квартири
йому не передала, продовжує проживати у
спірній квартирі. Згідно довідки про
виписку з будинкової книги про склад
сім'ї і реєстрацію від 27 вересня 2010 року
з реєстрації в цій квартирі відповідач
не знята. Вважає, що відповідач чинить
перешкоди у користуванні належним йому
майном, у зв'язку з чим просив позов
задовольнити.

Даний позов об'єднаний в одне
провадження із зустрічним позовом
ОСОБА_8, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_5 та
ОСОБА_7, третя особа без самостійних
вимог - Орган опіки і піклування
Івано-Франківського міськвиконкому
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, а також позовом
ОСОБА_2, яка також діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3до ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовні вимоги про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним
позивачі обґрунтували тим, що
укладенням вказаного договору
порушені права користування житлом
неповнолітньої доньки продавця ОСОБА_5
- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки не
отримано дозволу органу опіки та
піклування на укладення такого
договору. На момент укладення договору
купівлі-продажу квартири ОСОБА_5
страждала неврозами, психічними
розладами та перебувала у
нестабільному стані, що
підтверджується неодноразовою її
госпіталізацією в примусовому порядку
до психіатричної лікарні. Крім того,
при укладенні спірного договору
купівлі-продажу квартири вартість
квартири була значно заниженою та
такою, що не відповідає ринковій її
вартості.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5
про усунення перешкод у здійсненні
права власності задоволено. Визнано
ОСОБА_5 такою, що втратила право на
користування квартирою по АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у
здійсненні ОСОБА_7 права власності
шляхом виселення її з квартири по
АДРЕСА_1, що належить йому на праві
власності.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_3, до
ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним
відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 13 січня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_9 до
ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_5 такою ,що
втратила право на користування
квартирою по АДРЕСА_1 та її виселення з
квартири відмовлено. Позов ОСОБА_5, яка
діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3,
від імені якої діють представники
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про
визнання договору купівлі-продажу
квартир задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_9, посвідчений приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу -
ОСОБА_10, 16 серпня 2010 року та
зареєстрований в реєстрі за №994.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України від 16 квітня 2014 року рішення
апеляційного суду в частині
задоволення зустрічних вимог ОСОБА_5,
яка діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, від імені якої діють
представники ОСОБА_11 та ОСОБА_6 до
ОСОБА_9 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу скасовано, а матеріали
справи в цій частині повернуто на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
Вищий спеціалізований суд України
скасував у цій частині рішення
апеляційного суду у зв'язку з тим, що
ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
суд обмежився лише наявними у справі
записами з будинкової книги та не
врахував інших доказів наданих
сторонами в обґрунтування заявлених
вимог та заперечень, що свідчить про
неповне встановлення судами фактичних
обставин, які мають істотне значення
для вирішення справи, порушено норми
матеріального та процесуального права
у частині збирання та оцінки доказів на
предмет їх належності та допустимості.

Разом з тим, Вищий спеціалізований суд
України залишив без змін рішення
апеляційного суду про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_5
про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила
право на користування квартирою по
АДРЕСА_1 та її виселення з цієї квартири
.

Тому за вказівкою Вищого
спеціалізованого суду України в
апеляційному порядку переглядається
тільки апеляційна скарга ОСОБА_2, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, та представника ОСОБА_5 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, -
ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 13 вересня 2013 року.

Апелянти у скарзі зазначають, що суд
першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
неповно з'ясував обставин справи,
неправильно дослідив та оцінив докази,
його висновки не відповідність
фактичним обставинам справи, порушено
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції не застосував норми
права, які підлягали застосуванню до
даних спірних правовідносин, а саме
положення ч. 3 ст. 29, 32, 67, 71, ч. ч. 1, 6 ст. 203,
ч. ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 224 ЦК України, ст. ст.
171, 173, 176, 177, 178 СК України, ст. ст. 17, 18 ЗУ
«Про охорону дитинства» та ст. 12 ЗУ «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей».

Судом не враховано, що на момент
здійснення спірного правочину дочці
ОСОБА_5 - ОСОБА_3 виповнилося тільки 11
років, її місцем реєстрації є місце
реєстрації матері, яка на час вчинення
правочину та даний час згідно
паспортних даних зареєстрована по
АДРЕСА_1. Згода органу опіки та
піклування ні на зняття з реєстрації
місця проживання, ні на відчуження
квартири згідно договору
купівлі-продажу не надавалася, що
підтверджується листом служби у
справах дітей виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради від 10
липня 2013 року, відповідно до якого з 04
квітня .2006 року по 09 липня 2013 року
органом опіки та піклування не
надавалося жодних дозволів на вчинення
правочинів щодо належного
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
майна, в тому числі житла, право
власності на яке або право
користування яким вона має.

Судом першої інстанції отримано
відповідь із усіх служб та управлінь і
факт реєстрації ОСОБА_3 за адресою -
АДРЕСА_1 не підтверджено. Разом з тим,
встановивши відсутність факту
реєстрації дитини за вказаною адресою,
суд взагалі не встановив місця
реєстрації ОСОБА_3, яка може бути
позбавлена права на житло.

Не підтверджені належними доказами та
не відповідають дійсним обставинам
справи висновки суду про те, що на
період укладання спірного договору
ОСОБА_3 навчалася і проживала у м. Києві.
Такі висновки суду є помилковими та
ґрунтуються на доказах, зібраних
незаконним шляхом.

Суд не взяв до уваги докази, що
малолітня ОСОБА_3 весь час проживала з
мамою і мала право на проживання у
квартирі квартири АДРЕСА_1.

Також апелянти зазначають, що згідно п.
4 договору купівлі-продажу квартири від
02. Березня 2010 року вартість квартири
становить 3845 грн. При цьому, вірогідна
ринкова вартість спірної квартири
згідно звіту №046/0810 «Про незалежну
оцінку ринкової вартості
однокімнатної квартири, що розміщена
на першому поверсі одноповерхового
будинку» становить 206 785 грн. Таким
чином, при укладанні оскаржуваного
правочину вартість квартири була
значно заниженою. Крім того, грошові
кошти в розмірі 3845 грн. ОСОБА_7,
скориставшись неусвідомленістю
ОСОБА_5, так і не сплатив останній, що
також вказує на недійсність цього
правочину.

Апелянти просять рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2, яка також діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, від імені якої діють
представники ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним задовольнити.

Вислухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_2, яка також діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, батька
неповнолітньої ОСОБА_3- ОСОБА_4, які
вимоги скарги підтримали, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідач ОСОБА_9 в засіданні
апеляційного суду не з'являється,
остання його заява про відкладення
розгляду справи у зв'язку з хворобою не
підтверджена жодним доказом, тому
колегія суддів вважає обґрунтованими
доводи позивачів, що він умисно затягує
вирішення спору, тому її розгляд
необхідно проводити за його
відсутності та по наявних доказах.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, яка також діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, від імені якої діють
представники ОСОБА_2 та ОСОБА_6, до
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним суд
першої інстанції вважав, що малолітня
ОСОБА_3 на час укладення договору
купівлі-продажу квартири №1 не була
зареєстрована, проживала і навчалась у
місті Києві. Продавець ОСОБА_5 набула
права власності на спірку квартиру 29
січня 2010 року, тому посилання позивачів
на те, що малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3
проживала у квартирі з народження є
безпідставним.

Однак, такі висновки суду першої
інстанції зроблено при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
порушено і неправильно застосовано
норми матеріального та процесуального
права, що є підставою для його
скасування у цій частині з ухваленням
нового рішення.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу квартири від 02 березня
2010 року, посвідченого приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
та зареєстрованого в реєстрі прав
власності на нерухоме майно 16 серпня 2010
року за №994 (а.с. 8 в т. 1) ОСОБА_5
зобов'язалась передати у власність, а
ОСОБА_7 зобов'язався прийняти квартиру
АДРЕСА_1 і сплатити її вартість за ціною
та на умовах, встановлених в договорі.
Договором передбачено, що квартира
належала продавцю на підставі
дублікату договору дарування квартири,
виданого державним нотаріусом Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори Вінтоняк М.В. 29
січня 2010 року. За попередньою
домовленістю сторін продаж
вищевказаної квартири вчинено за 3845
грн., що відповідає балансовій вартості
квартири згідно з даними
Івано-Франківського обласного бюро
технічної інвентаризації станом на 09
червня 2010 року.

Відповідно до п. 16 договору
купівлі-продажу квартири продавець
зобов'язалась передати всі необхідні
документи по квартирі, ключі від неї на
час посвідчення даного договору, що
символічно свідчитиме про передачу
проданої квартири, а згідно п. 17
договору продавець зобов'язалась
здійснити процедуру виписки - зняття з
реєстрації місця проживання до 16
вересня 2010 року.

За умовами п. 8 договору продавець
гарантує, що внаслідок продажу
квартири не буде порушено прав та
законних інтересів інших осіб, в тому
числі неповнолітніх, малолітніх
непрацездатних дітей та інших осіб,
яких продавець зобов'язаний утримувати
за законом або договором, а в п. 18
договору купівлі-продажу квартири
продавець ствердила, що членів сім'ї -
дітей, які б мали право проживання в
даній квартирі немає.

Судами при вирішенні спору
встановлено, що ОСОБА_5 проживає і
зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 7
лютого 2001 року і цієї обставини не
заперечує жодна сторона по справі.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» встановлено, що
держава забезпечує право дитини на
проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.
Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень. Органи опіки та
піклування здійснюють контроль за
дотриманням батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав та інтересів
дітей. Для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування. Посадові особи
органів опіки та піклування несуть
персональну відповідальність за
захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Частиною 6 вказаної статті визначено,
що правочин, який вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятись
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватись від
імені дитини порукою, видавати
зобов'язання.

Відповідно до статті 177 Сімейного
кодексу України батьки управляють
майном, належним малолітній дитині, без
спеціального на те повноваження.
Батьки зобов'язані дбати про
збереження та використання майна
дитини в її інтересах. Дозвіл органу
опіки та піклування на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна
дитини надається в разі гарантування
збереження її права на житло.

Зазначена норма Сімейного
кодексу України направлена на
посилення захисту житлових та майнових
прав дітей і надає право органам опіки
та піклування відмовляти у наданні
батькам дитини згоди на вчинення
правочинів, у результаті яких
порушуються права на житло такої
дитини, тобто дитина буде позбавлена
права власності або права користування
житлом без надання іншого рівноцінного
житла або покращення житлових умов.

Аналіз положень Сімейного
кодексу України, Законів України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», «Про
охорону дитинства» дає можливість
стверджувати, що законодавчі акти
вимагають здійснення контролю за
збереженням житлових та майнових прав
дітей саме на етапі вчинення
правочинів з нерухомим майном, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, шляхом
надання органами опіки та піклування
згоди на вчинення зазначених
правочинів.

Для правильного вирішенні даного
спору суд першої інстанції повинен був
встановити чи мала малолітня ОСОБА_3
право на користування квартирою №1 і у
випадку наявності у дитини такого
права обов'язково застосувати норми ст.
12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей».

Суд повинен був звернути увагу, що
відповідно до копії особової справи
учня на а.с. 74, т.2,домашня адреса ОСОБА_3
зазначена як АДРЕСА_1 і саме з цієї
адреси вона переводилась для навчання
до загальноосвітньої школи №3 міста
Івано-Франківська з листопада 2011 року,
де й навчається по даний час і надалі
проживаючи у спірній квартирі.

Суд першої інстанції помилково вказав
у рішенні, що дитина на час укладення
договору купівлі-продажу квартири 02
березня 2010 року навчалась і проживала у
місті Києві.

Відповідно до записів у особовій
справі учня вона 26 січня 2009 року вибула
із школи №166 міста Києва до Калуської
загальноосвітньої школи № 3 у
Івано-Франківській області, що
додатково підтверджується довідкою на
а.с. 218, т.2.

Батько ОСОБА_3 у засіданні апеляційного
суду підтвердив, що дочка переїхала для
навчання у 2009 році до школи у місті
Калуші, у зв'язку з погіршенням
психічного стану матері ОСОБА_5. У 2011
році знову повернулась у школу міста
Івано-Франківська і проживає у
квартирі матері. Батько також
підтвердив, що дочка ОСОБА_13 весь час у
тому числі після розлучення проживає з
мамою ОСОБА_5

Матеріалами справи, зокрема довідкою
від 5 вересня 2013 року на а.с. 84., т2
підтверджено, що дочка ОСОБА_13 по місцю
проживання батька у місті Калуші не
зареєстрована.

Відповідно до описової частини рішення
Калуського міського суду від 13 липня 2001
року при розгляді справи за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу
встановлено, що дочка ОСОБА_13 проживає
з матір'ю.

Крім цього колегія суддів вважає, що
навчання дитини у школах поза межами
населеного пункту, у якому знаходиться
її єдине житло не може вважатись
втратою її права на користування жилим
приміщенням, а у даному випадку його
відчуження без згоди органу опіки і
піклування, що призвело до бездомності
дитини.

Під час розгляду даної справи усіма
судами встановлено, що оригінали
будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1
відсутні. У наявності на а.с. 39 та 88, т.1 є
дві копії будинкової книги на спірну
квартиру, у якій зазначено, що у
квартирі з 04 лютого 2001 року
зареєстрована ОСОБА_5, а у копії з
будинкової книги на а.с. 11, т. 2
зазначено, що ОСОБА_5 є домовласником
квартири на підставі договору
дарування від 18 січня 2001 року.

Колегія суддів вважає, що не можна
брати за основу довідку про виписку з
будинкової книги про склад сім'ї і
реєстрацію від 27 вересня 2010 року №4460,
виданої ЖЕО №8 після укладення
договору купівлі-продажу (а.с. 5 в т. 1), в
квартирі АДРЕСА_1 про реєстрацію тільки
однієї ОСОБА_5, або відсутність права у
зв'язку з цим на проживання в цій
квартирі малолітньої її дочки ОСОБА_13,
оскільки не встановлено, що малолітня
дочка мала інше житло чи право на
проживання в іншій квартирі, а подані
до матеріалів справи копії будинкових
книг не підтверджують фактично
зареєстрованих осіб у спірній
квартирі. Зокрема, у копіях будинкових
книг не зазначено зареєстрованою і
маму ОСОБА_14 - ОСОБА_8, яка є
зареєстрованою у спірній квартирі з 02
квітня 2003 року, що підтверджується
копією її паспорта на а.с. 42, т. 1.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК
України місцем проживання фізичної
особи у віці від десяти до чотирнадцяти
років є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

Жодна із сторін в судовому засіданні не
заперечувала ,що ОСОБА_5 є власником
квартири №1 з 2001 року на підставі
договору дарування і проживає з
дитиною весь час у цій квартирі, тому
зазначення у п. 3 договору
купівлі-продажу цієї квартири від 02
березня 2010 року, що квартира продавцю
належить на підставі дубліката
договору дарування квартири, виданого
29 січня 2010 року, не можу бути підставою
для висновку суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову про
визнання недійсним цього договору і
через те, що ОСОБА_5 набула права
власності на спірну квартиру тільки 29
січня 2010 року.

Згідно листа служби у справах дітей від
25 липня 2013 року у період з 04 квітня 2006 по
09 липня 2013 років органом опіки і
піклування міста Івано-Фпанківська не
надавалося жодних дозволів на вчинення
правочинів. Щодо належного
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
майна, у тому числі житла, право
власності на яке або право
користування яким вона має.

Враховуючи зібрані по справі докази,
колегія суддів встановила, що
малолітня дочка ОСОБА_5- ОСОБА_3 на час
укладення договору купівлі-продажу
квартири №1 мала право на проживання в
ній як єдиному жилому приміщенні, тому
відчуження цього майна без згоди
органу опіки та піклування, як цього
вимагає діюче законодавство, необхідно
вважати недійсним, а порушене право
ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
підлягає захисту.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316, ЦПК
України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 та представника
ОСОБА_5, в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, - ОСОБА_6 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року задоволити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 13
вересня 2013 року про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка
також діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним скасувати та
ухваливши в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_5, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, від імені якої
діють представники ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 02
березня 2010 року, посвідчений приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального ОСОБА_10 16
серпня 2010 року та зареєстрований в
реєстрі за №994.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_7
3845 гривень отриманих за недійсним
договором купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 02 березня 2010 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Матківський Р.Й.

Судді:
Ковалюк Я.Ю.

Шалаута Г.І.