АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк М.Д.

за участю:ОСОБА_1, який діє в інтересах
ОСОБА_2, представника публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» Бацей Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення, третя особа
служба у справах дітей Кіцманської
районної ради Чернівецької області, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 28 липня 2014
року,

встановила:

В серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом.

Просило:

- в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 11 липня 2006 року
у розмірі 58 811,52 доларів США, що за
курсом НБУ складало 469 904 гривні 4
копійки звернути стягнення на квартиру
загальною площею 66,40 кв.м., житловою
площею 42,6 кв.м., що розташована по
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування та перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами державних дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки;

- виселити відповідача ОСОБА_2 та інших
осіб, які зареєстровані та/або
проживають у вищевказані квартирі зі
зняттям з реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюється на адресу
вказаної квартири.

Посилалося на те, що 11 липня 2006 року
ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали
кредитний договір та згодом 10 червня 2011
року додаткову угоду до нього.
Відповідно до умов вказаного договору
відповідач отримав кредит в розмірі 45
153,17 доларів США за сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,04
процентів на рік за користування
кредитом з кінцевим терміном
повернення 8 липня 2021 року.

В рахунок забезпечення зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали
договір іпотеки. Згідно умов вказаного
договору відповідач передав в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1
що належить йому на праві власності.

В результаті неналежного виконання
умов кредитного договору у відповідача
станом на 4 липня 2013 року утворилась
заборгованість в сумі 58 811,52 доларів
США, що складається з заборгованості по
кредиту в сумі 39 837,07 доларів США,
заборгованості по процентам за
користування кредитом в сумі 10 498,27
доларів США, заборгованості по комісії
за користуванням кредитом в сумі 1698,60,
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором в сумі 6777,58
доларів США.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 28 липня 2014
року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 11 липня 2006 року
у розмірі 58 811,52 доларів США, що за
курсом НБУ складало 469 904 гривні 4
копійки звернуто стягнення на квартиру
загальною площею 66,40 кв.м., житловою
площею 42,6 кв.м., що розташована по
АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного
предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування та перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами державних дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
які зареєстровані та/або проживають у
вищевказані квартирі зі зняттям з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюється на адресу
вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення
яким в задоволення позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої
інстанції виходив з того, що в
результаті неналежного виконання умов
кредитного договору у відповідача
станом на 4 липня 2013 року утворилась
заборгованість в сумі 58 811,52 доларів
США.

Вимога з повідомленням про повернення
суми кредиту та у разі його не
виконання, звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення мешканців
з квартири від 3 грудня 2013 року
направлена відповідачам, однак у
передбачений тридцятиденний строк
вказана вимогам ними не виконана.

Сторони відповідно до іпотечного
договору передбачили вирішення
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом позасудового
врегулювання, в частині можливих
способів звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме переходу до
іпотекодержателя права власності на
предмет іпотеки; продажу предмету
іпотеки будь-якій особі та будь-яким
способом, в тому числі на біржі, на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку статті 38 Закону України «Про
іпотеку», з наданням іпотеко держателю
права укласти таких договір за ціною та
на умовах, визначених на власний розсуд
іпотеко держателя, і здійснити всі
необхідні дії від імені іпотекодавця.

Банком виконані обов'язки, передбачені
законом та договором щодо направлення
повідомлення іпотекодавцю, а отже,
наявні правові підстави для виселення
відповідачів з будинку.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК
України зобов'язання мають
виконуватися належним чином та у
встановлений строк. Одностороння
відмова від виконання зобов'язань не
допускається.

Частиною 1 статті 624 ЦК України
встановлено, що якщо за порушення
зобов'язання встановлено неустойку, то
вона підлягає стягненню у повному
розмірі, незалежно від відшкодування
збитків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК
України, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону
України «Про іпотеку» від 5 червня 2003
року N 898-IV у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Частиною 1 статті 38 Закону України «Про
іпотеку» якщо рішення суду або
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя (відповідне
застереження в іпотечному договорі)
передбачає право іпотекодержателя на
продаж предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, іпотекодержатель
зобов'язаний за 30 днів до укладення
договору купівлі-продажу письмово
повідомити іпотекодавця та всіх осіб,
які мають зареєстровані у
встановленому законом порядку права чи
вимоги на предмет іпотеки, про свій
намір укласти цей договір. У разі
невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед такими
особами за відшкодування завданих
збитків.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачає, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки у рішенні суду, крім
іншого, зазначається також і спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону.

Згідно пункту 26 договору іпотеки від 12
липня 2006 року сторони погодили, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
за вибором іпотеко держателя може бути
здійснено у позасудовому порядку
шляхом переходу до іпотеко держателя
права власності на предмет іпотеки, про
що іпотеко держатель зобов'язаний
письмово повідомити іпотекодавця,
продажу предмету іпотеки будь-якій
особі та будь-яким способом, в тому
числі на біржі, на підставі договору
купівлі-продажу у порядку статті 38
Закону України «Про іпотеку», з
наданням іпотеко держателю права
укласти таких договір за ціною та на
умовах, визначених на власний розсуд
іпотеко держателя, і здійснити всі
необхідні дії від імені іпотекодавця.

Згідно частин 1, 2 статті 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів
та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У пункті 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам розґяснено, що при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.
ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 11
липня 2006 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» уклали кредитний договір
та згодом 10 червня 2011 року додаткову
угоду до нього. Відповідно до умов
вказаного договору відповідач отримав
кредит в розмірі 45 153,17 доларів США за
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 14,04 процентів на рік
за користування кредитом з кінцевим
терміном повернення 8 липня 2021 року
(а.с.15-16, 17).

В рахунок забезпечення зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали
договір іпотеки. Згідно умов вказаного
договору відповідач передав в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1
що належить йому на праві власності
(а.с.19-20).

В результаті неналежного виконання
умов кредитного договору у відповідача
станом на 4 липня 2013 року утворилась
заборгованість в сумі 58 811,52 доларів
США, що складається з заборгованості по
кредиту в сумі 39 837,07 доларів США,
заборгованості по процентам за
користування кредитом в сумі 10 498,27
доларів США, заборгованості по комісії
за користуванням кредитом в сумі 1698,60,
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором в сумі 6777,58
доларів США, що підтверджується
розрахунком заборгованості за
договором від 11 липня 2006 року станом на
4 липня 2013 року (а.с.7).

З довідки Кіцманського виробницького
управління житлово-комунального
господарства від 29 листопада 2013 року
№994 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (а.с.60).

22 травня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
направив лист ОСОБА_2 з вимогою про
повернення суми кредиту в повному
обсязі, а також процентів, комісії та
штрафних санкцій, нарахованих на день
повернення кредиту в тридцятиденний
строк та про добровільне звільнення
квартири з усіма членами сім'ї та
іншими мешканцями у разі невиконання
або неналежного виконання порушеного
зобов'язання (а.с.86).

Вказаний лист з вимогою ОСОБА_2 отримав
29 травня 2013 року, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення від 26
травня 2013 року №49 4 (а.с.89).

Колегія суддів вважає правильними
висновки суду першої інстанції про те,
що в результаті неналежного виконання
умов кредитного договору у відповідача
станом на 4 липня 2013 року утворилась
заборгованість в сумі 58 811,52 доларів
США.

Відповідно до договору іпотеки від 12
липня 2006 року сторони визначили, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
може бути здійснено шляхом укладення
договору купівлі-продажу у порядку ст.
38 Закону України "Про іпотеку".

Банком виконані обов'язки, передбачені
законом та договором щодо направлення
повідомлення іпотекодавцю, а отже,
наявні правові підстави для виселення
відповідачів з будинку.

Однак, ухвалюючи рішення у справі, суд
першої інстанції не врахував, що 7
червня 2014 року набув чинності Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Відповідно пункту 1 статті 1
вищевказаного Закону протягом дії
цього Закону не може бути примусово
стягнуте (відчужене без згоди власника)
нерухоме житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Згідно статті 4 Закону він набирає
чинності з дня його опублікування та
втрачає чинність з дня набрання
чинності законом, який врегульовує
питання особливостей погашення
основної суми заборгованості,
вираженої в іноземній валюті, порядок
погашення (урахування) курсової
різниці, що виникає у бухгалтерському
та/або податковому обліку кредиторів
та позичальників, а також порядок
списання пені та штрафів, які
нараховуються (були нараховані) на таку
основну суму заборгованості.

З витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 4 серпня 2014
року №25135357 вбачається, що відомості
щодо фізичної особи ОСОБА_2 у
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майна відсутні.

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 11 липня
2006 року №11196047 вбачається, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1.

З пункту 7 договору іпотеки від 12 липня
2006 року вбачається, що площа квартири
переданої в іпотеку становить 66,4 кв.м.
(а.с.19).

Таким чином, вищевказане майно
виступає як забезпечення зобов'язань
ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим
йому кредитною установою - резидентом
України в іноземній валюті, вказана
квартира використовується як місце
постійного проживання позичальника та
її загальна площа не перевищує 140 кв.м.,
а тому є всі підстави для застосування
до вказаних правовідносин правил,
визначених в пункті 1 статті 1 Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Згідно частини 1 статті 217 ЦПК України
суд, який ухвалив рішення, може
визначити порядок його виконання,
надати відстрочку або розстрочити
виконання, вжити заходів для
забезпечення його виконання, про що
зазначає в рішенні.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення
після четвертого абзацу реченням
наступного змісту:

рішення суду в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відповідачів з квартири зі
зняттям з реєстраційного обліку
підлягає зверненню до виконання після
закінчення дії мораторію на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті, встановленого Законом України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII».

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи
апеляційної скарги про те, що в позові
слід відмовити на підставі Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII (
далі Закон).

Як вбачається з матеріалів справи на
момент пред'явлення позову до суду
вищевказаний Закон не діяв, а тому суд
прийшов до правильного висновку про
задоволення позову.

Та обставина , що на момент ухвалення
рішення у справі Закон вже діяв є
підставою для визначення порядку
звернення рішення до виконання.

Помилковим є доводи апеляційної скарги
про те, що до 25 червня 2015 року
заборгованість по кредиту не може бути
вважатися простроченою, а позивач
позбавлений права вимоги щодо
повернення усієї суми кредиту і
звернення стягнення на майно.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК
України, якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Договір про відкриття кредитної лінії
є одним із видів кредитного договору, а
кредитна лінія - однією із форм її
кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами (траншами). Оскільки в цьому
договорі передбачено всі істотні
умови, необхідні для кредитного
договору, то зобов'язання з надання
кредиту є дійсним із моменту укладення
кредитного договору - договору про
відкриття кредитної лінії.

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості по відсотках та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів, що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому кожен щомісячний
платіж є окремим зобов'язанням.

Враховуючи положення статей 1050, 1054 ЦК,
якщо договором встановлено обов'язок
позичальника повернути кредит
частинами (із розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини кредитодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому від
суми кредиту.

З розрахунку заборгованості за
кредитним договором від 11 липня 2006 року
вбачається, що перше прострочення
платежу по кредиту відповідач допустив
26 вересня 2006 року (а.с.117).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 28 липня 2014
року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення
після четвертого абзацу реченням
наступного змісту:

рішення суду в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення відповідачів з квартири зі
зняттям з реєстраційного обліку
підлягає зверненню до виконання після
закінчення дії мораторію на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті, встановленого Законом України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» від 3 червня 2014 року, № 1304-VII.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: