АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6736/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Ф. Ф. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

17 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Городничої В.С.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 02 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська
звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
/а.с.3-6/.

Рішенням Кіровського районного
суду м. Дніпропетровська від 02 червня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково, в частині
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у
зв'язку із невиконанням грошового
зобов'язання за договором позики від 29
травня 2007 року пеню за період з 18 січня
2013 року по 26 листопада 2013 року в розмірі
100072,36 грн. та 3% річних за період з 02
січня 2011 року по 26 листопада 2013 року в
розмірі 27502,47 грн., а всього - 127574,83 грн.
та вирішено питання щодо судових
витрат /а.с.59-60/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду змінити в частині відмови
в задоволенні позовних вимог, щодо
стягнення заборгованості за спірним
договором позики солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, та рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог закону, інших актів
цивільного законодавства у
встановлений договором строк, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язань не допускається.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно ст.549 ЦК України пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК.

Судом встановлено, що 29 травня 2007 року
між позивачем та відповідачем ОСОБА_5
було укладено безпроцентний договір
позики, за умовами якого вказаний
відповідач для придбання кафетерію
отримав у позику 40000 доларів США,
зобов'язавшись повернути борг у валюті
долари США до 01 січня 2011 року /а.с.7-9/.

Відповідно п.6 зазначеного договору в
разі прострочення повернення позики
позикодавець вправі вимагати
повернення позики та нараховувати пеню
в розмірі 0,1% від несплаченої суми за
кожен день прострочення.

05 червня 2007 року ОСОБА_5 придбано
нежитлову будівлю - кафетерій,
розташований за адресою АДРЕСА_1, за 41000
гривень, про що свідчить копія
відповідного договору купівлі-продажу
та інші матеріали справи /а.с.67-71/.

17 травня 2011 року Кіровським районним
судом м. Дніпропетровська ухвалено
рішення по справі №2-2223/11, яким
задоволено в повному обсязі позовні
вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення
позики та вирішено стягнути з
останнього на користь першої суму
позики за договором позики від 29 травня
2007 року в розмірі 40000 доларів США або
317756 гривень, пеню в розмірі 0,1% за період
з 02 січня 2011 року по 18 березня 2011 року в
розмірі 2813,16 доларів США або 22347,46
гривень, а також судові витрати. Дане
рішення набрало законної сили 30 травня
2011 року /а.с.9, 72-73/.

12 вересня 2011 року ухвалою Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська по
справі №2-2223/11 визнано мирову угоду між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за якою сторони
визначили остаточну суму
заборгованості, в рахунок погашення
якої ОСОБА_2 зобов'язався передати
ОСОБА_3 право власності на низку
об'єктів нерухомого майна. Однак
зазначена ухвала суду першої інстанції
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 була
скасована ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 січня
2013 року, а у визнанні мирової угоди
відмовлено /а.с.10-12, 74-79/.

Проте, на час розгляду вищезазначеної
справи, рішення суду від 17 травня 2011
року належним чином не виконано,
заборгованість за договором позики від
29 травня 2007 року ОСОБА_2 не погашена,
жодне майно у рахунок погашення боргу
на користь позивача не відчужувалось, а
виконавчий лист, виданий на вказане
рішення по справі №2-2223/11, до
примусового виконання не звертався
/а.с.63,65/.

В своїй апеляційній скарзі відповідач
посилається на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, оскільки суд при
ухвалені рішення не врахував, що під
час укладення спірного договору позики
та придбання нерухомого майна на кошти
отримані за вказаним договором, ОСОБА_2
та ОСОБА_4 знаходилися у шлюбі. Тобто,
зазначений договір було укладено в
інтересах сім'ї та придбана нежитлова
будівля входить до складу спільного
майна подружжя, що передбачає
солідарну відповідальність подружжя
перед позикодавцем відповідно до норм
чинного законодавства України.

Однак, з наведеними твердженнями
апелянта колегія суддів не може
погодитись, з наступних підстав.

Нормою ст.61 ч.3 СК України передбачено,
якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.65 СК України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів стосовно цінного
майна згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Положеннями ст.73 ч.2 СК України
визначено, що стягнення може бути
накладено на майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, якщо
судом встановлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і те, що було одержане
за договором, використано на її
потреби.

За змістом наведених вище судом норм СК
України договір, укладений одним із
подружжя, створює обов'язки для другого
з подружжя лише в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, сторонами не надано доказів на
підтвердження, щодо надання ОСОБА_4 у
відповідності до ст.65 ч.3 СК України
письмової згоди на укладення такого
договору позики та відсутні будь-які
докази, які б свідчили про факт
укладення договору позики
відповідачем ОСОБА_2 в інтересах своєї
сім'ї, а також витрачання отриманих
даним відповідачем позикових коштів
саме в інтересах його сім'ї. Тобто суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, щодо відсутності
достатніх підстав вважати, що такий
договір створює обов'язки і для
відповідача ОСОБА_4 із погашення
грошової заборгованості. Крім того,
зазначені вище норми сімейного
законодавства не покладають
солідарної відповідальності на
дружину позичальника за зобов'язаннями
останнього, вона може відповідати
своєю часткою майна у спільній
сумісній власності подружжя за умов,
викладених вище.

Також слід зазначити, що в провадженні
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська перебуває цивільна
справа №2-3440/11 (провадження №2/0203/35/2014)
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ
спільного сумісного майна подружжя
/а.с.57/. З огляду на дану обставину та
враховуючи норми глави 8 СК України, а
також п.24 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2012 року, в
межах розгляду вказаної цивільної
справи має вирішуватись питання про
поділ спільного сумісного майна ОСОБА_4
та ОСОБА_2, в ході чого мають
враховуватись і оцінюватись також
борги подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї, зокрема за спірним договором
позики.

За таких обставин, суд першої інстанції
обґрунтованого дійшов висновку про
звернення стягнення з ОСОБА_2 на
користь позивача пені та 3% річних у
зв'язку із невиконанням грошового
зобов'язання та відмовивши в
задоволені позивних вимог в іншій
частині.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 02 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Городнича В.С.

Демченко Е.Л.