Справа № 265/4594/14-ц
Провадження № 2/265/2093/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі - Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Маріуполі
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, яка діє й в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2014 року позивачка ОСОБА_1, яка
діє також й в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області із позовом
до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням. В обгрунтування позовних
вимог зазначила, що й на підставі
договору дарування належить 58/100 частки
квартири, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Інші 42/100 частки вказаної
квартири належить її малолітньому сину
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі -
продажу, укладеному між ОСОБА_2 та
відповідачем ОСОБА_3 Вказала, що під час
укладання договору купівлі - продажу
вказаної квартири, з відповідачем
ОСОБА_3 була досягнута згода про те, що
останній буде знятий з реєстрації за
адресою квартири. Ніяких домовленостей
про те, що за відповідачем буде
збережено право користування
квартирою не було. Вважала, що
реєстрація місця проживання
відповідача ОСОБА_3 за адресою
квартири, істотно обмежує її право
власності та права власності її сина.
Просила визнати ОСОБА_3, таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

01.09.2014 року позивачка ОСОБА_1 уточнила
свої позовні вимоги в частині підстав
позову та посилаючись, зокрема на ст.ст.
16, 319, 386, 391 Цивільного кодексу України
(надалі - ЦК України), просила визнати
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1 підтримала свої
позовні вимоги в остаточній редакції
та просила їх задовольнити у повному
обсязі, надав пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 письмових
заперечень проти позову до суду не
подав, у призначений час в судове
засідання не з'явився, про причини
своєї неявки суд не повідомив, хоча про
місце і час судового розгляду справи
був двічі повідомлений належним чином.
У зв'язку з цим, суд вважає, що
відповідач ОСОБА_3 не з'явився до
судового засідання без поважних причин
та розглядає справу на підставі
наявних у ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивачки,
дослідивши письмові матеріали справи
та оцінивши у сукупності надані докази,
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, а ч.4 цієї
статті передбачає, що доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1
відповідно до договору дарування
частини квартири від 17.10.2006 року №2499 є
власником 58/100 частки квартири АДРЕСА_1
(а.с.7-8).

Інші 42/100 частини квартири АДРЕСА_1
належить сину позивачки -
неповнолітньому ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі - продажу частини
квартири від 05.05.2014 року №382 (а.с.9-11).

Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Стаття 150 Житлового кодексу
Української РСР (надалі - ЖК України)
передбачає, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Частина 1 ст.405 ЦК України передбачає, що
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Таким чином, діюче законодавство
України встановлює, що право особи на
користування житлом, яке відноситься
до приватного житлового фонду залежить
від наявності однієї з таких умов: а)
особі належить право власності на
житло; б) особа перебуває у сімейних
відносинах з власником житла; в) особа
користується житлом на підставі волі
власника житла. Інших підстав для
надання особі права користування
житлом, яке відноситься до приватного
житлового фонду чинним законодавством
України не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4
відповідно до договору купівлі -
продажу частини квартири від 05.05.2014
року, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованого в реєстрі за №382
передали ОСОБА_2 42/100 частки свого право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Тобто право власності відповідача
ОСОБА_3 на вказану квартиру припинилося
відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України.

Відповідно до копії особового рахунку,
відповідач ОСОБА_3 є зареєстрованим у
квартирі АДРЕСА_1 з 25.03.1997 року (а.с.16).

Відповідно до пояснень позивачки
ОСОБА_1, ані вона, ані її неповнолітній
син з відповідачем ОСОБА_3 у сімейних
відносинах не перебувають. Він є для
них сторонньою особою. Ніяких
домовленостей з відповідачем щодо
користування вказаною квартирою не
укладалося.

Крім того, відповідно до акту від 09.07.2014
року, складеного ККП «Керуюча компанія
«Східна», відповідач ОСОБА_3 не
проживав у квартирі АДРЕСА_1 з моменту
народження (а.с.15).

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що через відчуження свого права
власності на частку у квартири, а також
через відсутність сімейних відносин
або будь-яких домовленостей з
власниками щодо користування житлом,
відповідач ОСОБА_3 втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1. Інших
доказів, які б спростовували вказаний
висновок, суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.41
Конституції України, ст.ст.316-319, 346, 391, 405,
ст.150 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212,
214-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє й в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на
користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1) суму судового збору у розмірі
243,60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя Донецької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
І.Г. Мельник