Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №2-1111/12
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого Павицької
Т.М.,

суддів Трояновської
Г.С., Шевчук А.М.

при секретарі судового

засідання
Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики.
Зазначав, що 04 серпня 2009 року він
позичив ОСОБА_3 кошти в сумі 19 600 грн.
строком до 02 грудня 2009 року. На
підтвердження укладеного договору
позики відповідач в присутності двох
свідків видав розписку, в якій
зобов'язувався повернути позику в
строк до 02 грудня 2009 року. В обумовлені
в розписці строки ОСОБА_3 борг позивачу
не повернув. Враховуючи вищевикладене,
та з урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, просив стягнути з
відповідача 31 735 грн. 52 коп.
заборгованості, з яких: 19 600 грн. -
основного боргу, 2 514 грн. 71 коп. - 3%
річних, 6 578 грн. 89 коп. - проценти від
суми позики та 3 041 грн. 92 коп. -
інфляційних.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 31 735 грн. 52 коп.
заборгованості, та 303 грн. 47 коп.
судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін; суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до розписки від 04 серпня
2009 року ОСОБА_3 отримав в борг від
ОСОБА_2 19 600 грн., строком до 02 грудня 2009
року. Позичальник свої зобов'язання не
виконав, борг не повернув, про що
свідчив наявний у позивача оригінал
зазначеного договору позики.

Суду не надано доказів того, що умови
договору оскаржувалися відповідачем у
встановленому законом порядку.

Згідно ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За змістом ст. 526 ЦК України належне
виконання зобов'язання - це передусім
виконання його відповідно до умов
договору і вимог ЦК України та інших
актів цивільного законодавства.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст.545 ЦК України, прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Суд першої інстанції обґрунтовано
задовольнив позов ОСОБА_2 в частині
стягнення основної заборгованості за
договором позики, оскільки відповідач
не надав суду належних доказів за
правилами ст.545 ЦК України на
підтвердження повернення позики,
оскільки боргова розписка залишилася у
позивача.

Є правильним висновок суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
ОСОБА_2 про стягнення індексу
інфляції, 3 % річних та процентів від
суми позики.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України
передбачено, що у випадку
своєчасного не повернення суми позики,
позичальник зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625 ЦК
України.

За змістом частини другої статті 625
ЦК України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Згідно розрахунку заборгованість за
договором позики станом на 12.03.2014 року
складає 31735 грн. 52 коп., з яких: 19 600 грн. -
основного боргу, 2 514 грн. 71 коп. - 3%
річних, 6 578 грн. 89 коп. - проценти від
суми позики згідно ст.1048 ЦК України та 3
041 грн. 92 коп. - інфляційних.

Відповідачем не спростовано
розрахунок, наданий позивачем,
належними та допустимими доказами, а
відтак доводи апеляційної скарги з
цього приводу є безпідставними.

Безпідставними є посилання
відповідача в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції розглянув
справу у його відсутність та у
відсутність його представника, які
належним чином не були повідомлені про
час та місце розгляду справи, оскільки
як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 був повідомлений належним чином
про час та місце розгляду справи, що
підтверджується розпискою відповідача
(а.с.99), в матеріалах справи відсутнє
повідомлення відповідача про причину
його неявки в судове засідання.

Також хибним є посилання відповідача
на Закон України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а саме на те, що
надання грошових коштів на умовах
позики за сплатою процентів не
допускається.

Закон України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і не
поширюється на всіх інших юридичних і
фізичних осіб - суб'єктів договору
позики, правовідносини яких
регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК
України.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не відноситься
до суб'єктів, на яких поширюється дія
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» (не є учасником
ринку фінансових послуг) при вирішенні
спору суд першої інстанції вірно
керувався нормами ЦК України (ст. ст.
1046-1048).

При розгляді справи судом дотримані
вимоги цивільного процесуального
закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані
обставини справи та дана їм належна
оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судове рішення відповідає
вимогам закону й підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 20 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді