Провадження № 2/161/3601/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

15 вересня 2014 року місто
Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді ФілюкТ.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання права спільної сумісної
власності та визначення в ній частки,

в с т а н о в и в

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з
позовом до ОСОБА_3 про визнання права
спільної сумісної власності та
визначення в ній частки.

Свій позов мотивує тим, що з
відповідачем ОСОБА_3 перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003
року до 29 серпня 2011 року. Вказує, що під
час шлюбу ними було придбано
приміщення кормоцеху, що знаходиться в
АДРЕСА_1, загальною площею 242,5 кв.м.
Право власності на дане приміщення
було зареєстровано на відповідача.
Крім того, вказує, що після розірвання
шлюбу на її утриманні залишилось троє
неповнолітніх дітей та сестра інвалід
першої групи, опікуном якої являється
позивач.

Просить визнати об'єктом права
спільної сумісної власності за ОСОБА_1
та ОСОБА_3 приміщення кормоцеху, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 242,5 кв.м, визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частини та ОСОБА_3 право
власності на ? частки у праві спільної
сумісної власності на приміщення
кормоцеху, що знаходиться в АДРЕСА_1,
загальною площею 242,5 кв.м. та виділити
ОСОБА_1 в натурі ? частини даного
приміщення.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 17 січня 2012 року позовні вимоги в
частині виділення ОСОБА_1 в натурі ?
частини приміщення кормоцеху, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 242,5 кв.м. залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, крім того,
вказувала, що при збільшенні її частки
у праві спільної сумісної власності на
спірне майно слід врахувати, що при
купівлі приміщення кормоцеху були
використані її власні кошти, які вона
отримала від продажу належних їй
автомобілів, а також гроші її батька в
розмірі 12 000 гривень.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала,
заперечувала щодо його задоволення.
При постановленні рішення просила
врахувати обсяг нажитого подружжям
майна, на частину якого відповідач не
претендує, та залишити за ОСОБА_3 право
власності на цілу частину спірного
приміщення кормоцеху.

Заслухавши пояснення сторін, показання
свідків, дослідивши письмові докази у
справі, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено,
що особистою приватною власністю
дружини (чоловіка) є майно, набуте нею
(ним) за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй (йому) особисто.

Згідно із зазначеними нормами при
вирішенні питання про визнання майна
подружжя їх спільною сумісною чи
особистою приватною власністю
з'ясуванню підлягають як підстави й час
набуття такого майна, так і джерела
його придбання

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 22
серпня 2003 року, який було розірвано
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 29 серпня 2011 року.

Також встановлено, що під час шлюбу, а
саме 29 січня 2010 року, відповідач
ОСОБА_3 придбав приміщення кормоцеху,
що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 242,5 кв.м., що стверджується
нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу. Право власності
відповідача на дане приміщення також
стверджується витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно (а.с.
4. 5).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 23 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, частина 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Відповідно до ч.2 ст. 60 Сімейного
кодексу України вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що
спірне приміщення кормоцеху було
придбано під час перебування в
зареєстрованому шлюбі сторонами, за
спільні кошти подружжя. А отже, дане
нерухоме майно, на підставі п.2 ст. 60
Сімейного кодексу України, є об'єктом
спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_3

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Відповідно до статті 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

За вказаною статтею, суд лише в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 30 Постанови "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" при вирішенні спору про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, суд
згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Рішення суду повинно
містити мотиви та обґрунтування
відступу від засади рівності часток
подружжя у їхньому спільному майні.
Інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дочки, сина
або другого з подружжя, що заслуговують
на увагу, можуть враховуватися судом
при визначенні способу поділу
спільного майна в натурі й у тому разі,
коли суд не відступив від засади
рівності часток.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішення
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Обов'язок доказування і
подання доказів процесуальним Законом
покладено на сторони. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді справи судом не
встановлено обставин, передбачених
ст.. 70 Сімейного кодексу України, які б
впливали на розмір часток подружжя у
спільному майні. Не встановлено, що
відповідач не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. Крім того, не
доведено, що розмір аліментів, які
стягуються з відповідача за рішенням
суду, недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та лікування. Обставини на які
посилається позивач, зокрема щодо
несплати відповідачем аліментів та
неучасті у вихованні дитини не є
такими, що мають істотне значення для
справи, з урахуванням, того, що батьки
мають рівні обов'язки щодо утримання та
виховання дитини.

Не заслуговують на увагу суду як на
підставу збільшення її частки у праві
спільної власності подружжя
пояснення позивача про те, що при
купівлі приміщення кормоцеху були
використані гроші її батька в розмірі
12 000 гривень. Останній не позбавлений
права звернутись до суду з позовом про
визнання за ним права власності на
частину спірного приміщення, вважаючи
що його права чи інтереси порушуються.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
допустимі докази на підтвердження
того, що всі необхідні кошти на купівлю
спірного нерухомого майна були
особистими коштами відповідача ОСОБА_3
Посилання відповідача про те, що
спірне приміщення було придбано в
період окремого проживання з
відповідачем спростовується
дослідженими по справі доказами.

Також суд критично оцінює показання
свідків, допитаних в судовому
засіданні щодо походження коштів,
витрачених на придбання спірного
приміщення кормоцеху.

Разом з тим, не впливає на висновок суду
щодо поділу в рівних частках спільного
майна подружжя покликання відповідача
про наявність іншого майна, набутого
сторонами під час шлюбу, оскільки дане
майно не було об»єктом поділу.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що як позивач так і відповідач не
довели необхідність відступу від
засади рівності часток подружжя в
користь кожного із них, і не подали
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх доводів

З врахуванням викладеного,
проаналізувавши зібрані та досліджені
в судовому засіданні докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
слід визнати за сторонами право
спільної сумісної власності на
приміщення кормоцеху, що знаходиться в
АДРЕСА_1, загальною площею 242,5 кв.м., а
також визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3
право власності на спірне приміщення,
по ? частині кожному.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215,
218 ЦПК України, ст.ст..60,69, 70,71 Сімейного
кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право
спільної сумісної власності на
приміщення кормоцеху, що знаходиться в
АДРЕСА_1, загальною площею 242,5 кв.м,

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину приміщення кормоцеху, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 242,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину приміщення кормоцеху, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 242,5 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на рішення суду. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Філюк Т.М.