Справа № 490/4940/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2014 року
м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого - судді
Гуденко О.А.

при секретарі
Аслановій Е.Е.,

за участю представників позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4, представника відповідачів
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа -
Центральний РВ міста Миколаєва
Управління ДМС України в
Миколаївській області про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку , -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року позивачі звернулися
до суду із позовом до відповідачів, з
подальшим збільшенням обсягу позовних
вимог , в якому просили визнати їх
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1,
яка належить позивачам в рівних
частках на праві приватної власності;
зобов'язати Центральний районний
відділ Управління Державної
міграційної служби України в
Миколаївській області зняти
відповідачів з реєстраційного обліку в
цій квартирі; виселити відповідачів з
вказаної квартири.

Свої позовні вимоги обгрунтовували
тим, що є власниками квартири, в якій
без їх згоди та дозволу зареєстрували
своє місце проживання в цій квартирі ,
відмовлялися добровільно звільнити
приміщення, що порушує права позивачів
як власників на розпорядження своєю
власністю.

В судове засідання позивачі не
з'явилися, надали суду належним чином
завірені пояснення, в яких повністю
підтримали позовні вимоги та просили
про їх задоволення.

В судовому засіданні представники
позивачів підтримали позовні вимоги та
пояснили, що рідна мати позивачки
ОСОБА_6 - відповідачка ОСОБА_8 та рідний
брат позивачки ОСОБА_4 дійсно з дозволу
позивачів зареєстрували тимчасово на
період операції відповідачки - лише з
2002 до 2003 року - своє місце проживання в
квартирі АДРЕСА_1 . Після цього з
дозволу позивачів вони залишилися
проживати в цій квартирі, оскільки
позивачі з 2002 року і по теперішній час
проживають на постійному місці
проживання в Португалії , а квартира
потребувала догляду. Але при цьому
жодного дозволу на реєстрацію свого
місця проживання у власній квартирі
позивачі ним не надавала і на таке не
погоджувалися, отже їх реєстрація є
незаконною. На початку 2014 року у
позивачів виникла необхідність у
відчуженні квартири, але реєстрація
відповідачів перешкоджає укласти
договір купівлі-продажу.

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в
судовому засіданні просили відмовити
у задоволенні позову в повному обсязі.
Суду пояснили, що з лютого 2014 року не
проживають в спірній квартирі,
оскільки позивачі їх фактично вигнали
з квартири, навіть забравши деякі
особисті речі. Тому зараз вони вимушені
винаймати житло, що при їх низьких
доходах ставить у скрутне матеріальне
становище, а власного житла не мають.
ОСОБА_8 суду пояснила, що вона вселилася
з дитиною у 2002 році в квартиру з дозволу
позивачів. У них з донькою існувала
домовленість, що вона буде проживати в
квартирі стільки, скільки буде
потрібно, вважала цю квартиру своїм
постійним місцем проживання і не
очікувала такого. Вважали недоречним
посилання представників позивачів на
те, що мають житло на хуторі
Русько-Лютине Російської Федерації ,
оскільки, по-перше, там будинок не має
комунікацій і непридатний до
проживання. По-друге, вони є
громадянами України, ОСОБА_4, отримував
освіту в Україні, відповідачка - пенсію,
отже вони не мають ніякого наміру
виїзжати на постійне місце проживання
в Росію.

Представник відповідачів заперечував
проти задоволення позову посилаючись
на законність вселення та користування
відповідачами спірною квартирою,
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін та
дослідивши наявні у справі докази, суд
встановив наступні факти та відповідні
ним правовідносини.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і у порядку,
передбачених законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
однокімнатної квартири АДРЕСА_1
належить позивачам по 12 частці кожному
на підставі Договору купівлі-продажу
від 12 березня 2001 року.

ОСОБА_8 є рідною матір'ю позивачки
ОСОБА_6, ОСОБА_4 - рідним сином ОСОБА_8

Згідно Довідки за формою 3 ОСББ"Єнісей"
, на тепершіній час в даній квартирі
зареєстрований ОСОБА_7, як головний
картиронаймач та ОСОБА_6, - з 2001 року, з
2007 року - ОСОБА_8., з 2010 року - ОСОБА_4

Як слідує з пояснень обох сторін, з
червня 2002 року ОСОБА_7, а з вересня 2002
року - ОСОБА_6, виїхали на постійне місце
проживання до Португалії, проте
зберігають українське громадянство та
реєстрацію у спірній квартирі.

Згідно паспортів відповідачів вони є
громадянами України з 02 серпня 2002 року
.

За наявними в матеріалах справи
листами Центрального РВ УМВС України в
Миколаївській області за
березень-квітень 2014 року , в ході
перевірок заяви представників
позивачів щодо протиправних дій з боку
ОСОБА_8 з приводу незаконної її та сина
ОСОБА_4 реєстрації в квартирі АДРЕСА_1
конкретних та прямих доказів
незаконності дій ОСОБА_8 не здобуто.

Як слідує з пояснень позивачів, в
вересні 2002 року ОСОБА_6 дала дозвіл на
тимчасову реєстрацію на півроку до 20
березня 2003 року в зазначеній квартирі
своїй матері ОСОБА_8 Про таку
реєстрацію ОСОБА_7 дізнався вже 27
вересня 2002 року , коли його дружина
ОСОБА_6 приїхала в Португалію.

Відповідно до відповіді Центрального
РВ м.Миколаєва Управління ДМС України в
Миколаївській області на запит суду,
оглянутого в судовому засіданні
оригіналу будинкової книги, відповідно
даних адресно-довідкового підрозділу
УДМС та ОСББ "Єнісей" , громадянка
ОСОБА_8 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 20
вересня 2002 року до 20 березня 2003 року
тимчасово , а постійно з 22 листопада 2007
року з приміткою на жилплощу доньки,
ОСОБА_4 - з 21 травня 2010 року - при
отриманні паспорту громадянина
України як неповнолітня дитина за
місцем проживання матері.

З наявних в матеріалах справи
квитанцій вбачається, що з жовтня 2007
року до грудня 2013 року була
уповноваженим платником від ОСББ
платежів за телевізійні послуги .

Письмовими доказами у справі
підтверджується, зо з 2002 року зазначена
квартира була постійним місцем
проживання відповідачів, за цією
адресою ОСОБА_4 перебував на обліку в
ЗОШ № 3, міські дитячій полікліниці № 4,
ОСОБА_8 реєструвалася як фізична особа-
підприємець, за цією адресою взята на
облік в Управлінні ПФУ в Центральному
районі м. Миколаєва.

Згідно пояснень сторін, весь цей час
ОСОБА_8 періодично здійснювала оплату
комунальних послуг за квартиру (
оскільки з 2004 по 2014 рік позивачі
жодного разу не приїзжали до України),
хоча на час їх виселення з квартири
існувала значна заборгованість по
комунальним послугам.

Згідно Договору оренди житлового
приміщення з 13 березня по 13 вересня 2014
року ОСОБА_8 є наймачем квартири
АДРЕСА_2.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_9 , яка є головою ОСББ "Єнісей", та
ОСОБА_10 , яка на час вселення
відповідачів і до 2010 року працювала
бухгалтером ОСББ, підтвердили, що
відповідачі проживали там постійно,
сусіди знали, що вона проживає в
квартирі доньки з дозволу останньої.

Відповідно до ст.. 156 ЖК України,члени
сімї власника квартири, які проживають
разом з ним, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сімї
власника квартири належать: дружина
власника, їх діти, батьки. Членами сімї
власника може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з власником і ведуть з ним
спільне господарство. При цьому
припинення сімейних відносин з
власником квартири не позбавляє їх
права користуватися займаним
приміщенням.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає встановленим, що відповідачі
вселилися до вказаної квартири та
зареєстрували своє місце проживання в
ній як члени сім'ї співвласника житла,
отже набули самостійного сервітутного
права користування спірною квартирою,
яка належить іншій особі. За такого як
єдина можлива підстава визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщеннням
спірної квартири, в даних
правовідносинах сторін підлягає
застосуванню ст. 405 ЦК України.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що
члени сімї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Член сімї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом. Отже, при
розгляді справ про визнання члена
сім'ї власника житла таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
необхідно з'ясувати причини
відсутності понад встановлені законом
строки.

Проте на такі обставини позивачі не
посилалися, крім того відсутність без
поважних причин відповідачів в цій
квартирі з лютого 2014 року
спростовується матеріалами справи.

Жодних належних та допустимих доказів
незаконності реєстрації постійного
місця проживання відповідачів в
вказаній квартирі позивачами та їх
представниками не надано. Більш того,
наявність певних домовленостей щодо їх
проживання в цій квартирі
підтверджується і поясненнями
представників позивачів, стосовно і
надсилання ОСОБА_6 коштів матері на
оплату комунальних послуг, спілкування
між ними за цією адресою, відсутність
будь-яких звернень до компетентних
органів з приводу незаконності їх
проживання протягом усього часу їх
тривалого ( більше 10 років) проживання.

Оскільки факт непроживання в спірній
квартирі відповідачів з лютого 2014 року
і по теперішній час достеменно
встановлений в судовому засіданні і
підтверджений самими позивачами,
вимоги позову про виселення
відповідачів є необгрунтованими і
задоволенню не підлягають.

Суд не може прийняти до уваги посилання
позивачів, як на підставу для
задоволення позовних вимог , на
порушення їх права власності з боку
відповідачів.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди. У випадку порушення
його прав, не пов'язаного з
позбавленням права власності, власник
має право вимагати усунення перешкод у
користуванні.

В разі, коли такі перешкоди полягають у
неправомірному користуванні житлом
власника, або іншим належним йому
приміщенням для цілей проживання,
останній вправі, відповідно до
положень житлового законодавства,
вимагати виселення із належного йому
приміщення.

За таких обставин та виходячи із меж
заявлених вимог, змісту наведених норм
законів випливає, що неправомірність
користування житлом власників з боку
відповідачів не доведена в судовому
засіданні , отже суд не вбачає підстав
для задоволення позову .

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові
витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом 10 днів після проголошення
рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва
Гуденко О.А.