Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3864/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 липня 2014 року за
позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
«ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 , ОСОБА_6,
треті особи управління державної
міграційної служби України в
Ленінському районі м. Запоріжжя, служба
у справах дітей Запорізької міськради
по Ленінському району про виселення та
зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулося до суду с позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення та
зняття з реєстрації

В позові позивач зазначав, що 29.11.2005р.
між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як
кредитодавцем, (правонаступником якого
є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_8, як
позичальником, був укладений кредитний
договір на суму 30000 доларів США, а
відповідно додаткової угоди від
16.02.2006р. - ще на суму 15000доларів США. В
забезпечення виконання зобов'язання за
кредитним договором та додатковою
угодою на загальну суму 45000 доларів
США, банк уклав з іпотекодавцем ОСОБА_2
іпотечний договір №14.2295/2 від 29.11.2005р.,
який посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 під реєстровим № 9285, та
додатковий договір 16.02.2006р. до
іпотечного договору, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_9
під реєстровим № 501.

Згідно умов іпотечного договору
відповідач ОСОБА_2 передала в іпотеку
нерухоме майно, а саме, квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,69
кв. м., житловою площею 36,20 кв. м., яка
належить іпотекодавцю на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 19.11.2004 р., виданого
управлінням житлового господарства
Запорізької міської ради /САА №960059/,
заставною вартістю 172125грн.

В спірному житловому приміщенні
проживали і були зареєстровані: ОСОБА_2,
її чоловік - ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, сини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та
онук ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказав, що рішенням
Апеляційного суду Запорізької області
від 11.04.2011р., яке залишено без змін
ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 12.12.2011р., задоволено позов
банку про звернення стягнення на
предмет іпотеки - на вищевказану
квартиру, яка належить ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно.

Позивач також зазначав, що у січні 2012
році направляв на адресу відповідачів
письмові вимоги щодо звільнення
житлового приміщення в добровільному
порядку, однак, до теперішнього часу
квартира відповідачами не звільнена.
Посилаючись на ці обставини, просив
виселити відповідачів з квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 липня 2014 року позов
задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та
неповнолітнього ОСОБА_10, з квартири
АДРЕСА_1.

Зобов'язано Управління державної
міграційної служби України в
Ленінському районі м. Запоріжжя зняти
з реєстрації за адресою: квартира
АДРЕСА_1 ОСОБА_2, , ОСОБА_6, ОСОБА_5, та
неповнолітнього ОСОБА_10.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» суму судового збору -
107,30гр.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції виходив з того, що є таке, що
набрало законної сили судове рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки - на вищевказану квартиру, яка
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
банк направляв на адресу іпотекодавця
ОСОБА_2 та інших відповідачів, які є
членами сім'ї іпотекодавця, письмову
вимогу щодо звільнення житлового
приміщення в добровільному порядку,
однак, до теперішнього часу квартира
відповідачами не звільнена. З огляду на
положення статті 40 Закону України «Про
іпотеку» та статті 109 ЖК України суд
першої інстанції дійшов висновку про
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

Основний довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої інстанції
порушив вимоги статей 109, 132-2 ЖК
України, оскільки не мав права виселяти
відповідачів без надання їм іншого
житлового приміщення.

Такий довід апеляційної скарги не
знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником квартири за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 61,69 кв. м.,
житловою площею 36,20 кв. м., яка належить
їй на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 19.11.2004
р., виданого управлінням житлового
господарства Запорізької міської ради
/САА №960059/.

В забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором та додатковою
угодою на загальну суму 45000 доларів
США, які було укладено ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» з невісткою відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_8, ОСОБА_2 29.11.2005 року
уклала з банком іпотечний договір №
14.2295/2, який посвідчено приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_9 під
реєстровим № 9285, та додатковий договір
16.02.2006р. до іпотечного договору,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 під реєстровим № 501 (а. с.
13-17).

Згідно довідки ЖБК «Будівельник-24» в
квартирі, яка є предметом іпотеки,
проживали і були зареєстровані: ОСОБА_2,
її чоловік - ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, сини - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та
онук ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18).

Судом встановлено, що рішенням
Апеляційного суду Запорізької області
від 11.04.2011р., яке залишено без змін
ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 12.12.2011р., задоволено позов
банку про звернення стягнення на
предмет іпотеки - на вищевказану
квартиру, яка належить ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно (а. с. 8-12).

При апеляційному розгляді справи також
встановлено, що рішенням Ленінського
райсуду м. Запоріжжя від 17.07.2013 р. було
відмовлено ОСОБА_2 в визнанні
недійсними договору іпотеки від 29.11.2005
р. та додаткової угоди до договору
іпотеки від 16.02.2006 р. Ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України від
12.02.2014 р. дане рішення залишено в силі
(а. с. 125-130).

Частиною 1 статті 40 Закону
України «Про іпотеку» передбачено, що
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 3 статті 109 ЖК
України - звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

При цьому можливість виселення не
ставиться в залежність від надання їм
жилих приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання відповідно до
ст.132-2 цього Кодексу, навіть у тому
випадку, коли громадяни підлягають
виселенню з житлових приміщень, що були
придбані ними за рахунок кредиту і його
повернення забезпечувалось іпотекою
відповідного житлового приміщення ( ч.4
ст.109 ЖК України).

Крім того, примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або і інший погоджений сторонами строк.

Роз'яснення щодо виселення мешканців
об'єкта іпотеки за умови дотримання
письмової вимоги про виселення та
звільнення житлового приміщення
протягом одного місяця з дати
одержання цієї вимоги, наведені також у
пункті 43 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

З матеріалів справи та пояснень
представника позивача вбачається, що
16.01.2012 року банк направляв на адресу
відповідачів письмові вимоги щодо
звільнення житлового приміщення в
добровільному порядку, однак, до
теперішнього часу квартира
відповідачами не звільнена. Ці вимоги
були отримані відповідачами 17.01.2012
року, про що свідчать поштові
повідомлення про вручення і що не
заперечується апелянтами. Натомість, у
встановлений законом місячний строк
відповідачі добровільно з житлового
приміщення не виселились (а. с. 19-28).

Посилання апелянта на невиконання
судом вимог частини 2 статті 109 ЖК
України щодо виселення з наданням
іншого постійного житлового
приміщення є безпідставним, оскільки
особи, що виселяються з жилих
приміщень, які є предметом іпотеки і на
які звернуто стягнення, відповідно до
частини 4 статті 109 ЖК України мають
право лише на отримання тимчасового
житлового приміщення у порядку,
передбаченому ст.132-2 ЖК України.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, квартира, з якої виселяють
відповідачів, не придбавалася за
рахунок кредитних коштів, а тому
відсутні підстави для надання їм
іншого постійного жилого приміщення.

Інший довід апеляційної скарги
стосується порушення оскаржуваним
судовим рішенням прав неповнолітнього
онука іпотекодавця - ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований в
квартирі на час передачі квартири в
іпотеку, а дозвіл органу опіки та
піклування не був отриманий.

Цей довід апеляційної скарги є
неспроможним з огляду на наступне.

Як видно з довідки ЖБК «Будівельник-24»
в квартирі, яка є предметом іпотеки і
власником якої є ОСОБА_2, проживали і
були зареєстровані: ОСОБА_2, її чоловік -
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, сини -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та онук ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1. При вирішенні спору за
позовом ОСОБА_2 до вимог ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним
договору іпотеки, додаткового договору
до іпотеки, суд першої інстанції вже
розглядав це питання.

В мотивувальній частині рішення
Ленінського районного суду від 17.07.2013
р., яким було відмовлено ОСОБА_2 в
визнанні недійсними договору іпотеки
від 29.11.2005 р. та додаткової угоди до
договору іпотеки від 16.02.2006 р. і яке
залишено без змін Ухвалою Вищого
Спеціалізованого Суду України від
12.02.2014 р., зазначено наступне:

«Крім того, позивачка та її представник
наполягали також на одночасному
вирішенні спору щодо недійсності
договору іпотеки та додаткового
договору до договору іпотеки з підстав,
передбачених ч.1 ст. 203 ЦК України,
оскільки ці правочини були вчинені з
порушенням ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» - на передачу
спірної квартири в іпотеку не
надавалася згода органу опіки та
піклування, тоді як за вказаною адресою
з народження був зареєстрований та
проживав онук позивачки - ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Закон України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», на який
посилається позивачка, набрав законної
сили з 01.01.2006р. і на момент укладення
договору іпотеки не був чинним.

Статтею 17 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що батьки та
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовитися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватись від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. Аналогічні норми
закріплені у ст.177 Сімейного кодексу
України, яка визначає, що управління
майном дитини здійснюється батьками.

У даному випадку спірний договір
іпотеки укладений не одним з батьків
неповнолітнього ОСОБА_10, а його
бабусею, яка не являлася і не являється
його опікуном. З наведених підстав
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання
договору іпотеки та додаткового
договору до нього недійсним з тих
підстав, що вони були вчинені з
порушенням ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», є безпідставними
і задоволенню не підлягають» (а. с. 68).

Також апелянт посилається на
порушення мораторію на примусове
стягнення нерухомості, переданої в
іпотеку.

Такий довід апеляційної скарги
спростовується наступним.

Зі змісту Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» не
вбачається, що заборонено виселяти
мешканців іпотечного нерухомого майна
за судовим рішенням, яке набрало
законної сили ще 11.04.2011 року.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

За таких обставин суд обгрунтовано
задовольнив вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
про виселення відповідачів з квартири,
яка є предметом іпотеки і на яку
звернуто стягнення на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, а тому відсутні підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: