Справа № 478/703/14-ц пров. № 2/478/261/2014
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

13.06.2014 року
Казанківський районний суд
Миколаївської області

в складі: головуючої судді

Сябренко І.П.

за участю: секретаря

Поліщук С.П.

позивача

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду смт.
Казанка цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності за набувальною
давністю,

В с т а н о в и в:

23.04.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовною заявою до ОСОБА_2 про
визнання права власності за
набувальною давністю, в якій
посилаючись на те, що 05.10.2003 року
добросовісно заволоділа житловим
будинком АДРЕСА_1 і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном,
просила визнати за нею право власності
на житловий будинок за АДРЕСА_1 за
набувальною давністю.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
підтримала заявлені вимоги і просила
їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про дату, час і місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, про що
свідчить розписка про отримання
судової повістки, причини неявки суду
не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача,
допитавши свідків, дослідивши письмові
докази, суд приходе такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК
України, особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кдексом.

Отже, за змістом цієї норми необхідно,
щоб заволодіння майном було
добросовісним, тобто володілець не
повинен був та не міг знати про те, що
він володіє чужою річчю, тобто
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна.

Диспозиція зазначеної норми не містить
визначення поняття «добросовісність»,
проте в контексті статті 344 ЦК
поняття добросовісності в деякій
мірі виходить за межі поняття
правомірності (частина 2 статті 328 ЦК)
або загальних правил добросовісності,
як принципу цивільного права та
презумпції поведінки особи ( статті
3,12 ЦК), а також умов добросовісності
набуття за змістом статті 388 ЦК.

Системний аналіз умов набуття права
власності за набувальною давністю
за статтею 344 ЦК у порівнянні з
умовами набуття права власності у
іншій спосіб (наприклад, за
договором, за іншим правочином або
на безхазяйне майно, відумерлу
спадщину тощо) дає підстави
вважати, що позивач, як володілець
майна, повинен бути впевнений в тому, що
він отримав це майно за таких обставин
і з таких підстав, які є достатніми для
отримання права власності на нього. У
володільця немає іншої правової
підстави володіти майном, в тому числі
і за договором. Відсутні інші
правовідносини між ним та
зацікавленими особами, в тому числі і
щодо безхазяйного майна або відумерлої
спадщини, стосовно якої не було вчинено
дій по переходу її у власність
територіальної громади (розділ 6
«Аналіз деяких питань застосування
судами законодавства про право
власності при розгляді цивільних
справ». Верховний суд України. 2013). Всі
ці обставини мають правове значення
саме на момент заволодіння майном.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідно до договору купівлі-продажу
нерухомості від 10.07.2001 року,
зареєстрованого Українською товарною
біржею, ОСОБА_3, як власник житлового
будинку АДРЕСА_1, продала покупцю
ОСОБА_2 належний їй житловий будинок і
сторони підписали зазначений договір.

Згідно реєстраційного посвідчення
Казанківського бюро технічної
інвентаризації житловий будинок
АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 на
праві приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу,
зареєстрованого Казанківським
відділом реєстрації товарної біржі
«Українська» від 10.07.2001 року.

Відповідно до розписки від 05 жовтня 2003
року ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 будинок
АДРЕСА_1.

Встановлені обставини дають
підстави вважати, що ОСОБА_1 поселилась
у житловий будинок на підставі
домовленості (угоди) з відповідачем
ОСОБА_2 Договір купівлі-продажу
нерухомого майна з дотриманням вимог
закону щодо такого виду правочинів
сторони не укладали. Отже, відсутній
критерій, визначений статтею 344 ЦК -
«заволодіння майном». Крім того,
володіння житловим будинком позивачем
не можна вважати добросовісним в
розумінні вимог частини 1 ст. 344 ЦК
України.

За таких обставин, суд приходить
висновку щодо необґрунтованості
заявлених вимог позивачки ОСОБА_1, тому
відмовляє в задоволенні її позову.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
судові витрати, понесені позивачем у
зв'язку з розглядом справи, належить
віднести на його рахунок.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, суд

В и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності за
набувальною давністю відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем у
зв'язку з розглядом справи, віднести на
його рахунок.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Миколаївської області через
Казанківський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
відповідач, який не був присутнім у
судовому засіданні може подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя