Номер провадження: 22-ц/785/4982/14
Номер справи місцевого суду: 496/6130/13-ц
Головуючий у першій інстанції Буран
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ПАТ КБ
«ПриватБанк» на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
20.02.2014 року по справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 2), в якому просив стягнути
з відповідачки на його користь
заборгованість у розмірі 11 975,33 грн. за
кредитним договором № ODB0SE00001303 від
17.10.2006 року та судові витрати в розмірі
229,40 грн.

Свої позовні вимоги позивач, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що 17.10.2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № ODB0SE00001303,
згідно якого відповідачка отримала
кредит у розмірі 6 000 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 2,00 % в місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом. Однак, до
цього часу відповідачка не виконала
умови кредитного договору, не
повернула заборговану суму.

Як зазначено в рішенні суду, в судове
засідання представник позивача не
з'явився, але до суду надійшла заява, в
якій він просив розглядати справу без
його участі, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, не заперечував проти
заочного розгляду справи та
постановлення заочного рішення по
справі. Відповідачка до судового
засідання двічі не з'явилась, хоча була
повідомлена належним чином, про день
слухання справи, раніше 26.12.2013 року до
канцелярії суду надійшла заява від
ОСОБА_3, в якій вона просила застосувати
до вимог позивача позовну давність.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 20.02.2014 року в
позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості у сумі 11
975,33 та судових витрат у розмірі 229,40
грн., відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду,
ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну
скаргу на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
20.02.2014 року, в якій просить скасувати
рішення суду від 20.02.2014 року та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити в
повному обсязі позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на те, що
вважає оскаржуване рішення незаконним,
необґрунтованим, таким, що винесене
внаслідок неповного з'ясування
обставин, які мають значення для справи
та невідповідністю висновків суду
обставинам справи, з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачкою рішення суду не
оскаржується.

В судове засідання учасники процесу не
з'явилися, причини неявки суду не
повідомили клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог, наданих доказів і
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої
інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 17.10.2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № ODB0SE00001303,
згідно якого відповідачка отримала
кредит у розмірі 6 000,00 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 2,00 % в місяць.

Відповідно до п. 1.1. зазначеного
договору, кредит надано на період з
17.10.2006 року по 17.10.2008 року.

Як вбачається з позову, додатків, заяви
відповідачки про застосування
позовної давності, позивач не ставить
під сумнів, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 це одна
і та ж особа. Таким чином, суд вважав, що
відповідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставина що відповідачка ОСОБА_3 та
ОСОБА_3 є однією особою, визнана
сторонами і не підлягає доказуванню.

Згідно умов зазначеного договору,
ОСОБА_3 повинна була повернути суму
кредиту та інших платежів до 17.10.2008
року, тобто з 18.10.2008 року почався
перебіг строку позовної давності, по
порушеному праву позивача.

Стаття 257 ЦК України, встановлює, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Від позивача не надходило ніяких заяв
про поновлення строку позовної
давності з посиланням на поважність
його пропуску.

Позовна заява надійшла до канцелярії
суду 29.11.2013 року, тоді як трирічний
строк закінчився 17.10.2011 року.

Стаття 267 ЦК України, встановлює, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд першої інстанції
відмовив в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», в зв'язку з спливом
позовної давності.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, в межах позовних вимог,
повно, всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
прийшов до правильного висновку
відповідно до обставин, якими позивач
обґрунтовував свої позовні вимоги та
на підставі наданих і досліджених
доказів, відмовивши в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Тому судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, наданим доказам та
відповідним нормам права, а суд першої
інстанції правомірно на підставі вимог
закону, відповідно до обставин, якими
позивач обґрунтовував свої позовні
вимоги, наданих доказів та на підставі
встановлених обставин справи дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк».
Оскільки, в судовому засіданні
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 17.10.2006 року між
сторонами було укладено кредитний
договір № ODB0SE00001303, на строк з 17.10.2006
року по 17.10.2008 року, згідно якого
відповідачка отримала кредит у розмірі
6 000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2,00 % в
місяць (а. с. 5-8).

В результаті неналежного
виконання своїх зобов'язань за
вказаним кредитним договором, у
відповідачки перед позивачем виникла
заборгованість в розмірі 11 975 грн. 33 коп.
(а. с. 3-4), проти чого відповідачка не
заперечувала, однак просила
застосувати до вимог позивача позовну
давність, звернувшись до суду з
відповідною заявою (а. с. 27).

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу;
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення; сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи, що
позивачем відповідачці надано кредит
строком з 17.10.2006 року по 17.10.2008 року (а. с.
5), а з позовом до суду позивач звернувся
лише 29.11.2013 року (а. с. 2) та не ставив
питання про поновлення строку позовної
давності, то суд першої інстанції
правильно застосував позовну давність
за заявою відповідачки (а. с. 27) та
правильно відмовив в задоволенні
позову у зв'язку з спливом позовної
давності.

Доводи апеляційної скарги з посиланням
на п. 6.1. кредитного договору, що
кредитний договір діє з моменту
підписання до повного виконання
зобов'язань сторонами, а тому позивач
звернувся до суду в межах позовної
давності, судова колегія не приймає до
уваги, враховуючи вимоги ч. 5 ст. 261 ЦК
України.

Оскільки, в кредитному договорі,
укладеному сторонами (а. с. 5-8)
встановлено строк надання кредиту, з
кінцевим терміном повернення - 17.10.2008
року, з якого і починається перебіг
позовної давності.

Також судова колегія не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги з
посиланням на ч. 1 ст. 259 ЦК України,
відповідно до якої позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Оскільки, в матеріалах справи
відсутній договір про збільшення
позовної давності укладений між
сторонами у письмовій формі. Така
домовленість між сторонами про
збільшення позовної давності не
вбачається і з кредитного договору, а п.
6.1. кредитного договору, на який
посилається в апеляційній скарзі
позивач, яким передбачено, що «даний
договір у частині сплати винагороди за
надання фінансового інструменту,
згідно п. 1.1. набуває чинності з моменту
його підписання обома сторонами, в
інших частинах - з моменту надання
Позичальником розрахункових
документів або оформлення касових
документів з метою використання
кредиту в межах зазначених сум, і діє в
обсязі виданих Позичальником коштів до
повного виконання сторонами
зобов'язань за цим Договором», не
свідчить про укладення між сторонами
договору про збільшення позовної
давності.

Інші доводи апеляційної скарги, судова
колегія також не приймає до уваги,
оскільки вони стосуються суті спору та
не спростовують висновки суду першої
інстанції, в зв'язку з відмовою в
задоволенні позову внаслідок спливу
позовної давності.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія, враховуючи доводи
апеляційної скарги, вважає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не можуть бути
прийняті до уваги, враховуючи
викладене та, оскільки вони не
спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова
колегія вважає, що апеляційну скаргу
ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно
відхилити, а рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
20.02.2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»
відхилити.

Рішення Біляївського
районного суду Одеської області від
20.02.2014 року по справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич