Справа № 0907/2-7994/2011
Провадження № 22-ц/779/1295/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

з участю: представників
апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3-

ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника виконавчого
комітету - Устінського А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, - за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
ОСОБА_8 на заочне рішення
Івано-Франківського міського суду від
20 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2011 року представник
виконкому Івано-Франківської міської
ради звернувся в суд з позовними
вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
на стороні відповідача Служба у
справах дітей виконкому
Івано-Франківської міської ради про
визнання відповідачів та малолітню
ОСОБА_10 такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням
№?НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду від 20.12.2012 року та
додатковим рішенням від 13.02.2014 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_10 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням №НОМЕР_1 в
гуртожитку по АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду,
вважаючи таким, що ухвалене без
з'ясування всіх обставин, які мають
значення для справи, за
невідповідності висновків суду щодо
викладених у рішенні обставин справи,
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права,
представник відповідачів подав
апеляційну скаргу. Так суд, провівши
заочний розгляд справи позбавив
відповідачів наданих
цивільно-процесуальним законом прав,
зокрема щодо подачі пояснень та
доказів, які мають істотне значення для
вирішення спору. Вказує, що відповідачі
постійно проживають у кімнаті №НОМЕР_1
гуртожитку, ОСОБА_3 здійснює догляд за
малолітньою дитиною, а ОСОБА_2, як
інвалід першої групи, змушений часто
відвідувати медичні заклади. В день
проведення комісійного обстеження
кімнати гуртожитку 25.08.2011 року ОСОБА_2
знаходився на кладовищі, а ОСОБА_3
перебувала з донькою в поліклініці.
Відповідачами справно проводиться
оплата за комунальні послуги, що
підтверджується відповідними
квитанціями.

Вважає, що акти, на які послався суд, в
яких зафіксовано відсутність їх у
кімнаті, є неправдивими, оскільки в
трьох з них немає вказаного часу
обстеження, в трьох - підписів всіх осіб
вказаних в акті, а акт від 15.12.2010 року
виготовлено на бланку 2011 року, в усіх
чотирьох актах включено осіб, які не є
членами комісії. Таким чином, дані акти
не можуть бути належним доказом не
проживання у кімнаті гуртожитку понад 6
місяців без поважних причин.

За наведених доводів просить скасувати
заочне рішення Івано-Франківського
міського суду від 20.12.2012 року та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову повністю.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання, зокрема: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження.

Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК
України сторони, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи; роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

У порушення зазначених правових норм
та роз'яснень, викладених у п. п. 11, 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про
судове рішення у цивільній справі", суд
першої інстанції не дав оцінки всім
доказам у справі, наданих сторонами на
підтвердження вимог і заперечень, у
зв'язку з чим неправильно застосував
норми матеріального права.

Встановлено, що предметом спору є право
відповідачів та малолітньої ОСОБА_10 на
користування кімнатою № НОМЕР_1 в
гуртожитку АДРЕСА_1, які відповідно до
довідки ЖЕО -3 про виписку з будинкової
книги про реєстрацію та склад сім'ї там
проживають. Даний будинок перебуває в
комунальній власності на балансі ЖЕО
№3.

Задовольняючи позов виконкому
Івано-Франківської міської ради, суд
виходив із доведеності факту не
проживання без поважних причин
відповідачів та неповнолітньої дитини
у спірній кімнаті понад передбачені ст.
71 ЖК України строки, що є підставою для
визнання їх такими, що втратили право
користування спірним жилим
приміщенням, згідно ст. 72 ЖК України.

Однак такого висновку суд дійшов з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, а у окремих випадках,
передбачених цією нормою, понад цей
строк.

У разі поважності причин відсутності
осіб понад встановлені законом строки
(перебування у відрядженні, внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім'ї тощо) цей строк може бути
продовжено судом (ч. 2 ст. 71, ст. 72 ЖК
України, п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року N 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України"). Вичерпного
переліку таких поважних причин житлове
законодавство не встановлює, у зв'язку
з чим зазначене питання вирішується
судом у кожному випадку з урахуванням
конкретних обставин справи.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм наймач та
члени його сім'ї можуть бути визнані
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, з підстав
відсутності понад шість місяців у
цьому жилому приміщенні, якщо вони були
відсутні протягом цього строку підряд
без поважних причин, і саме ці факти
повинні бути встановлені судом при
вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214
ЦПК України.

Як вбачається із змісту позовної заяви,
представник виконкому
Івано-Франківської міської ради
обмежився загальним твердженням про
те, що відповідачі у спірній кімнаті не
проживають протягом тривалого часу, що
підтверджується актами обстеження від
15.12.2010 року, 07.02.2011 року, 11.05.2011 року та
від 25.08.2011 року.

Проте, дані акти за сукупності інших
доказів не можуть бути виключним
доказом не проживання ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та її доньки в кімнаті
гуртожитку. Так, представник апелянтів
посилається на поважні причини
відсутності родини в гуртожитку під
час здійснення комісійного обстеження
25.08.2011 року, що підтверджується
належними доказами. Акт від 15.12.2010 року
складений на бланку 2011 року, а тому
колегія оцінює його критично. З копій
квитанцій (а.с.141-143) від 01.11.2011 року,
02.12.2011 року, 23.05.2011 року та 30.06.2011 року,
вбачається, що відповідачами
проводилась оплата за комунальні
послуги у кімнаті №НОМЕР_1 гуртожитку
по АДРЕСА_1. Таким чином, не можна
вважати переконливими доводи про
невикористання відповідачами спірного
приміщення безперервно більше шести
місяців за час складення актів і до
подання позову.

Ухваливши заочне рішення і відмовивши
відповідачам в його перегляді, суд дані
пояснення належним чином не перевірив.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст.
10 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилалася як на підставу своїх вимог і
заперечень, суд, закінчивши з'ясування
обставин справи у відсутності
відповідачки, на порушення вимог ч. 4 ст.
10, ч. 1 ст. 31 ЦПК України в цьому випадку
не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи та прав
сторони.

У відповідності до ст. 18 Закону України
"Про охорону дитинства" діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем. Органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням житлових прав
дітей.

В матеріалах справи відсутній висновок
служби у справах дітей щодо дотримання
житлових прав неповнолітньої доньки
відповідачки при вирішенні даного
спору.

За таких обставин судове рішення не
можна визнати законним та
обґрунтованим.

Оскільки рішення суду першої інстанції
постановлене з порушенням
процесуальних та матеріальних норм
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, то воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦК України суд, що
ухвалив рішення може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо судом не вирішено питання про
судові витрати.

Ухвалюючи додаткове рішення 13.02.2014
року, суд керувався положеннями ст. 88
ЦПК України та п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі».

Разом з цим, відповідно до положень п. 20
вказаної постанови у разі скасування
рішення у справі ухвалене додаткове
рішення втрачає силу.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2,
ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Заочне рішення Івано-Франківського
міського суду від 20 грудня 2012 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
№?НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 -
відмовити.

Додаткове рішення Івано-Франківського
міського суду від 13 лютого 2014 року
визнати таким, що втратило законну
силу.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський