"05" вересня 2014 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року

Ленінський районний суд м. Харкова
у складі:

головуючого судді
Гримайло А.М.

при секретарі
Смородській М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
правочину недійсним -

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2012 року позивачі звернулися до
суду з позовом, у якому просили визнати
недійсним договір дарування 3/10 частини
квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог
позивачі зазначають, що 23 серпня 2013
року вони дізналися про наявність
заочного рішення Ленінського району м.
Харкова від 21 серпня 21 серпня 2013 року,
яким визначена частка відповідача
ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 3/10.
Ухвалою Ленінського районного суду м.
Харкова за їх заявою про перегляд
заочного рішення,останнє було
скасовано. Рішенням Ленінського
районного суду м. Харкова від 28 лютого
2014 року були визначені частки у
сумісній власності, спірній квартирі,
які розподілені наступним чином:
частка ОСОБА_4 становить 3/10; частка
ОСОБА_1 - 1/5; частка ОСОБА_2 - 1/5, частка
ОСОБА_3 - 3/10. Після набрання чинності
зазначеним рішенням вони звернулися з
відповідною заявою про реєстрацію
цього рішення до державного
реєстратора прав на нерухоме майно.
Рішенням № 12556674 від 18.04.2014 року розгляд
цієї заяви було зу пинено. З цього ж
рішення їм стало відомо, що відповідач
по справі ОСОБА_4 за договором
дарування № 578 від 26.10.2013 року
безоплатно передав фізичній особі
ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 21.08.2013р.
Рішенням державного реєстратора прав
на нерухоме майно № 12934087 від 08 травня
2014 року їм було відмовлено. Оскільки
підставою для укладення договору
дарування було заочне рішення суду, яке
на сьогоднішній день скасовано,
відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України
договір дарування № 578 від 26.10.2013 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 вони просять визнати
недійсним.

У судовому засіданні позивачі повністю
підтримали свої позовні вимоги та
просили задовольнити їх у повному
обсязі.

У судове засідання заявилася
відповідач ОСОБА_6, яка також за
дорученням, посвідченим 01 березня 2013
року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу діє від імені ОСОБА_4 Позовні
вимоги не визнала та пояснила, що
відповідно до заочного рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 21 серпня 2013 року визначена частка
ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 1/10.
21 вересня 2013 року вона та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб. Згідно договору
дарування від 26 .10.2013 року посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрованому в реєстрі за
номером 578 ОСОБА_4 безоплатно передав в
її власність 3/10 частини зазначеної
квартири. Право власності на вказану
частку квартири було зареєстровано у
встановленому законом порядку., що
підтверджується витягом з Державного
реєстру прав на нерухоме майно. Таким
чином, спірний договір дарування був
укладений у повній відповідності
діючому законодавству, жодних підстав
для визнання його недійсності не має,
питання неправомірної відмови, на
погляд позивачів, державного
реєстратора у реєстрації їх прав на
нерухоме майно, повинно вирішуватися в
іншому порядку.

Відповідач ОСОБА_4 надав свої письмові
заперечення, у яких просив відмовити в
задоволенні позовних вимог із
зазначених його представником підстав
та розглядати справу без його участі в
силу поганого стану здоров'я

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та оцінивши
наявні у справі докази приходить до
висновку, що позов задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно заочному
рішенню Ленінського районного суду м.
Харкова від 21 серпня 2013 року по справі
№ 642/5530/13ц визначено, що частка ОСОБА_4 у
квартирі АДРЕСА_1 становить 3/10.

За договором дарування від 26 жовтня 2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованому в реєстрі за номером
578, ОСОБА_4 безоплатно передав у
власність ОСОБА_6 3/10 частки квартири
АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Харкова від 27 листопада 2013 року за
заявою ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заочне
рішення від 21 серпня 2013 року скасовано.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2014 року по справі
642/5530/13ц були визначені частки сторін у
квартирі АДРЕСА_1 наступним чином%
частка ОСОБА_4 становить 3/10, частка
ОСОБА_1 - 1/5; частка ОСОБА_2 - 1/5 та частка
ОСОБА_3 - 3/10.

Рішенням державного реєстратора прав
не нерухоме майно Калініної Л.М. № 12556674
від 18 квітня 2014 року розгляд заяви
ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень було з упинено для усунення
розбіжностей та уточнення
співвласників, враховуючи зазначені
рішення Ленінського районного суду від
21 серпня 2013 року та 28 лютого 2014 року -
для подачі необхідних документів.

Рішенням державного реєстратора прав
не нерухоме майно Калініної Л.М. № 12934087
від 08 травня 2014 року в державній
реєстрації права спільної часткової
власності ОСОБА_3 було відмовлено,
оскільки усунути розбіжності, що
виникли при розгляді заяви, однозначно
неможливо.

Внаслідок реєстрації шлюбу 25 квітня 2014
року (копія свідоцтва серії 1-ВЛ номер
228161 видане відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по м.
Харкову від 25.04.2014р.), актовий запис № 396
відповідачкою ОСОБА_1 змінено прізвище
на ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, передбачених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
законодавства та моральним засадам
суспільства.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року судам
відповідно до ст. 215 ЦК України
необхідно розмежувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом ( ч.1 ст.219, ч.1 ст.22, ч.
1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсністю на підставах, встановлених
законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст. 223, ч. 1 ст.225 ЦК
тощо).

Однак, звертаючись до суду з цим
позовом, позивачі, всупереч зазначеної
вище вимоги, не зазначили у чому саме
не відповідає договір дарування від 26
жовтня 2013 року вимогам чинного
законодавства, які саме правові
наслідки стали причиною для визнання
цього договору недійсним. Посилання на
загальну норму - ч. 3 ст. 215 ЦК України не
містить під собою підґрунтя, за яким
суд може визнати спірний договір
дарування недійсним.

Як встановлено в судовому засіданні та
не заперечується сторонами, спірний
правочин був вчинений у визначеній
законодавством формі; особою, яка мала
повний обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасників правочину
було вільним та відповідало їх
внутрішній волі; він був спрямований на
реальне настання правових наслідків.
Тобто спірний договір був укладений у
повній відповідності норм чинного
законодавства. Підстав для відмови у
вчинення нотаріальних дій, зазначених
у ст. 49 Закону України «Про нотаріат»
судом не виявлено.

Посилання позивачів на відмову
державного реєстратора у вчиненні
реєстраційної дії, як на підставу
недійсності правочину, суд вважає
необґрунтованим, оскільки жодного
причинного зв'язку між законністю
укладення договору дарування 3/10 частин
квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 з ОСОБА_6
та відмовою у державній реєстрації
прав та їх обтяжень не має.

Враховуючи вищевикладені обставини та
зібрані по справі докази суд вважає, що
в позові слід відмовити, оскільки він є
необґрунтованим та не базується на
вимогах закону.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 60, 208, 209, 212, 214-215 ЦПК України,
ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання правочину недійсним
відмовити .

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції в 10-денний строк з
моменту його проголошення, або у разі
проголошення рішення за відсутності
осіб, що беруть участь у справі,
протягом 10 днів з моменту отримання
його копії.

Суддя
А.М. Гримайло