Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2014 Справа №607/5522/14-ц
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області

в складі:
головуючого Братасюка
В.М.

за участю
секретаря Дилієвської І.М.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відшкодування моральної
шкоди заподіяної злочином, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з
позовом до відповідача ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди
заподіяної злочином, посилаючись на те,
що відповідач 02.08.2012року шляхом
шахрайства заволодів її грошовими
коштами на суму 7079грн., чим сприщив їй
не лише матеріальну шкоду, а й
моральну, яку вона оцінює в 5 000 грн.
Внаслідок злочину, вона пережила
значні душевні страждання та нервові
потрясіння, що вплинуло на стан її
здоров'я, а також та на психоемоційний
стан, тому просить суд стягнути з
відповідача в її користь 5000грн.
моральної шкоди та витрати пов'язані з
оплатою правової допомоги на суму 1 000
грн.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позов підтримав,
просив задоволити позовні вимоги в
повному обсязі зіславшись на мотиви,
викладені у позовній заяві.

ОСОБА_3 будучи засудженим за злочин та
перебуваючи в Чортківському СІЗО №26,
отримавши копію позовної заяви та
доданих до неї матеріалів, письмових
заперечень відносно позову, або ж
письмових пояснень по суті справи не
надав, що не перешкоджає розгляду
справи у його відсутності, на підставі
наявних у ній даних чи доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши наявні у справі
докази, вважає, що позов слід
задовольнити частково з наступних
обставин.

Згідно вироку Тернопільського
міськрайонного суду від 18.03.2014року,
ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК
України та засуджено на підставі ч.1
ст.70 КК України за сукупністю злочинів
шляхом поглинання менш суворого
покарання більш суворим до позбавлення
волі на строк 3 роки.

Відповідно до вище зазначеного вироку
встановлено, що 01 серпня 2012 року до
додому ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1
прийшов консультант фірми «Респект»,
що належить фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_3 При цьому останній запропонував
ОСОБА_2 придбати за вигідними умовами й
розцінками металопластикові вікна і
двері, на що вона погодилась. Оскільки
всієї суми грошей на придбання даних
товарів у ОСОБА_2 не було у той час, тому
для сплати вартості товару, вона за
рекомендацією цього працівника ФОП
ОСОБА_3 звернулась до Публічного
акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК»
з метою отримання даних коштів як
споживчий кредит у м.Тернополі за
адресою вул.Руська, 9/1.

01 серпня 2012 року між ОСОБА_2 як
позичальником та вище зазначеним
Банком як кредитором укладено договір
(заяву Позичальника № A238RX84800049) про
надання споживчого строкового кредиту,
у відповідності до якого кредит в сумі
7291,37грн. надавався їй для оплати товару
згідно з переліком, шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_3
із подальшими банківськими
реквізитами (№ НОМЕР_2, у ПАТ «А-БАНК»,
МФО №307770, код ЄРДПОУ НОМЕР_1 ) терміном
на 36 місяців з 01 серпня 2012 року по 31
липня 2015 року з відсотковою ставкою в
розмірі 0,12% річних. Як ціль
кредитування визначено придбання
товарів (металопластикові вікна та
двері) у ФОП ОСОБА_3, із залученням
кредитних коштів. Дані кошти були
відразу перераховані банком на
розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_3 у
відповідності до умов укладеної заяви
Позичальника (договору) з призначенням
на купівлю металопластикових вікон та
дверей.

За цією самою адресою (АДРЕСА_2) 02 серпня
2012 року ОСОБА_2 як Замовником та
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 як
Виконавцем було укладено договір
індивідуального замовлення №1. Згідно
умов даного договору Виконавець
фізична особа - підприємець ОСОБА_3
зобов'язався надати ОСОБА_2 як
Замовнику послуги індивідуального
замовлення та передати товар згідно
Додатку 1 до цього договору
(металопластикові вікна та двері)
вартістю 7079 грн. без урахування
доставки та монтажу, а ОСОБА_2 як
Замовник зобов'язалася оплатити
вартість товару. Виконавець (ФОП ОСОБА_3
) зобов'язався в строк 60 діб з моменту
підписання Договору індивідуального
замовлення, передати товар замовнику.
Проте, виконавець ФОП ОСОБА_3
зобов'язання за договором не виконав,
товар ОСОБА_2 як замовнику не передав.

Таким чином, Замовником - ОСОБА_2
виконано умови Договору
індивідуального замовлення № 1 від 02
серпня 2012 року і оплачено продавцеві
ФОП ОСОБА_3 ціну товару в сумі 7079 грн.
Більше того, ОСОБА_2 на виконання умов
погашення отриманого споживчого
строкового кредиту погасила кредитні
зобов'язання перед Банком повністю із
врахуванням процентів, про що свідчить
видана ПАТ «АКЦЕНТ - БАНК» довідка № 6410
від 17.01.2013 року та виписка із ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» № 6411 від 17.01.2013 року.
Загалом, ОСОБА_2 сплатила Банку
погашення кредиту із врахуванням
процентів - 8534, 28 грн. Однак фізична
особа - підприємець ОСОБА_3 не виконав
свої зобов'язання за договором та не
передав ОСОБА_2 товар згідно
специфікації, а навпаки вчинив
стосовно останьої як і ряду інших
громадян злочин з прямим умислом -
шахрайство. Злочинні дії відповідача
ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.1 та ч.2 ст. 190
КК України.

Тернопільським міськрайонним судом
під час розгляду кримінального
провадження №00000247 за ознаками
злочину, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.190 КК
України стосовно ОСОБА_3, встановлено
беззаперечний факт того, що ФОП ОСОБА_3
укладаючи із ОСОБА_2 договір
індивідуального замовлення № 1 від 02
серпня 2012 року, не мав наміру та
можливості виконати покладені на себе
обов'язки щодо передачі товару їй як
Замовнику в строк 60 діб. Також
встановлено, що між Банком та ФОП
ОСОБА_3 попередньо було укладено
договір про співпрацю.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчиненні вони цією особою.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України - суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до положень статей 16, 23,
1167 Цивільного кодексу України способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, зокрема, відшкодування
моральної (немайнової) шкоди.

Що стосується відшкодування моральної
шкоди, то ст. 23 ЦК України передбачено,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншими ушкодженнями здоров'я, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням
або пошкодженням її майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Постановою Пленуму ВСУ від
31.03.1995р. №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» надано визначення
моральної шкоди, під якою розуміються
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно пункту 3 Постанови визначено, що
відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема,
у моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушення
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні та з чого він при цьому
виходить.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року №4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди", розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення). Зокрема
враховуються стан здоров"я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка
підлягає до відшкодування позивачу
ОСОБА_2, суд виходить із тих обставин, що
шкода завдана в результаті злочину, у
вчиненні якого визнано винним
відповідача по справі ОСОБА_3,
доведеність наявного причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні, факту перенесених
моральних страждань з приводу
злочинних дій відповідача, постійні
з'явлення до органів досудового
слідства та суду, що вплинуло на
фізичний та психологічний стан
позивача, порушення нормальних
життєвих зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, не відшкодування відповідачем в
добровільному порядку завданої
матеріальної шкоди, а тому суд вважає,
що позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди підлягають до
часткового задоволення в сумі 3000грн.

Згідно ч. 1 статті 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до статті 79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, зокрема,
належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 2 статті 84 ЦПК України,
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Представництво інтересів та правову
допомогу позивачу у даній цивільній
справі надавав адвокат ОСОБА_1 на
підставі договору про надання правової
допомоги у позовному провадженні від
26.03.2014року. В якості доказу сплати
позивачем коштів за послуги щодо
надання правової допомоги, суду надано
квитанцію до прибуткового касового
ордера №3 від 28.03.2014року, згідно якої
позивач оплатила, а адвокат отримав 1000
грн.

Враховуючи розмір мінімальної
заробітної плати на момент сплати
позивачем адвокату коштів, вимоги
статті 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» та час
проведений адвокатом в судових
засіданнях з розгляду даної цивільної
справи, який вбачається із журналів
судових засідань , з відповідача слід
стягнути 200грн. в користь позивача, в
якості відшкодування витрат на правову
допомогу.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
Державного бюджету слід стягнути
судовий збір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
4, 10, 60, 61, 79, 84, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України,
ст.ст. 16, 23, 1166, 1167 ЦК України, Постановою
Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», Законом
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», суд, -

В И Р І
Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди
заподіяної злочином задовольнити
частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3
000 грн. моральної шкоди та 200грн. в
якості відшкодування витрат на правову
допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь
Державного бюджету 243,60грн. судового
збору.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк