АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Процько Я.В. Провадження №
22-ц/789/887/14 Доповідач - Демкович
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 р.

Колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду
Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 24 червня 2014
року

по справі за позовом комунального
підприємства «Тернопільводоканал»

до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

про стягнення заборгованості,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до комунального підприємства
«Тернопільводоканал» /надалі
«Підприємство»/

про визнання неправомірними дій,
стягнення моральної шкоди та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Апелянт звернувся зі скаргою на
рішення суду першої інстанції від 24.06.14,
вважаючи, що воно ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, просить його скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
вимоги зустрічного позову та
постановити окрему ухвалу щодо
притягнення винних у порушенні
законодавства про соціальний захист
ветеранів війни та членів їх сімей.

Вказує, що судом проігноровано той
факт, що ОСОБА_1 є інвалідом першої
групи і згідно чинного законодавства
України він і члени його сім'ї
користуються відповідними пільгами.

Зазначає, що судом проігноровано
доводи, викладені у його зустрічній
позовній заяві щодо верховенства
права, психічного впливу на нього та
членів сім'ї.

У суді апелянт та відповідач ОСОБА_4
підтримали скаргу, пославшись на
мотиви, зазначені в ній.

Представник позивача апеляційну
скаргу не визнав і просив її відхилити.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 24.06.14 позов
Підприємства задоволено. Стягнуто
солідарно із відповідачів у користь КП
«Тернопільводоканал» 4162,00 грн.
заборгованості за водопостачання й
водовідведення та 229,40 грн. судового
збору. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 до КП
«Тернопільводоканал» про визнання
неправомірними дій, стягнення
моральної шкоди та зобов'язання
вчинити певні дії відмовлено.

Заслухавши учасників судового процесу,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що рішення суду слід
залишити без змін з огляду на наступне.

18.09.13 Підприємство звернулося з
вимогами до відповідачів про стягнення
заборгованості за надані послуги.

В обґрунтування вказаних вимог
зазначає, що останні не вносять плату
за користування послугами, які їм
надані підприємством, внаслідок чого
утворилась заборгованість, яка станом
на 17.07.13 становить 4018,39 грн.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позов,
у якому просив визнати неправомірними
дії позивача щодо нарахування йому та
його членам сім'ї заборгованості,
стягнути 500000,00 грн. моральної шкоди,
нанесеної діяннями Підприємства по
примушуванню до проведення повірки
квартирного індивідуального
лічильника (водоміра) за кошти
споживача.

Посилався на те, що у відповідності до
ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус
Ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» він має 100% пільги
щодо сплати комунальних послуг, в тому
числі за водопостачання та
водовідведення. Таким ж пільгами, на
його думку, користуються всі члени його
сім'ї.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
Підприємство належним чином надало
послуги по водопостачанню та
водовідведенню, однак відповідачі не
сплачували кошти за ці послуги й
оскільки законодавством, а саме
постановою КМ України, яке регулює
спірні правовідносини, не передбачено
покриття витрат Підприємства для
надання пільг ветеранам війни, тому
задовольнив первісний позов.

Із таким висновком колегія суддів
погоджується.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником
квартири АДРЕСА_1, житловою площею 29,7 м
кв.

Разом із ним проживають та
зареєстровані ОСОБА_2 (онук), ОСОБА_3
(донька), ОСОБА_4 (онук) та ОСОБА_5
(донька). Усі повнолітні (а.с. 5)

Підприємство належним чином надало
послуги по водопостачанню та
водовідведенню згаданої квартири.

Згідно із особовим рахунком № НОМЕР_2
вартість послуг за період із травня 2012
року по липень 2013 року становить 1047,72
грн. Сальдо на травень 2012 року склало
3286,54 грн.

Тобто, заборгованість відповідачів по
оплаті за послуги водопостачання та
водовідведення на момент звернення із
позовом склала 4018,39 грн.

Із вимогами про застосування строків
давності щодо стягнення спірної суми у
відповідності до ст. 267 ЦК України
відповідачі не зверталися.

Встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом І
групи і має право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів - інвалідів війни
(посвідчення управління соціального
захисту Тернопільського
міськвиконкому серії НОМЕР_1 від 26.10.95).

У відповідності до п. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
інвалідам війни (стаття 7 даного
Закону) надається 100 % знижка плати за
користування комунальними послугами
(газом, електроенергією та іншими
послугами) в межах середніх норм
споживання.

Частиною 1 ст. 17 вищезазначеного Закону
встановлюється, що фінансування
витрат, пов'язаних з введенням в його
дію, здійснюється за рахунок
державного та місцевих бюджетів.

У силу п. 3 прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
України на 2012 рік» та п. 4 прикінцевих
положень Закону України «Про державний
бюджет України на 2013 рік» визначено, що
положення ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» застосовуються у
порядку та в розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявних фінансових ресурсів
Державного бюджету України.

Тобто, при наявності
фінансування, наданого урядом України,
можливе застосування положень п. 5 ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

У зв'язку із відсутністю такого
фінансування судова колегія приходить
до переконання, що судом першої
інстанції вірно зроблений висновок про
наявність обов'язку у відповідачів по
сплаті спірної суми.

При цьому, враховувалося, що позивачем
застосовувалася пільга щодо
відповідача ОСОБА_1 у відповідності до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», й плата за надані послуги
зменшена на суму цієї пільги, про що
свідчать виписка з особового рахунку
НОМЕР_2 за період із червня 2009 року (а.с.
79).

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта про наявність пільг по оплаті
за надані послуги у членів його сім'ї -
відповідачів по справі, оскільки у
відповідності до ч. 5 ст. 51 БК України,
при наданні пільг та здійсненні
видатків з бюджету щодо їх виплати до
членів сім'ї пільговика належать:
дружина (чоловік), їхні неповнолітні
діти (до 18 років); неодружені повнолітні
діти, визнані інвалідами з дитинства I
та II групи або інвалідами I групи; особа,
яка проживає разом з інвалідом війни I
групи та доглядає за ним, за умови що
інвалід війни не перебуває у шлюбі;
непрацездатні батьки; особа, яка
знаходиться під опікою або піклуванням
громадянина, який має право на пільги,
та проживає разом з ним.

Як встановлено судом першої інстанції,
осіб, які б користувалися пільгами,
наданими законодавством апелянту,
серед решти відповідачів немає.

Тому, судом вірно стягнуто з усіх
відповідачів суму заборгованості, так
як згідно із ч. 3 ст. 156 ЖК України
повнолітні члени сім'ї власника
зобов'язані брати участь у витратах по
утриманню будинку (квартири).

При цьому, колегією суддів
враховувалося, що на протязі часу
нарахування плати за користування
наданими послугами кошти для покриття
пільг інвалідам війни державою не
виділялися.

Тому, рішення суду першої інстанції в
частині задоволення вимог
підприємства відповідає вимогам
процесуального та матеріального права
й підстав для його скасування, з
мотивів, наведених у скарзі, судова
колегія не вбачає.

Судом вірно враховані вимоги ст. 625 ЦК
України щодо відповідальності
відповідачів за порушення грошового
зобов'язання, а саме - сплаті
заборгованості за надані позивачем
послуги, що виразилися у інфляційних
нарахуваннях та 3% річних за
користування коштами.

Щодо доводів апелянта про
невідповідність рішення суду вимогам
законодавства при вирішення
зустрічного позову, то вони також є
безпідставними з огляду на таке.

У зустрічній позовній заяві відповідач
ОСОБА_1 просить суд зобов'язати
Підприємство проводити повірку
водомірів згідно із постановою КМ
України № 630-2005-п та постановою №
332-2009-п., а саме: проводи повірку за кошти
позивача, а не споживача послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач неодноразово надсилав
відповідачу ОСОБА_1 повідомлення про
необхідність проведення повірки.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

У відповідності до ч. 4 ст. 319 ЦК України
власність зобов'язує.

Згідно із вимогами ст. 322 ЦК України
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або Законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 є власником
приладу по обліку спожитої води,
останній зобов'язаний виконувати
вимоги законодавства щодо його
періодичної повірки.

Із огляду на встановлені обставини та
норми законодавства колегія суддів
робить висновок, що сама вимога
позивача перед відповідачем ОСОБА_1
щодо надання лічильника на повірку є
законною.

Згідно із п. 9 Постанови Кабінету
міністрів України № 630 від 21.07.2005 "Про
затвердження Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення")
періодична повірка, обслуговування та
ремонт (у тому числі демонтаж,
транспортування та монтаж) квартирних
засобів обліку проводяться за рахунок
виконавця.

У супереч вищевказаної Постанови
обов'язок щодо сплати за повірку
лічильника перекладено на споживача
послуг.

Із пояснень представника Підприємства
слідує, що позивач не бажає виконувати
вимог ч. 3 ст. 28 Закону України «Про
метрологію та метрологічну
діяльність», посилаючись на вимоги ст.
46 вищевказаного Закону, якою
встановлено, що фізичні особи
оплачують метрологічні роботи,
пов'язані із здійсненням на
госпрозрахункових засадах повірки
засобів вимірювальної техніки в
порядку встановленому КМ України. Крім
цього посилається на рішення виконкому
Тернопільської міської ради № 202 від
25.10.06, яким покладено обов'язок по
сплаті повірки на споживачів через
відповідне нарахування плати за надані
послуги.

Проте, згідно з принципами права Закон
має вищу юридичну силу, ніж підзаконні
нормативні акти.

У даному випадку потрібно керуватися
положеннями Закону України «Про
метрологію та метрологічну
діяльність» від 11.02.98, а саме - ч. 3 ст. 28
Закону, згідно із якою порядок подання
фізичними особами, що не є суб'єктами
підприємницької діяльності, -
власниками засобів вимірювальної
техніки (результати вимірювань якими
використовуються для здійснення
розрахунків за спожиті для побутових
потреб електричну і теплову енергію,
газ і воду) на періодичну повірку цих
засобів та оплати за роботи, пов'язані з
повіркою, встановлюється Кабінетом
Міністрів України. Періодична повірка,
обслуговування та ремонт (у тому числі
демонтаж, транспортування та монтаж)
зазначених засобів вимірювальної
техніки здійснюються за рахунок
підприємств і організацій, які надають
послуги з електро-, тепло-, газо- і
водопостачання.

У повідомленнях позивач вказує на
обов'язковість оплати повірки за
рахунок споживача, зазначаючи її
вартість.

Вимога щодо оплати витрат за
проведення повірки є незаконною з
огляду на вищенаведене.

Оскільки повірка лічильника обліку
води відповідача ОСОБА_1 не проводилася
й останнім не сплачувалися кошти за її
проведення, тому апеляційна інстанція
приходить до переконання, що його
вимоги за зустрічним позовом є
передчасними й діями позивача не
порушено його прав стосовно порядку
проведення повірки, й суд першої
інстанції правомірно відмовив у
задоволенні у цій частині зустрічних
вимог відповідача.

Також, ним не надано доказів заподіяння
позивачем моральної шкоди.

Підсумовуючи вище наведене судова
колегія приходить до висновку, що судом
першої інстанції вірно застосовані
норми матеріального й процесуального
права й підстав для скасування рішення,
з мотивів, наведених у скарзі - не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 24 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у касаційному порядку протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Ю.Й. Демкович