Справа № 307/1942/14-ц
Провадження № 2/307/998/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року Тячівський районний
суд Закарпатської області в особі
головуючого

судді
Гримут В.І.

при секретарі
Тиводар
В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Тячів
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в
суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення за кредитним договором.
Посилається на те, що у відповідності
до кредитного договору № MKLWGL00000033 від
05.06.2006 р. банк надав ОСОБА_1 кредит у
розмірі 15000 доларів США зі сплатою 12 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 08.06.2021 р. ОСОБА_1 зобов'язання
за кредитним договором належним чином
не виконав. Станом на 22.04.2014 р. за ним
рахується заборгованість у сумі 12138.22
доларів США, що складає 136433.59 грв., яка
складається із заборгованості за
кредитом у сумі 11175.96 доларів США,
заборгованості по процентах за
користування кредитом у сумі 842.82
доларів США, заборгованості по комісії
за користування кредитом у сумі 42
доларів США та пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором у
сумі 77.44 доларів США. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком та відповідачем
укладено договір іпотеки № MKLWGL00000033 від
05.06.2006 р., згідно до якого відповідач
надає в іпотеку квартиру, яка
розташована у АДРЕСА_1. Просить суд в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № MKLWGL00000033 від
05.06.2006 р. в розмірі 12138.22 доларів США, що
складає 136433.59 грв., звернути стягнення
на квартиру у АДРЕСА_1, виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
будинку по вказаній адресі та стягнути
з відповідача судові витрати.

Представник позивача надіслав заяву в
якій просив розглядати справу в його
відсутності. Позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засіданні
не з'явився. Про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд
вважає, що у позові слід відмовити
виходячи з наступного. В судовому
засіданні встановлено, що 05.06.2006 р. між
банком та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № MKLWGL00000033, згідно
якого відповідачу був наданий кредит у
сумі 15000 доларів США зі сплатою 1 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом строком до 08.06.2021 р. Станом
на 22.04.2014 р. за ним рахується
заборгованість у сумі 12138.22 доларів США,
що по курсу НБУ еквівалентно 136433.59 грв.
(1 долар США = 11.24 грв.). Заборгованість
складається із власне заборгованості
за кредитом у сумі 11175.96 доларів США,
заборгованості по відсоткам за
користування кредитом у сумі 842.82
доларів США та заборгованості по
комісії за користування кредитом у
сумі 42 доларів США. Крім того, у
відповідності до п. 4.1. кредитного
договору при порушенні будь-якого
зобов'язання, передбачений п.п. 2.2.2., 2.2.3.
банк має право нарахувати, а
позичальник зобов'язується сплатити
банку пеню в розмірі 0.15 % від суми
прострочення платежу, але не менше 1
гривні за кожен день прострочки. Сплата
пені здійснюється в гривні. У випадку,
якщо кредит видається в іноземній
валюті, пеня сплачується в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ на дату
сплати. У зв'язку з простроченням
строків сплати відсотків та погашення
кредиту відповідачу нарахована пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за кредитним договором у сумі 77.44
доларів США. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком та ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки від 05.06.2006 р.,
відповідно до якого в іпотеку було
передано квартиру, житловою площею 30.30
м.кв., загальною площею 51.70 м.кв., що
знаходиться у АДРЕСА_1, яка належить
ОСОБА_1 в цілій частині на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Тячівського
районного нотаріального округу ОСОБА_2
від 05.06.2006 р. за реєстровим номером 1932.
Згідно п. 5.2. договору іпотеки,
іпотекодержатель набуває права
звернути стягнення на предмет іпотеки
незалежно від настання строку
виконання основного зобов'язання у
випадку, якщо у момент настання строку
виконання зобов'язань за договором
вони не будуть виконанні, а саме: при
повному або частковому неповерненні у
встановлений договором строк суми
кредиту; або при несплаті або частковій
несплаті у встановлені договором
строки сум процентів, або при несплаті
або частковій несплаті у встановлений
договором строки сум неустойки (пені,
штрафних санкцій).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором кредитор
зобов'язується надати грошові кошти
позичальнику в розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки. Згідно ст.ст. 525, 526, 530
ЦК України, зобов'язання повинні
виконуватися належним чином і в термін
передбачений договором, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, боржник не звільняється
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання. За правилами
ст. 1050 ЦК України, якщо договором
встановлено обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом. Частиною 2 ст. 612 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання зобов'язання,
відповідає перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Згідно із ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Таке стягнення здійснюється
на підставі рішення суду. Відповідно до
ч. 1 ст. 7 цього ж закону за рахунок
предмета іпотеки іпотекодержатель має
право задовольнити свою вимогу за
основним зобов'язанням у повному
обсязі або в частині, встановленій
іпотечним договором, що визначена на
час виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 39 3акону
України "Про іпотеку" одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки суд за заявою
іпотекодержателя вправі винести
рішення про виселення мешканців, якщо
предметом іпотеки є житловий будинок
або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40
цього ж закону передбачено, що
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Разом із тим, із 07.06.2014 р. набрав
чинності Закон України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті" від 03.06.2014 р. за №
1304-VIІ, відповідно до п. 1 ст. 1 якого,
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Даним вимогам щодо нерухомого
житлового майна, яке є предметом
іпотеки і яке надано як забезпечення
кредиту в іноземній валюті, кватира
АДРЕСА_1 відповідає, оскільки його
площа не перевищує 140 м.кв., вона
являється постійним місцем проживання
відповідача, а відомостей про
наявність в нього іншого житла
позивачем суду не надано.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті", протягом
дії цього Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. За ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. У статті 27 ЦПК, поряд з
іншими правами та обов'язками осіб, які
беруть участь у справі вказано і право
брати участь у судових засіданнях,
подавати докази, брати участь у
дослідженні доказів. Згідно ст.ст. 57-59
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61
ЦПК кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. У
статті 64 ЦПК вказано, що письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи. Письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про
звернення стягнення на предмет іпотеки
задоволені бути не можуть, оскільки
предметом позову є майно, яке підпадає
під дію мораторію.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК
України, ст.ст. 525, 526, 530, 612, 1054, 1048-1050 ЦК
України, ст.ст. 7, 33, 39, 40 Закону України
"Про іпотеку", Закону України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валют" суд,

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Головуючий:

Гримут В.І.