У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Касьяна О.П., Іваненко
Ю.Г., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення
заборгованості за солідарним
зобов'язанням, за касаційною скаргою
ОСОБА_9 на рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 16
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 10 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом, у якому
зазначали, що 05 червня 2009 року між ними
та ОСОБА_8 укладено договори позики у
вигляді боргових розписок, згідно з
якими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передали
ОСОБА_8 грошові кошти по 30 тис. доларів
США кожна на придбання квартири.

Отримані кошти ОСОБА_8 зобов'язався
повернути до 05 червня 2013 року,
проте відповідачі за позичені кошти
придбали квартиру, а взяті на себе
зобов'язання за договором позики не
виконали. ОСОБА_6 та ОСОБА_7
просили стягнути з відповідачів
солідарно борг за договором позики від
05 червня 2009 року, укладеним між ОСОБА_6
та ОСОБА_8, у розмірі 30 тис. доларів США,
що еквівалентно 239 790 грн, та борг за
договором позики від 05 червня 2009
року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, у
розмірі 30 тис. доларів США, що
еквівалентно 239 790 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 16 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 10 грудня 2013 року, позов задоволено
частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_8
та ОСОБА_9, на користь ОСОБА_6 борг за
договором позики у розмірі 239 790 грн; на
користь ОСОБА_7 - борг за договором
позики у розмірі 239 790 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, яка змінила
прізвище на ОСОБА_9, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанцій та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов частково, суди
керувалися тим, що ОСОБА_8 порушив
виконання зобов'язань за договорами
позики, у зв'язку з чим утворилася
заборгованість, що має бути стягнута
солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, на
підставі вимог ст. 1049 ЦК України та ст. 65
СК України, оскільки договір позики був
укладений ОСОБА_8 в інтересах сім'ї.

Із такими висновками судів повністю
погодитися не можна з огляду на
наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 05 червня 2009 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір
позики у вигляді боргової розписки,
згідно з яким ОСОБА_6 надала ОСОБА_8
грошові кошти у розмірі 30 тис. доларів
США на придбання квартири зі строком
повернення коштів до 05 червня 2013 року
(а.с. 92).

Також 05 червня 2009 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 укладено договір позики у
вигляді боргової розписки, згідно з
яким ОСОБА_7 надала ОСОБА_8 грошові
кошти у розмірі 30 тис. доларів США на
придбання квартири зі строком
повернення коштів до 05 червня 2013 року
(а.с. 93).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми, або
визначеної кількості речей.

З 13 серпня 2004 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
перебувають у шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу
від 05 вересня 2009 року, посвідченого
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
за реєстровим № 8308, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, придбали трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 за 16 214 грн та зареєстрували
право власності на неї у Міському
комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації м. Луганська»
(а.с. 46−?49).

Із розписки про отримання коштів
вбачається, що відповідачі передали
продавцю вказаної квартири ОСОБА_12 54
тис. доларів США, ОСОБА_13 - 1 тис. доларів
США за супровід продажу квартири (а.с.
96).

Стягуючи з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, суму боргу
за договорами позики, суд першої
інстанції порушив норми цивільного
процесуального закону, зокрема ст. 169
ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні 02 вересня 2013 року
ОСОБА_9 заявлено клопотання про виклик
до суду ряду свідків, призначення
технічної експертизи часу
виготовлення рукописного тексту та
підпису ОСОБА_8 у його розписках про
отримання коштів у позику та
витребування від Реєстраційної служби
Луганського міського управління
юстиції інформації стосовно власників
квартири АДРЕСА_2, посилаючись на
неможливість отримання вказаної
інформації, яка є визначальною для
вирішення спору, оскільки вказана
квартира належала відповідачам на
праві спільної часткової власності та
була передана позивачам, які на
підставі довіреності від ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, набули права власності на
вказану квартиру, уклавши договір
дарування.

Клопотання про призначення експертизи
та витребування доказів розглянуто не
було.

До судового засідання 16 вересня 2013 року
ОСОБА_9, повторно звернулася з
аналогічним клопотанням, до якого було
долучено адвокатський запит до
Реєстраційної служби Луганського
міського управління юстиції та
відповідь вказаної служби, що
підтверджувало неможливість ОСОБА_9
отримати та надати суду вказані докази.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій залишили поза увагою та не
надали відповідної оцінки доводам
ОСОБА_9 про те, що до придбання 05
вересня 2009 року квартири АДРЕСА_1
відповідачі проживали у квартирі
АДРЕСА_2, яка була придбана ними на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 24 листопада 2005 року
приватним нотаріусом ОСОБА_14 за
реєстровим № 2205: ѕ частини - ОСОБА_9, ј
частини - ОСОБА_8

29 вересня 2009 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8
видали на ім'я матері останнього -
ОСОБА_6 довіреність, на підставі якої 26
березня 2010 року вона відчужила
квартиру АДРЕСА_2 своєму чоловіку
ОСОБА_15 (а.с. 101−?103, 105).

При цьому відповідачка вказувала, що
фактично між сторонами відбувся
договір міни і підстав для позики
грошових коштів у ОСОБА_8 не було.

Крім того, суди при розгляді справи не
з'ясували, чи була згода відповідачки
на отримання грошей у позику та чи
витрачені кошти, отримані за вказаними
розписками на потреби сім'ї.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_9 була присутня на судових
засіданнях розгляду цивільної справи,
що відбулися 02 вересня 2013 року, 18
вересня 2013 року та 03 жовтня 2013 року (а.с.
58, 75, 97).

16 жовтня 2013 року представник ОСОБА_9
звернувся до суду першої інстанції із
заявою про перенесення судового
засідання, призначеного на 16 жовтня 2013
року о 15 год., на інший день, оскільки
ОСОБА_9 перебуває на лікарняному у
зв'язку з хворобою її дитини та
зазначав, що медична документація, що
підтверджує поважну причину неявки
ОСОБА_9 у призначене судове засідання,
буде надана додатково після її видачі
медичним закладом (а.с. 125, 156).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи у межах
строків, встановлених ст. 157 ЦПК
України, у разі першої неявки в судове
засідання сторони або будь-кого з інших
осіб, які беруть участь у справі,
оповіщених у встановленому порядку про
час і місце судового розгляду, якщо
вони повідомили про причини неявки, які
судом визнано поважними.

При цьому ЦПК України не містить
вичерпного переліку поважних причин
неявки до суду, а вказана норма
процесуального права зобов'язує суд
оцінювати неявку до суду у кожному
конкретному випадку залежно від
підстав поважності наведених причин із
тим, щоб забезпечити учасника процесу
конституційною гарантією змагальності
у процесі та доведення суду
переконливості своїх доводів
відповідно до ст. 129 Конституції
України.

У порушення вимог ст. ст. 168, 169 ЦПК
України суд першої інстанції належним
чином поважність причин неявки
відповідачки не врахував та, не надавши
цим доводам належної оцінки, за її
відсутності ухвалив рішення.

Не маючи доказів зловживання ОСОБА_9
процесуальними правами чи затягування
строків розгляду справи, суд першої
інстанції розглянув справу за її
відсутності, порушивши конституційні
права сторони на участь у судовому
засіданні та не взявши до уваги вимоги
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
права особи на справедливий судовий
розгляд.

Погоджуючись з висновками суду першої
інстанції, апеляційний суд на вказані
порушення уваги не звернув, не з'ясував,
що саме відсутність відповідачки
ОСОБА_9, інтереси якої не співпадали з
інтересами іншого відповідача ОСОБА_8,
спричинила порушення принципу
рівності сторін та змагальності.

Суд апеляційної інстанції на вказані
обставини справи уваги не звернув і
вимоги ч. 2 ст. 303 ЦПК України щодо
порядку дослідження доказів не виконав
та безпідставно відмовив відповідачці
у витребуванні додаткових доказів та
призначенні судової експертизи.

Порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, допущені судами
першої та апеляційної інстанцій,
невстановлення фактичних обставин
справи та невизначення правовідносин,
що виникли між сторонами,
унеможливлюють їх виправлення на
стадії касаційного перегляду справи.
За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 16 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 10 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян О.М.
Ситнік