ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5214/13-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2014 р. Дарницький
районний суд м. Києва в складі

головуючого судді
Колесника О.М.

при секретарі
Заболотній Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, поділ
майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
позовом до відповідача про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, поділ майна подружжя.

В судовому засідання позивачка
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4
позовні вимоги підтримали, просили їх
задовольнити, пояснивши, що сторони
уклали шлюб 25.01.1986 року. 18.04.2014 року шлюб
між позивачкою та відповідачем було
розірвано. В період спільного
подружнього життя сторони придбали
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
одноповерховий цегляний будинок, який
знаходиться у АДРЕСА_3 та автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску. Фактично користування
вказаним майном відбувається
наступним чином: в квартирі АДРЕСА_1
проживають сторони по справі та їхні
двоє дітей, в будинку АДРЕСА_2
зареєстровані та проживають батьки
відповідача, які також і користуються
гаражем АДРЕСА_3, а автомобіль
знаходиться у постійному користуванні
та володінні відповідача. Документи
про право власності, крім квартири в м.
Києві, оформлені на відповідача, тому
просять визнати вказане майно спільною
сумісною власністю подружжя, поділити
його, виділивши позивачці та визнавши
за нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1, а відповідачу - одноповерховий
цегляний будинок, який знаходиться у
АДРЕСА_3 та автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнав, пояснивши,
що квартира АДРЕСА_1 придбана за гроші
його батьків, які продали свій будинок
у АДРЕСА_4 і передали відповідачу під
розписку. Позивачка знала про джерело
цих грошей, не заперечувала йому, але
наполягала, щоб до договору
купівлі-продажу допустили і її. Після
продажу свого будинку і за відсутності
іншого житла батьки відповідача
переселились до будинку АДРЕСА_2, який
належить на праві власності ОСОБА_3, де
і проживають по теперішній час.
Автомобілем він не користується вже 2
роки за станом свого здоров'я, а
гаражним боксом на даний час
користуватись неможливо, поскільки він
не добудований і не має повної площини
даху. Тому просить відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі,
однак ухвали інше рішення, за змістом
якого залишити у власності відповідача
та його батьків квартиру АДРЕСА_1, а
одноповерховий цегляний будинок, який
знаходиться у АДРЕСА_3 та автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску поділити в рівних частках між
сторонами.

Заслухавши сторони та представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1,
ст.321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог
та наданих сторонами доказів по справі
встановив наступні обставини та
правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивачка ОСОБА_2 25.01.1986 року уклала
шлюб з відповідачем ОСОБА_3, який був
зареєстрований у Жовтневому відділі
ЗАГС м. Кривого Рогу, Дніпропетровської
області, актовий запис №89, про що
вказано у ксерокопії свідоцтва про
укладення шлюбу (а.с.6). Від спільного
шлюбу сторони мають повнолітніх дітей:
доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8) та
сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9). Як
вбачається з пояснень сторін шлюб між
позивачкою та відповідачем було
розірвано за рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 18.04.2014 року.
Вказане рішення вони не оскаржували.

За правилами ч.1, ст.22 КпШС (в редакції
20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

У відповідності до п.1, ст.60 СК України
(в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу).

Згідно ст.63 СК України (в редакції
10.01.2002 року) дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпорядження майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 „Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу (статті 60, 69 СК України,
ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до
частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Як вбачається зі змісту договору
купівлі-продажу від 26.12.1987 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Криворізької державної
нотаріальної контори Герасимовою Л.О. у
реєстрі №1-2588, цього дня ОСОБА_8 продав,
а ОСОБА_3 придбав одноповерховий
цегляний будинок, який знаходиться у
АДРЕСА_2, жилою площею 38,6 м2,
розташований на земельній ділянці
площею 1178 м2 (а.с.19-20; 130-131). Даний договір
було зареєстровано 14.03.1989 року в
Міському бюро технічної
інвентаризації м. Кривого Рога (а.с.131,
зворот. бік). Також згідно договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_9 5.06.1997 року,
ОСОБА_3 придбав автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску, колір - сірий металік, двигун
НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 та зареєстрував
його у Криворізькому МРЕВ (04) ДАІ
Дніпропетровської області 31.07.1998 року,
отримавши свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серія НОМЕР_4
(а.с.18).

Аналізуючи докази по справі, суд
приходить до висновку, що поскільки
вказане майно було придбане подружжям
в період їхнього шлюбу і оформлене на
відповідача як власника, тому його
необхідно визнати спільним сумісним
майном подружжя, задовольнивши позов в
цій частині. Суд не може покласти в
основу рішення показання відповідача
ОСОБА_3 про те, що будинок АДРЕСА_2 був
подарований йому його матір'ю ОСОБА_10,
пояснення ОСОБА_10, що містяться у
нотаріально посвідченій заяві від
12.12.2012 року, про те, що вона подарувала
вказаний будинок своєму сину ОСОБА_3,
заплативши напряму без укладання
договору дарування 18 000 карбованців
продавцю ОСОБА_8 (а.с.48) та пояснення
ОСОБА_8, що містяться у нотаріально
посвідченій заяві від 27.11.2012 року, про
те, що він продав вказаний будинок саме
ОСОБА_10, отримавши від останньої 18 000
карбованців (а.с.49), поскільки вони
спростовуються змістом договору
купівлі-продажу, описаного вище, де
зазначено, що „Я, ОСОБА_8, одержав від
покупця (тобто ОСОБА_3) гроші повністю
до підписання цього договору, продаж
цей вчинено за 10 000 карбованців" (а.с.20;
131). При цьому, вказаний договір не
визнаний недійсним, не скасований та не
оскаржується у судових інстанціях.

19.10.2001 року сторони по справі ОСОБА_3
та ОСОБА_2 спільно придбали квартиру
АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу квартири АЕЕ №700793,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 та зареєстрованого у
реєстрі за №7749 (а.с.15). Даний договір
19.12.2001 року був зареєстрований в КП
„Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна"
за реєстровим №8434 (а.с.15, зворот. бік; 64).

Зазначена квартира є ізольованою,
трьохкімнатною жилою площею 42,0 м2,
загальною площею 75,25 м2, яка розташована
на 3 поверсі 15-типоверхового будинку, що
підтверджується копією технічного
паспорту квартири (а.с.16-17), в якій за
словами сторін зареєстровані вони та
їх повнолітні діти.

У відповідності до ч.1-2, ст.355 ЦК
України майно, що є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Як наполягає ч.1, ст.356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Таким чином, поскільки в договорі
купівлі-продажу спірної квартири не
встановлені частки власності покупців,
тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - сторін по
справі, тому даний об'єкт нерухомості
належить позивачці та відповідачу на
праві спільної сумісної власності. За
таких обставин, суд вважає, що
поскільки вказаним правочином
встановлено їх право спільної сумісної
власності на квартиру, тому додатково
встановлювати зазначену обставину
судовим рішенням немає підстав, а
відтак в задоволенні частини позову
про визнання майна - квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
необхідно відмовити. Суд також не може
покласти в основу рішення показання
відповідача ОСОБА_3 про те, що дана
квартира була придбана в м. Києві за 22 000
доларів США, які він отримав від своєї
матері, яка в свою чергу продала і
передала йому кошти, отримані від
продажу будинку АДРЕСА_4, пояснення
ОСОБА_10, що містяться у нотаріально
посвідченій заяві від 12.12.2012 року (а.с.48),
про те, що вона після продажу свого
будинку подарувала своєму сину 22 000
доларів США для купівлі квартири в м.
Києві, а також зміст розписки від 25.09.2001
року, за якою ОСОБА_10 передала сину
ОСОБА_3 22 000 доларів США для купівлі
квартири в м. Києві (а.с.71), поскільки
вони спростовуються змістом самого
договору купівлі-продажу квартири, а
саме: в п.2 зазначено, що продаж вчинено
за 13 000 грн., які продавці отримали саме
від покупців, тобто від ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, до підписання цього договору.
При цьому сам правочин, який не
визнаний недійсним, не скасований та не
оскаржується у судових інстанціях, не
містить в собі пунктів про повну або
часткову сплату вартості квартири
покупцями за рахунок грошових коштів
інших осіб.

Як наголошує ч.1, ст.15 Закону України
„Про власність" (в редакції від 26.03.1991
року і діяв до 27.04.2007 року) член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

За змістом п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.06.1991 року
№5 „Про практику розгляду судами
цивільних справ, пов'язаних з
діяльність гаражно-будівельних
кооперативів" у справах про право на
пай і на гараж судам належить виходити
з того, що: б) внесені подружжям в період
шлюбу пайові внески, а після повного
внесення паю - наданий в користування
гараж є спільною сумісною власністю
подружжя. Визначаючи розмір часток
подружжя в спільній власності на пай і
гараж, суд бере до уваги вкладення на це
майно, зроблені ким-небудь із подружжя
за рахунок роздільної власності.
Оскільки гараж є неподільним майном, у
разі спору між подружжям питання про
залишення гаража одному з них і
присудження грошової компенсації за
частку в майні іншому розв'язується з
урахуванням правил шлюбно-сімейного
законодавства. Приймаючи до уваги
цільове призначення гаража, інтереси
неповнолітніх дітей, які залишились з
подружжям, заслуговуючі на увагу
інтереси одного з них, вибуття дружини
в іншу місцевість, досягнуту сторонами
угоду, інші подібні обставини, гараж
може бути залишений судом дружині, що
не є членом кооперативу, але має
потребу в гаражі для автотранспортного
засобу.

Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 ЦПК України.

У відповідності до п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.1995 року №20 „Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" при вирішенні
спорів про право власності на жилий
будинок, на квартиру в
житлово-будівельному або житловому
кооперативі, на інші будівлі судам слід
виходити з роз'яснень, які дані
Пленумом Верховного Суду України у
прийнятих ним постановах з цих питань.
Крім цього, слід враховувати, що: б) при
повному внесені пайових внесків за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, у особи, яка має право на
частку в пайових внесках, виникає право
власності на відповідну частку
квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Як встановлено судом, сторони мають
на час розгляду справи недобудований
гараж АДРЕСА_3. При цьому відповідач
ОСОБА_3 стверджував, що будівництво
його не завершено, але який ступінь
готовності сказати не зміг, він
переконаний, що гараж не прийнятий у
експлуатацію державними органами і
свідоцтво на право власності
відповідач не отримував, пайовий
внесок вносив його батько, але яку суму
і чи всю чи частково не знає. Позивачка
та її представник будь-якої інформації
щодо вказаного гаража не мають. При
цьому, суд не може покласти в основу
рішення суду зміст довідки голови
правління ГБК „Центральний" Гаруса А.Г.
(а.с.136) про те, що ОСОБА_3 є власником
побудованого гаража АДРЕСА_3 в даному
ГБК на підставі рішення Жовтневої
районної ради народних депутатів м.
Кривого Рога, поскільки він
спростовується показаннями самого
відповідача, який пояснив про
відсутність більшої частини даху в
гаражі, а також вказане рішення органу
місцевого самоврядування не є
підставою для набуття права власності
відповідачем на гараж. Будь-яких інших
доказів про набуття права власності на
вказаний гаражний бокс сторони не
надали, включаючи кількість і вартість
будівельних матеріалів зазначеного
об'єкту незавершеного будівництва. За
таких обставин, в задоволенні частини
позову про визнання гаражного боксу
АДРЕСА_3 спільним сумісним майном
подружжя та виділення його в порядку
поділу майна відповідачу необхідно
відмовити.

Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У відповідності до п.1, ст.70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як зазначає п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 „Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

В ході розгляду даної цивільної
справи сторони не надали доказів і не
дійшли згоди щодо вартості будинку в
АДРЕСА_2, автомобіля „Мерседес-Бенс”,
д.н.з. НОМЕР_1, гаражу АДРЕСА_3 в ГБК
„Центральний", а з ринковою вартістю
квартири АДРЕСА_1 в 775 010 грн., яка була
встановлена за зверненням позивачки
звітом про оцінку майна ФО-П ОСОБА_13
станом на 5 грудня 2012 року (а.с.51-58), не
погодився відповідач, вважаючи цей
розмір завищеним. Ухвалою Дарницького
районного суду м. Києва від 17.09.2013 року
було призначено судову
будівельно-технічну, а також судову
автотоварознавчу експертизи для
встановлення дійсної ринкової
вартості вказаного майна подружжя, що
підлягає поділу, на час розгляду справи
(а.с.94-95). Однак жодна із експертиз не
була виконана: автотоварознавча - в
зв'язку з ненаданням об'єкту
дослідження (а.с.120),
будівельно-технічна - в зв'язку з
ненаданням додаткових матеріалів
(а.с.123).

За таких обставин, суд вважає, що
поскільки на час розгляду справи
неможливо становити вартість майна,
набутого подружжям, розділити його між
ними з визначенням компенсації одному
із подружжя, так як щодо поділу між ними
існує спір, тому суд вважає необхідним
встановити частки кожному із подружжя
в спільному майні без виділення його
кожному із сторін. Виходячи із рівності
частки майна дружини та чоловіка, суд
вважає необхідним визнати окремо за
кожним: позивачкою та відповідачем
право власності на 1/2 частину будинок
АДРЕСА_2 та автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1.

Згідно ст.79; 88 ЦПК України,
задовольняючи цивільний позов
частково, суд вважає необхідним
стягнути з відповідача на користь
позивача судовий збір, виходячи із
пропорційно задоволених вимог,
враховуючи і визнання права власності
за кожним із сторін (3441 грн. : 2 = 1720 грн. 50
коп.), в решті суми необхідно відмовити.

Керуючись ст.10; 11; 57-60; 79; 88; 209; 213-215 ЦПК
України, на підставі ст.41 Конституції
України, ст.321; 355; 356; 368, ч.3 ЦК України,
ст.60; 63; 69; 70 СК України, ч.3, ст.10 та ч.1,
ст.60 ЦПК України, ч.1, ст.22 КпШС (в
редакції 20.06.1969 року), п.22; 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року №11 „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.06.1991 року
№5 „Про практику розгляду судами
цивільних справ, пов'язаних з
діяльність гаражно-будівельних
кооперативів", п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№20 „Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати одноповерховий цегляний
будинок АДРЕСА_2 та автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску, кольор - сірий металік, двигун
НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Припинити право власності ОСОБА_3 на
одноповерховий цегляний будинок
АДРЕСА_2 згідно договору
купівлі-продажу від 26.12.1987 року,
посвідченого другою Криворізькою
державною нотаріальною конторою у
реєстрі №1-2588 та на автомобіль
„Мерседес-Бенс”, д.н.з. НОМЕР_1, 1991 року
випуску, колір - сірий металік, двигун
НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 згідно свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4, виданого Криворізьким МРЕВ (04)
ДАІ Дніпропетровської області 31.07.1998
року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
1/2 частину одноповерхового цегляного
будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 частину
автомобілю „Мерседес-Бенс”, д.н.з.
НОМЕР_1, 1991 року випуску, колір - сірий
металік, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 в
порядку поділу майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
1/2 частину одноповерхового цегляного
будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 частину
автомобілю „Мерседес-Бенс”, д.н.з.
НОМЕР_1, 1991 року випуску, колір - сірий
металік, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 в
порядку поділу майна подружжя.

В задоволенні частини позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання майна - квартири
АДРЕСА_1 та гаражного боксу АДРЕСА_3
спільним сумісним майном подружжя,
виділення ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 в
порядку поділу майна подружжя, а
ОСОБА_3 - одноповерховий цегляний
будинок АДРЕСА_2, гаражний бокс АДРЕСА_3
та автомобіль „Мерседес-Бенс”, д.н.з.
НОМЕР_1, 1991 року випуску, колір - сірий
металік, двигун НОМЕР_2, кузов НОМЕР_3 в
порядку поділу майна подружжя,
визнання за ними права власності на
вказане майно, стягнення 1720 грн. 50 коп.
судового збору, 8 100 грн. витрат на
правову допомогу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
1720 грн. 50 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до Апеляційного суду
м. Києва протягом 10 днів з дня
проголошення вступної та резолютивної
частини рішення через Дарницький
районний суд м. Києва.

Суддя
: