Справа №333/8143/13-ц
Провадження № 2/333/705/14
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Холод Р.С.,

при секретарі: Єрохіній А.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя
особа, яка не заявляє самостійних
вимог: приватний нотаріусу
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання договору
дарування недійсним та розірвання
усної угоди, -

ВСТАНОВИВ:

11.10.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом до відповідачів про визнання
договору дарування недійсним,
посилаючись на те, що вона за станом
здоров'я потребує стороннього догляду
та турботи, знаходиться в безпорадному
стані внаслідок похилого віку та
тяжкої хвороби. За станом здоров'я
лікарі рекомендували їй, з метою
припинення прогресування захворювань,
змінити регіон місця проживання на
регіон АР Крим. Відповідачі, враховуючи
її безпорадне одиноке існування,
надавали їй побутові послуги, а
дізнавшись про її бажання змінити
місце проживання, запропонували надати
не тільки побутові послуги, а й
провести обмін місця проживання, тобто
провести обмін її квартири на
відповідне житло в АР Крим. Для
виконання ними цієї послуги вона
повинна була оформити договір
дарування на відповідача ОСОБА_4, який
мав займатися підбором варіанту обміну
житла.

03.06.2002 року вона підписала на ім'я
відповідача ОСОБА_4 договір дарування
своєї однокімнатної квартири жилою
площею 12,7 кв.м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що,
перебуваючи в безпорадному стані та
маючи в наявності серйозні
захворювання (церебросклероз 2 ст. з
гіпертонією, вестібулопатія,
загублення зору, болячка Паркінсона,
судинна дементація), в момент
підписання договору дарування
значення своїх дій не розуміла,
адекватно уявляти свій стан та
впливати на нього можливості не мала,
умислу на відмову від своєї приватної
власності та на її безоплатну передачу
у неї не було і при підписанні договору
вона взагалі не бачила, що підписує,
просила суд визнати укладений договір
недійсним.

У подальшому, 15.01.2014 року ОСОБА_1
доповнила свій позов, зазначивши, що
підставами визнання договору
дарування недійсним є невиконання
вимог, передбачених ч.ч. 1,2,3,5 ст.203 ЦК
України тобто за ч.1 ст.215 ЦК України, та
ч.1 ст.225 ЦК України. Додатково позивач
зазначила, що нотаріус, яка
засвідчувала договір дарування, не
попереджувала її, що спірна квартира
перейде у власність до ОСОБА_4 та не
врахувала її здоров'я і наявність
діагнозів тяжких хвороб.

21.01.2014 року ОСОБА_1 у своїй уточненій
позовній заяві просила суд визнати
договір дарування від 20.09.2002 року
недійсним на підставі ч.ч. 1,2,3,5 ст.203, ч.1
ст.215 та ч.1 ст.225 ЦК України та розірвати
на підставі ст.ст.638, 639, 644, 651 ЦК України
усну угоду між позивачем та ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 щодо обміну спірної квартири.

25.02.2014 року позивач надала до суду заяву
про поновлення строку для оскарження
укладеного договору дарування від
03.06.2002 року, враховуючи, що укладення
спірного договору стало результатом
укладення усної угоди щодо обміну
квартири. З урахуванням того, що усна
угода не була виконана ОСОБА_3 та
ОСОБА_6, але останні періодично
пропонували певні варіанти обміну
квартири, тому, ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3
та ОСОБА_6 своїми діями переривали
строк позовної давності. Крім того,
ОСОБА_1, коли вона впевнилася у обмані
відповідачів, почала систематично
звертатися до правоохоронних органів з
питанням захисти її права, тому вважає
пропуск строку позовної давності з
поважних причин.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, просила суд
задовольнити позов та підтвердила
обставини, викладені у позові.
Додатково ОСОБА_1 пояснила, що у неї ще у
25 років почалися галюцинації. Але до
лікарів вона з цими проблемами здоров'я
не зверталася та не повідомляла про це
своїм близьким та рідним, та як вона
була впевнена, що після потрапляння до
психіатричної лікарні до неї вже не
будуть ставитися як до повноцінної
людини. У подальшому, вона оглядалась
психіатром, але не лікувалася у
психіатричній лікарні. На цей час у неї
також бувають галюцинації, навіть,
іноді вона втрачає свідомість. При
вирішенні якогось важливого питання не
може бути зосередженою. Так вийшло і
при підписанні договору дарування. У
той момент у нотаріуса вона не бачила
та не читала текст договору, його суть
на наслідки, що квартира буде змінювати
власника, їй ніхто не роз'яснював. Про
що її питали, не розуміла так як не
могла зосередитися. Самого нотаріуса
не бачила, так як ще у сорок років
втратила зір. Щодо усної угоди,
укладеної між нею та ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
позивач повідомила, що останні обіцяли
допомогти їй у обміні квартири на житло
в АР Крим. У подальшому, останні
декілька разів повідомляли, що
підшукують житло, але вартість квартир
в АР Крим були дуже високими. Спочатку
родина ОСОБА_6 допомагала їй з приводу
продуктів, надавали гроші на операцію
на очі, возили на море, але у подальшому
стосунки зіпсувалися та відповідачі не
надають на цей час допомогу та
сплачують лише частково за комунальні
послуги.

Представник позивача - ОСОБА_2 позов
підтримала, просила його задовольнити,
вважає, що при укладенні договору
дарування від 03.06.2002 року між ОСОБА_1 і
ОСОБА_4, були порушені вимоги ст.ст. 203,
215 ЦК України, тому зазначений договір є
недійсним і не передбачає дій та
наслідків. Крім того, просила визнати
спірний договір недійним на підставі
ч.1 ст.225 ЦК України, так як під час його
укладення ОСОБА_1 знаходилася у
безпорадному стані, який
підтверджується медичними висновками,
виписними епікризами та встановленню
останній групи інвалідності, де
зазначено, що вона потребує
стороннього догляду. Також, ОСОБА_2
пояснила, що при укладанні договору
дарування між позивачем та ОСОБА_4 була
укладена усна угода про обмін її
квартири на квартиру в Автономній
Республіці Крим, тому що клімат в м.
Запоріжжі ОСОБА_1 не підходить,
внаслідок чого прогресують наявні
захворювання. Проте, відповідачами
усна угода не виконується, тому вона
просить її розірвати на підставі ст.ст.
638, 644, 651, 699 ЦК України. На даний час у
квартирі зареєстровані позивач і
ОСОБА_4 зі своєю дружиною та донькою,
комунальні послуги частково сплачує
ОСОБА_1, а інші - відповідачі, проте в
даній квартирі останні не мешкають.
Просить поновити строк позовної
давності, так як вподовж тривалого
часу ОСОБА_1 зверталась до різних
інстанцій за захистом свого порушеного
права і вважала, що укладення усної
угоди про обмін житла є наслідком
помилково укладеного договору
дарування.

Відповідач ОСОБА_4 повністю
заперечував проти позову. Суду пояснив,
що у 2002 році до його батьків звернулась
ОСОБА_1, їх сусідка, з проханням про
допомогу з приводу купівлі ліків, оплат
комунальних послуг, так як вона хворіє,
їй тяжко і ніхто не допомагає, на що
батьки погодились за умови укладання
договору дарування. До нотаріальної
контори їздив він та батько - ОСОБА_3 з
ОСОБА_1 Нотаріус перед підписанням
договору роз'яснила умови та наслідки
укладання зазначеної угоди. Після
укладення договору дарування, їздили
до Запорізького міжміського бюро
технічної інвентаризації для
реєстрації права власності, а через
деякий час він з дружиною та донькою
зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.
Батьки допомагали ОСОБА_1, купували
ліки, сплачували комунальні послуги,
хоча в квартирі крім ОСОБА_1 ніхто не
мешкав. Так як, позивачу за станом
здоров'я було рекомендовано інший
клімат, то декілька разів батьки
купували їй путівки в санаторії до
Криму. На момент укладання договору
позивачу було 74 роки, вона
усвідомлювала значення своїх дій і
мала добре самопочуття.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що
позовні вимоги не обґрунтовані,
договір дарування був підписаний
позивачем, що вона не заперечує, при
цьому нотаріусом обов'язково
роз'яснюються усі наслідки зазначеної
угоди, тому посилання позивача на її
безпорадний стані і не усвідомлювання
своїх дій є недоречним. Крім того,
позивач пропустила строк звернення до
суду за захистом порушеного права, так
як для визнання договору дарування
недійсним встановлено спеціальну
позовну давність в один рік. Просив у
позові відмовити повністю.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
пояснив, що до нього у 2002 році
звернулась позивач з проханням про
допомогу, так як усі сусіди останній
рекомендували саме родину ОСОБА_3.
ОСОБА_1 запропонували укласти договір
дарування, на що позивач погодилась і
разом з ОСОБА_4 та ним, без жодного
примусу, їздила до нотаріальної
контори, де було укладено договір
дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1.
При цьому, нотаріус декілька разів
пояснювала ОСОБА_1, що остання дарує
свою квартиру ОСОБА_4, але заперечень з
боку позивача не було. Також, разом з
позивачем вони їздили до ЗМБТІ для
реєстрації права власності. Після
укладення договору дарування ОСОБА_4
разом зі своєю дружиною і дитиною
зареєструвались у зазначеній квартирі.
Проте, у зазначеній квартирі ОСОБА_4
разом із родиною не мешкають, так як на
даний час не мають в цьому потреби.
ОСОБА_1 по-сусідськи допомагали, іноді
купували ліки, ремонтували поламки в
квартирі, допомогли підключити
телевізор та телефон, декілька разів
допомагали отримати путівки до
санаторію для оздоровлення. Крім того,
домовлялися про відпочинок на квартирі
у м. Ялта. ОСОБА_1 просила підшукати їй
варіанти обміну квартири, але жодної
усної угоди щодо обміну квартири
позивача на інше житлове приміщення з
ОСОБА_1 не укладалось. Просив суд у
позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 до судового
засідання не з'явилась, про день та час
розгляду справи повідомлена належним
чином, жодних заперечень суду не
надала. Зі слів ОСОБА_3 його дружина
тривалий час знаходиться за кордоном.

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_7
до суду не з'явилась, про день та час
розгляду справи повідомлена належним
чином. До суду надала заяву з проханням
розглянути справу за її відсутності.

Допитана у якості свідка ОСОБА_8
повідомила суду, що їй позивач
розповідала про укладання договору
дарування. ОСОБА_1 говорила, що не
розуміла, що дарує квартиру, їй ніхто
про це не роз'яснив. При укладанні
зазначеної угоди вона присутньою не
була та умови договору дарування не
знає.

За клопотанням представника позивача
ОСОБА_2 до суду викликався свідок
ОСОБА_9 - генеральний директор
міжнародної правозахисної організації
«Ліга захисту прав громадян України»,
проте у судове засідання вона не
з'явився, жодних пояснень суду не
надала.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши
свідка, вивчивши письмові матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно копії договору дарування
квартири від 03.06.2002 року, ОСОБА_1
(дарувальник), діючи добровільно і
перебуваючи у здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміючи значення своїх
дій та ОСОБА_4 (обдарований), уклали
вказаний договір, відповідно до якого
Дарувальник подарувала, а обдарований
прийняв у дар квартиру в
багатоквартирному цегляному будинку,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1,
жилою площею 12,7 кв.м. В договорі не
передбачено жодного обов'язку
обдарованого, договір підписаний
сторонами та посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі
№ 1-1116 (а.с. 194).

Відповідно до витягу з медичної
амбулаторної карти ОСОБА_1 № 858/02-08 від
02.08.2013 року, завіреної заступником
головного лікаря по медичній частині
Рулевською Л.В. хворій у лютому 1997 році
було встановлено діагноз церебральний
атеросклероз ІІ стадії. У 2004 році
встановлено діагноз церебросклероз ІІ
стадіє з гіпортенією. Вестібулопатія. З
22.09.2009 року по 12.10.2009 рік знаходилась на
стаціонарному лікуванні з діагнозом:
ДЕ ІІ стадії. Атеросклероз судин
головного мозку. Гіпертонічна хвороба
ІІ стадії. Невроподібний синдром з
тривожно-іпохондричними проявами. З
21.05.2009 року по 01.06.2009 року знаходилась на
лікуванні з діагнозом: дисциркуляторна
змішаного типу енцефалопатія ІІІ ст..,
виразковий психо-органічний синдром
переважно з обманом сприймання,
виразковий синдром негативної
дісфункції, кінетична апраксія.
Вестибуло-атактичний синдром. ЦА ІІІ
стадії, САГ ІІІ стадії, ІІІ кл. ризику. У
червні місяці 2012 року проходила
лікування, встановлено діагноз:
прогресуюча енфефалопатія ІІ стадії з
виразковим весті було-атактичним,
антено-іпохондричним синдромом,
розладом особистості та поведінки.
Хвороба Паркінсона, тремтюча форма.
Деменція. Гіпертонічна хвороба ІІ
стадії (а.с.13).

06.08.2009 року ОСОБА_1 визнана інвалідом І
групи. Згідно висновку МСЕКу № 123928 від
06.08.2009 року, як інвалід І групи потребує
постійного стороннього догляду (а.с. 18).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач просила визнати недійсним
зазначений правочин з підстав вчинення
його в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, без вільного її
волевиявлення і під впливом тяжких для
неї обставин на вкрай невигідних
умовах.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові від 6 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За правилами ч.1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Збігом тяжких обставин слід вважати
такий майновий або особистий стан
громадянина чи його близьких (крайня
нужденність, хвороба і т. ін.), які
примусили укласти угоду на вкрай
невигідних для нього умовах. Крім того,
необхідно довести факт збігу тяжких
для сторони обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах.

Позивачем не надано доказу збігу
тяжких обставин, крім того, що їй було
рекомендовано лікарем змінити клімат.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Розгляд вимог про визнання договору
дарування недійсним з цих підстав
здійснюється з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так й
інших доказів, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те, що
в момент укладення спірного договору
дарувальник не розумів значення своїх
дій і не міг керувати ними.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року правила ст.225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із тих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Судом по справі було призначено
судово-психіатричну експертизу, за
висновком № 277 від 15.05.2014 року якої
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 під час підписання
договору дарування від 03.06.2002 року
виявляли ознаки органічного ураження
головного мозку (церебральний
атеросклероз, гіпертонічна хвороба)
без психічних розладів. Таким чином,
вона могла розуміти значення своїх дій
та керувати ними під час підписання
договору дарування від 03.06.2002 року. Дані
щодо прийому лікарських засобів на
період укладання договору відсутні
(а.с. 205-217).

Крім того, згідно відповіді головного
лікаря КУ «Обласна клінічна
психіатрична лікарня» Паталах Ф.В. № 719
від 28.02.2014 року ОСОБА_1 на обліку у
лікаря-психіатра не знаходиться, за
медичною допомогою не зверталась (а.с.
144).

Висновок про тимчасову недієздатність
сторони такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи є лише одним
із доказів у такій справі і йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами, будь-які зовнішні
обставини (показання свідків про
поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Отже, оскільки допустимих безспірних
доказів на підтвердження абсолютної
неспроможності ОСОБА_1 розуміти
значення своїх дій і керувати ними на
час оформлення спірних правочинів
позивачем і її представником суду не
надано, амбулаторна карта ОСОБА_1 не
містить достовірних даних про її
психічний стан на час оформлення
спірного правочину, а висновок
судово-психіатричної експертизи № 277
від 15.05.2014 року свідчить про те, що
позивач могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, що саме по
собі не є достатньою підставою для
визнання складеного в такому стані
договору дарування недійсним із
підстав, передбачених частиною першою
статті 225 ЦК України.

Всі перелічені докази підтверджують,
що ОСОБА_1 на час укладання договору
дарування квартири усвідомлювала
значення своїх дій та могла керувати
ними.

Таким чином, судом встановлено, що
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 03.06.2002
року договір дарування квартири
відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, а
саме загальним вимогам, які є
необхідними для чинності правочину та
підстави для визнання його недійсним
відсутні.

При цьому, суд звертає увагу, що
сторонами по договору дарування від
03.06.2002 року є ОСОБА_1 і ОСОБА_4, а отже
пред'явлення позовних вимог про
визнання договору дарування недійсним
до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є невірним.

Щодо вимоги позивача про визнання
договору дарування від 03.06.2002 року
недійсним з підстав невиконання його
відповідачами, то договір дарування не
передбачає певних умов його виконання,
за договором дарування одна особа
передає іншій в дар, а інша приймає
зазначений дар.

Відповідно до ст.203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечить
ЦК, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання сторонами в момент її
укладення вимог, які встановлені ст.203
ЦК.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Істотними умовами договору дарування є
передача другій стороні безоплатно
майно (подарунок) у власність,
укладання в письмовій форма та
нотаріальне посвідчення, тобто
безоплатним, одностороннім та
реальним. Сторонами виконані усі
істотні умови договору дарування, а
отже, вимога позивача про визнання
договору недійсним за умови
невиконання його відповідачами є
такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому, ст.722 ЦК України передбачено,
що право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття.

Таким чином, право власності на
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 набув 03.06.2002
року, тобто з моменту укладення
договору дарування та прийняття дару,
тобто, на думку суду під час укладення
спірного договору були дотримані усі
вимоги, передбачені ст.203 ЦК України, і
відповідно відсутні підстави для
визнання його недійсним у порядку ч.1
ст.215 ЦК України.

Згідно до ст. 639 ЦК України договір може
бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

ОСОБА_1 пояснює, що між нею та
відповідачами було укладено усну угоду
щодо пошуку їй житла та проведення
обміну квартири АДРЕСА_1, проте
зазначена обставина повністю
заперечується відповідачами, жодних
доказів щодо пошуку житла та
запропонуванням певних варіантів
іншого житла в АР Крим позивачем до
суду не надано. А отже, у задоволенні
вимоги про розірвання зазначеної усної
угоди необхідно відмовити, так як
позивачем та її представником не
надано жодних доказів щодо її
укладання.

Статтею 71 ЦК УРСР (1963 року), чинного на
момент виникнення спірних відносин
визначено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. ОСОБА_1 позов
до відповідачів про визнання недійсним
договору дарування квартири пред'явила
11.10.2013 року, тобто строк для захисту
порушеного права закінчився до
пред'явлення нею зазначеного позову.
Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (1963 року)
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Таке ж правило міститься і у ч.4 ст.267 ЦК
України, чинного на час пред'явлення
11.10.2013 року позивачем позову до ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування недійсним.

Оскільки згідно із ст. 80 ЦК УРСР, а також
ч.4 ст.267 ЦК України закінчення строку
позовної давності (спливу позовної
давності) до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові, суд
вважає за доцільне також з цих підстав
відмовити у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 71,
80 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 203, 204, 209, 215, 225,
233, 267, 639, 722 ЦК України,суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог: приватний
нотаріусу Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 про
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії судового рішення.

Суддя Комунарського районного
суду

м. Запоріжжя
/підпис/ Р.С.
Холод

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
матеріалах справи у приміщенні
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя.

Суддя:
Р.С.Холод