Справа № 314/4897/14-ц
Провадження № 2/314/1351/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді
Галянчук Н.М.,

при секретарі
Майдановій Н.І.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вільнянськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування своїх вимог зазначає,
що з 15 травня 1993 року перебуває у шлюбі
з відповідачем. За час шлюбу, сторони
придбали житловий будинок з надвірними
спорудами, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, право власності на який у ТОВ
ЗМБТІ 03 січня 1994 року було
зареєстровано за відповідачем.

Зважаючи, що вказане майно є їх
спільною сумісною власністю, просить
суд визнати за кожною зі сторін право
власності на ? частину спірного
житлового будинку.

У судовому засіданні позивач позов
підтримала у повному обсязі, просила
його задовольнити з підстав, в ньому
зазначених.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав, вважає,
що позивач має право на ? частину майна,
оскільки житловий будинок був
придбаний у шлюбі та є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Суд, оцінивши і дослідивши докази по
справі, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку щодо позов
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Як встановлено в судовому засіданні та
вбачається із матеріалів справи,
сторони з 15 травня 1993 року перебувають
у шлюбі, що підтверджується копією
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 9).

За час шлюбу, на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного 21 грудня 1993
року між Акціонерним товариством
«Україна» та ОСОБА_2, останній придбав
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 23-24),
право власності на який зареєстровано
в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро
технічної інвентаризації» за
відповідачем ОСОБА_2, про свідчить
реєстраційний запис (а.с. 24 оборот).

Згідно з приписами ст. 5 ЦК України та п.
4 Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного Кодексу України (в редакції
2003 року), норм розділу Прикінцеві
Положення СК України, правовий режим
майна щодо якого виник спір між
сторонами, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, які
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин в частині визначення
правового режиму майна, нажитого
подружжям до 01 січня 2004 року, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя має рівні права володіння,
користування та розпорядження цим
майном.

До сімейних відносин, які на цей час
існують у зв'язку із спором між
сторонами щодо спільної сумісної
власності, норми СК України
застосовуються лише в частині тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК України.

Статтею 28 КпШС УРСР та ч. 1 ст. 70 СК
України передбачено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.
Спільною сумісною власністю подружжя
стає майно, нажите подружжям під час
шлюбу, незалежно від того, ким воно
придбане: одним з подружжя чи в
результаті їх сумісних дій. Наявності
яких-небудь доказів попередньої
узгодженості таких дій з іншим з
подружжя не потрібно.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до
Європейської конвенції про захист прав
людини основоположних свобод 1950 року,
кожна фізична особа або юридична особа
має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України,
кожен має право володіти користуватися
і розпоряджатися своєю власністю.

Виходячи з наведених вимог закону та
встановлених у судовому засіданні
обставин, суд вважає, що спірний
житловий будинок, набутий у власність
ОСОБА_2 у шлюбі, є спільною сумісною
власністю подружжя, частки сторін є
рівними та складають по ? частки.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-60, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,
що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право
власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя
Н.М. Галянчук

17.09.2014

17.09.2014