Справа №583/2404/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Білера П. П.Номер
провадження 22-ц/788/1660/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній
Л. І.

за участю секретаря судового засідання
-

Кия ненко Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства «
ПроКредит Банк » на рішення
Охтирського міськрайонного суду
Сумської області від 31 липня 2014 року

в цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства «
ПроКредит Банк » до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В
И Л А :

в червні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» (
далі - ПАТ ) звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості в розмірі 211 907 грн. 41
коп., мотивуючи свої вимоги тим, що 11
березня 2008 року між ПАТ та ОСОБА_4 була
укладена рамкова угода №1475, відповідно
до умов якої, ПАТ зобов'язався
здійснити кредитування ОСОБА_4 в межах
наступних лімітів кредитування : ліміт
суми - 100 000 доларів США, ліміт строку - 120
місяців. Видача кредитів на підставі
даної угоди та визначення їх умов
здійснювалось шляхом укладання
договорів траншу, а саме : договір
про надання траншу від 11.03.2008 року
№15.7770/1475 на суму 250 000 грн. за сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 16% річних строком на 72 місяці,
договір про надання траншу від 25.11.2010
року №1201.41763/FW1201.46 на суму 250 000 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 24% річних строком на
71 місяць та договір про надання траншу
від 27.04.2012 року №1201.43021/FW1201.46 на суму 18 200
грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 29,69%
річних строком на 19
місяців.

В забезпечення виконання зобов'язання,
за вказаними кредитними договорами, з
відповідачем ОСОБА_3 11 березня 2008 року
було укладено договір поруки
№1475-ДП, відповідно до умов якого,
останній поручився перед ПАТ за
виконання ОСОБА_4 його зобов'язань, які
виникають або виникнуть в майбутньому
з вищевказаної рамкової угоди.
Оскільки, ОСОБА_4 свої зобов'язання
належним чином не виконував,
утворилась заборгованість в сумі 211 907
грн. 41 коп., яку позивач і просив
стягнути з відповідача на свою
користь.

Рішенням Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 31 липня 2014 року в задоволенні
позову ПАТ відмовлено у зв'язку з
безпідставністю вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ, посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов
до помилкового висновку про припинення
поруки, в зв'язку зі зміною сторонами
умов договору, що призвело до
збільшенням обсягу відповідальністю
поручителя - відповідача ОСОБА_3 без
його згоди, оскільки ліміти
кредитування, встановлені рамковою
угодою та договором поруки, перевищені
не були.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача -
ОСОБА_5, який проти задоволення
апеляційної скарги заперечує,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ПАТ, суд першої
інстанції виходив з того, що в зв'язку
зі неодноразовим внесенням
додатковими договорами змін до
Рамкової угоди №1475 від 11 березня 2008
року без згоди і повідомлення
поручителя - відповідача ОСОБА_3
збільшився обсяг його
відповідальності по кредитним
зобов'язанням, що, відповідно до вимог
ч. 1 ст. 559 ЦК України, є підставою для
припинення поруки.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого
суду відповідає не повному обсязі.

Зокрема, суд не в повному обсязі
врахував особливості укладених між
позивачем, позичальником та
поручителем договорів.

Договір про відкриття кредитної лінії (
в даному випадку це Рамкова угода ) є
одним із видів кредитного договору, а
кредитна лінія - однією із форм її
кредитування, в якій у межах
встановленого ліміту здійснюється
видача і погашення кредиту кількома
частинами ( траншами ).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України,
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Як роз»яснено в п. 22 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ №5 від 30 березня 2012
року « Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин «, відповідно до частини
першої статті 559 ЦК припинення договору
поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на
таку зміну та за умови збільшення
обсягу відповідальності поручителя.
При цьому обсяг зобов'язання
поручителя визначається як умовами
договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова
договору стала результатом
домовленості сторін ( банку і
поручителя ), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання...

Отже, зі змісту вказаної норми
вбачається, що збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає у
разі збільшення розміру плати за
кредитом, відстрочення виконання, що
призводить до збільшення періоду, за
який нараховуються відсотки за
користування чужими грошовими коштами;
підвищення розміру відсотків,
встановлення ( збільшення розміру )
неустойки, зміна способу і форми
майнового обтяження, умов
відповідальності тощо. Порука
припиняється в тому випадку, коли
поручитель не надав згоди на такі зміни
основного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що 11
березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_4
було укладено Рамкову угоду №1475,
відповідно до умов якої позивач
зобов'язався здійснити кредитування в
межах наступних лімітів кредитування :
ліміт суми - 100 000 доларів США, ліміт
строку - 120 місяців з максимальним
розміром процентів за користування
кредиту - 40 % річних ( а.с. 6-8 ).

В забезпечення виконання зобов'язання
за вказаним договором, 11 березня 2008
року між позивачем та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки №1475-ДП,
відповідно до умов якого, останній
поручився перед ПАТ за виконання
ОСОБА_4 його зобов'язань, які виникають
або виникнуть в майбутньому з
вищевказаної рамкової угоди в межах
лімітів кредитування, визначених в
Рамковій угоді №1475.

Колегія суддів вважає за необхідне
підкреслити, що ліміти умов
кредитування, зазначені в договорі
поруки, повністю відповідають
вищезгаданим лімітам Рамкової угоди.

Під кредитними договорами, згідно
договору поруки, розуміються наступні
договори з усіма діючими з усіма
діючими та майбутніми змінами та/або
доповненнями до них: рамкова угода,
договори про надання траншу,
овердрафту, кредитної лінії, гарантій
та усі інші договори, які укладені
та/або будуть укладені на підставі
Рамкової угоди ( розділ І договору
поруки ).

Пунктом 2.3 цього ж договору
встановлено, що поручитель
погоджується, що усі інші зміни до
будь-якої рамкової угоди та/чи інших
кредитних договорів, також укладення
нових кредитних договорів на підставі
рамкової угоди не є такими, що
збільшують обсяг його
відповідальності, а тому порукою
будуть забезпечуватись зобов'язання
позичальника з врахуванням таких змін
і кредитних договорів без необхідності
їх попереднього чи наступного
ознайомлення чи погодження із
поручителем.

Видача кредитів на підставі Рамкової
угоди та визначення їх умов
здійснювалось шляхом укладання
договорів траншу, а саме :

- від 11 березня 2008 року №15.7770/1475 на
суму 250 000 грн. за сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 16%
річних строком на 60 місяців, договором
про внесення змін до договору траншу
від 14 січня 2013 року збільшено строк
кредитування до 71 місяці ( а.с. 35, 39 );

- від 25 листопада 2010 року
№1201.41763/FW1201.46 на суму 250 000 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 24% річних строком на
36 місяців, договорами про внесення змін
до договору траншу від 27 квітня 2012 року,
14 січня 2013 року та 15 серпня 2013 року
збільшено строк кредитування до 71
місяці ( а.с. 9, 12-13 );

- від 27 квітня 2012 року №1201.43021/ FW1201.46
на суму 18 200 грн. 00 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 29,69% річних строком на 31 місяць,
договором про внесення змін до
договору траншу від 15 серпня 2013 року
зменшено строк кредитування до 19
місяців ( а.с. 28).

З викладеного вбачається, що ліміти
кредитування встановлені Рамковою
угодою та договором поруки перевищені
не були. Зміни до договорів траншу,
стосувались лише строків кредитування,
однак вони не перевищують максимальний
строк кредитування - 120 місяців ( до 11
березня 2018 року ).

Отже обсяг відповідальності в
поручителя ОСОБА_3 збільшено не було.

Не обґрунтував суд першої інстанції
на матеріалах справи і свої висновки
щодо необґрунтованого збільшення
відсоткової ставки за кредитом,
оскільки максимальний розмір
процентів за користування кредитом у 40%
річних в договорах траншу сторонами
також перевищений не був.

З урахуванням викладеного у суду
першої інстанції не було підстав
вважати, що зміни внесені до договорів,
без згоди поручителя, призвели до
збільшення його відповідальності, а
тому положення ч. 1 ст. 559 ЦК України в
даному випадку не можуть бути
застосовані. Такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені з порушенням норм
матеріального права.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачаються інші обставини, які є
підставою для відмови ПАТ в
задоволенні позову.

Зокрема, із матерів справи слідує, що 26
жовтня 2013 року помер позичальник
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про смерть ( а.с. 89 ). На підставі заяв про
прийняття спадщини доньки - ОСОБА_6,
сина - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діє в
інтересах свого малолітнього сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 була заведено
спадкову справу ( а.с. 87-88, 99).

Окрім того, за життя позивальником
ОСОБА_4 було складено заповіт, згідно
умов якого все своє майно він заповів
сину - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 100 ).

Згідно ст.ст. 553-554 ЦК України, за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором
боржника за виконання ним свого
обов'язку. Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову ( субсидіарну )
відповідальність поручителя.

Частиною ч. 1 ст. 523 ЦК України
встановлено, що порука або застава,
встановлена іншою особою, припиняється
після заміни боржника, якщо поручитель
або заставодавець не погодився
забезпечувати виконання зобов'язання
новим боржником.

Між тим, згідно ч. 3 ст. 559 ЦК
України, порука припиняється у разі
переведення боргу на іншу особу, якщо
поручитель не поручився за нового
боржника.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК
України, спадкуванням є перехід прав
та обов'язків ( спадщини ) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб (
спадкоємців ). До складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Зі змісту ст.ст. 1219, 1282 ЦК України
слідує, що в разі смерті фізичної особи,
боржника за зобов'язальним
правовідносинах, що допускають
правонаступництво в порядку
спадкування, обов'язки померлої особи (
боржника ) за загальним правилом
переходять до іншої особи її
спадкоємця, тобто відбувається
передбачена законом заміна боржника в
зобов'язанні.

Отже, з викладеного вбачається, що
на поручителя може бути покладено
обов'язок щодо належного виконання
зобов'язання за кредитним договором у
випадку смерті позичальника лише за
наявності правонаступника
позичальника, який прийняв спадщину, та
згоди поручителя відповідати за нового
боржника. Проте згоди відповідати за
зобов'язаннями спадкоємців боржника
ОСОБА_4 ОСОБА_3 надано не було.

Окрім того положення договору поруки
від 11 березня 2008 року про зобов'язання
поручителя повністю виконати умови
кредитного договору за позичальника
неможливістю ним його виконати через
смерть ( п. 3.2 ) з огляду на положення
ст.ст. 523, 559, 1216, 1218 ЦК України є
нікчемними, оскільки вказаний договір
не передбачає обов'язку для поручителя
виконати забезпечене порукою
зобов'язання за інших осіб, окрім
позичальника, та в ньому не вказано про
згоду ОСОБА_3 відповідати за
зобов'язаннями нового боржника. Про це
свідчать як, власне, зміст договору
поруки, так і наступні дії
відповідача, що мали місце після
смерті позичальника.

Зокрема, звертаючись до суду з даним
позовом, ПАТ не повідомив суд про
факт смерті позичальника. В свою
чергу, відповідач вже на ранніх
стадіях процесу заявив клопотання
про перевірку цих відомостей,
встановлення кругу спадкоємців,
виявлення майна позичальника та таке
клопотання судом було задоволено (
а.с. 73-78 ).

Заперечуючи проти позовних вимог,
відповідач та його представник в
судах обох інстанцій зазначали в т.ч. і
те, що ОСОБА_3 не погоджувався
відповідати за зобов'язаннями нового
боржника ( спадкоємців позичальника ).
З самим позичальником відповідача
пов»язували гарні стосунки.

Всупереч приписам ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК
України, ПАТ такі заперечення
відповідача не спростував належними
та допустимими доказами.

При вирішенні даної справи, у
відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК
України, колегія суддів керується
також і правовими позиціями, що були
сформульовані Верховним судом
України за наслідками розгляду справ
№№ 6-18цс13 та 6-52цс13.

Таким чином, враховуючи те, що
поручитель ОСОБА_3 не надав згоди
відповідати за нових боржників (
спадкоємців ОСОБА_4 ), тому згідно з ч. 1
ст. 523 та ч. 3 ст. 559 ЦК України, порука
припинилася.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку про необхідність
скасування рішення суду першої
інстанції та, у відповідності до п.п.
3) та 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
ухвалення нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог ПАТ.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства « ПроКредит
Банк » задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 31 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовної
заяви Публічного акціонерному
товариства « ПроКредит Банк » -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -