Справа № 127/2090/13- ц
Провадження № 2/127/1791/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15.05.2014 року Вінницький
міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Сичук
М. М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"ПриватБанк" про визнання частково
недійсним кредитного договору,-

встановив:

В січні 2013 року позивач звернувся до
Вінницького міського суду Вінницької
області з позовом до Публічного
акціонерного товариства "ПриватБанк"
про визнання частково недійсним
кредитного договору.

Позов обґрунтував тим, що 04.09.2008 року
між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" було
укладено кредитний договір № VIUWGR.
Відповідно до п. 8.1 даного Договору Банк
зобов'язується надати "Позичальникові"
кошти у вигляді строкового кредиту у
розмірі 61800,00 грн. на наступні цілі: 60000,00
грн. на капітальний ремонт, та 1800,00 грн.
на сплату винагороди за надання
фінансового інструменту у момент
надання кредиту, зі сплатою за
користування відсотків у розмірі 2,33% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту в розмірі 3%
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0%
від суми виданого кредиту щомісяця в
період сплати, винагорода за
резервування ресурсів у розмірі 6%
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагорода за проведення
додаткового моніторингу згідно п.7.2.
даного Договору.

Позивач вважає, що деякі положення
даного пункту договору суперечать
нормам цивільного законодавства,
порушують принцип добросовісності,
справедливості та розумності, а тому
був змушений звернутись до суду з даним
позовом, у якому просив визнати
недійсними положення п. 8.1. кредитного
договору № VIUWGR, укладеного 04.09.2008
року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" в
частині сплати винагороди за надання
фінансового інструменту в розмірі 3%
річних від суми виданого кредиту у
момент надання кредиту та визнати
недійсними положення п. 8.1
кредитного договору в частині сплати
винагороди резервування ресурсів в
розмірі 6% річних від суми
зарезервованих ресурсів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
згідно п. 3.6 Постанови Національного
банку України від 10.05.2007 року № 168 "Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування за сукупну вартість
кредиту2 банкам забороняється
встановлювати платежі, які споживач
має платити на користь банку за дії, які
банк здійснює на власну користь, або за
дії, які споживач здійснює на користь
банку, а отже на позивача незаконно
покладено обов'язок сплати винагороди
ПАТ КБ "ПриватБанк" за резервування
ресурсів у розмірі 6% річних від
зарезервованих ресурсів та сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту в розмірі 3% річних від суми
виданого кредиту у момент надання
кредиту.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 квітня 2013 року
в задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ
"ПриватБанк" про визнання частково
недійсним кредитного договору
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької
області від 13 травня 2013 року рішення
суду першої інстанції змінено,
виключено з мотивувальної частини
рішення посилання на пропуск строку
звернення до суду як на підставу
відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 вересня 2013
року рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 квітня 2013 року
та рішення Апеляційного суду
Вінницької області від 13 травня 2013 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримала та просила
суд задовольнити його в повному обсязі
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив в
повному обсязі та просив суд відмовити
в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на письмові заперечення,
які містяться в матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
04.09.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
"ПриватБанк" було укладено кредитний
договір №VIUWGR, за яким ПАТ КБ
"ПриватБанк" надав позичальнику кошти у
вигляді строкового кредиту у розмірі
61800,00 грн. Кінцевим строком повернення
кредиту відповідно до кредитного
договору є 04.09.2017 року.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору
№VIUWGR, кредитні кошти надаються на
наступні цілі: 60000,00 грн. на капітальний
ремонт та 1800 грн. на сплату винагороди
за надання фінансового інструменту у
момент надання кредиту, зі сплатою за
користування кредитом відсотків у
розмірі 2,33% на місяць на суму залишку
кредиту, винагороди за резервування
ресурсів у розмірі 6% річних від суми
зарезервованих ресурсів.

Згідно з анкетою-заявою позивач своїм
підписом підтвердив те, що він
ознайомився і згоден з умовами
кредитування, які були надані йому у
письмовій формі, а також підтверджує
факт про надану повну інформацію про
умови кредитування в ПАТ КБ
"ПриватБанк". Інформація, отримання
якої своїм підписом підтвердив
позивач, повністю відповідає переліку,
зазначеному в ч. 2 ст. 11 "Про захист прав
споживачів", що спростовує твердження
позивача про ненадання інформації
позичальнику перед укладенням
кредитного договору.

Рішенням Мурованокуриловецьким
районним судом Вінницької області від
14.09.2012 року задоволено позов ПАТ КБ
"ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№VIUWGR від 04.09.2008 року в сумі 140873,4
грн.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької
області від 123.10.2012 року змінено рішення
Мурованокуриловецького районного суду
Вінницької області від 14.09.2012 року за
позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1,
позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено
частково в сумі 123113,17 грн. Дане рішення
набрало законної сили та перебуває на
виконанні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 вересня 2013
року рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 квітня 2013 року
та рішення Апеляційного суду
Вінницької області від 13 травня 2013 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції звернуто
увагу, що вчиняючи дії по веденню
кредитної справи, прийняттю платежів
від споживача, обліку його
заборгованості, резервуванню ресурсів,
банк послуг споживачеві не надає, такі
дії банк має здійснювати обов"язково,
однак судом апеляційної інстанції не
звернуто уваги, що матеріали справи не
містять доказів того, що відповідачем
здійснено резервування коштів на суму
виданого кредиту та того, що позивачем
використовувалися саме зарезервовані
кошти банку.

Зазначає, що згідно до ч. 1, 3 ст. 1054
Цивільного кодексу України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов"язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного
договору від 04 вересня 2008 року, що
укладений між сторонами, банк надав
позичальнику кредит на споживчі цілі,
особливості регулювання відносин
сторін визначаються ЗУ "Про захист прав
споживачів".

Відповідно до п. 17 ст. 1 ЗУ "Про захист
прав споживачів" послугою є діяльність
виконавця з надання (передачі)
споживачеві певного визначеного
договором матеріального чи
нематеріального блага, що здійснюється
за індивідуальним замовленням
споживача для задоволення особистих
потреб.

Згідно ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав
споживачів" споживач не зобов'язаний
сплачувати кредитодавцеві будь-які
збори, відсотки, комісії або інші
вартісні елементи кредиту, що не були
зазначені у договорі. Кредитодавцю
забороняється встановлювати у
договорі про надання споживчого
кредиту будь-які збори, відсотки,
комісії, платежі тощо за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону.
Умова договору про надання споживчого
кредиту, яка передбачає здійснення
будь-яких платежів за дії, які не є
послугою у визначенні цього Закону, є
нікчемною.

Зазначені зміни були внесені до
ЗУ "Про захист прав споживачів" 22
вересня 2011 року. З рішення
Конституційного Суду України від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається,
що положення пунктів 22, 23 ст. 11 ЗУ "Про
захист прав споживачів" від 12 травня 1991
року з наступними змінами у
взаємозв"язку з положенням частини
четвертої статті 42 Конституції України
треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Щодо здійсненого банком резервування
коштів, що здійснюється на стадії
виконання договору, та того чи дійсно
використовувались позивачем саме
зарезервовані кошти, слід зазначити, що
доказами такого резервування є
відповідний меморіальний ордер,
складений банком, та виписка з рахунку
коштів.

Згідно п. 1 Інструкції про
застосування Плану рахунків
бухгалтерського обліку банків України
затвердженою постановою від 17.06.2004 № 280,
план рахунків бухгалтерського обліку
банків України - це систематизований
перелік рахунків бухгалтерського
обліку, що використовується для
детальної та повної реєстрації всіх
банківських операцій з метою
забезпечення потреб складання
фінансової звітності.

Відповідно до п. 3 даної
Інструкції вона встановлює порядок
ведення рахунків бухгалтерського
обліку, визначає харакгеристику і
коротке призначення рахунків для
відображення інформації за типовими
операціями.

За рахунками Плану рахунків
відображаються операції, що визначені
законодавством України, у тому числі
нормативно-правовими актами
Національного банку України,
відповідно до їх економічної суті.

Як вбачається з виписки по
рахунку клієнта, винагорода за
резервування ресурсів обліковується
на рахунку 6111.

Відповідно до класів, рахунків та
їх призначення передбачених
Інструкцією, рахунок 6111 призначений
для комісійних доходів від кредитного
обслуговування клієнтів.

Згідно до п. 1.21 Інструкції з
бухгалтерського обліку кредитних,
вкладних (депозитних) операцій та
формування і використання резервів під
кредитні ризики в банках України,
затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 N
481, Банк у разі надання/отримання
кредиту відображає на рахунку
неамортизованого дисконту/премії за
кредитами суму наперед отриманих
(сплачених) комісій та амортизує їх на
процентні доходи (витрати) протягом дії
кредитного договору.

Банк здійснює розподіл суми
отриманих/сплачених комісій, що є
невід'ємною частиною доходу/витрат за
фінансовим інструментом, за траншами
кредитної лінії, на пропорційній
основі з урахуванням умов договору про
кредитну лінію. За кредитами овердрафт
та кредитними лініями, за якими
невідомі кількість траншів і строк їх
погашення, такі комісії амортизуються
на процентні доходи (витрати)
прямолінійним методом протягом дії
договору.

Як вбачається з виписки по
рахунку ОСОБА_1 разова винагорода у
розмірі 1800 грн. обліковується на
рахунку 2206. Згідно Інструкції "Про
застосування плану рахунків..." рахунок
2206 передбачений для обліку
неамортизованого дисконту за
кредитами на поточні потреби, що надані
фізичним особам.

Із вищевикладеного вбачається, що
винагороди які сплачувались клієнтом,
відповідають положенням нормативних
актів Національного Банку України та
законів України, тому не можуть бути
незаконними.

Ч. 1 ст. 236 ЦК України вказує, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Проте ст. 5 ЦК України, вказує, що акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Відповідно до Прикінцевих положень
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між
кредиторами та споживачами
фінансових послуг", яким було доповнено
частину четверту статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів"
положенням про заборону кредитодавцю
встановлювати у договорі про надання
споживчого кредиту будь-які збори,
відсотки, комісії, платежі тощо за дії,
які не є послугою у визначенні цього
Закону, дія цього Закону не поширюється
на кредитні договори, укладені до
набрання ним чинності.

А тому ч. 4 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів" не поширюється
на правовідносини між сторонами із
урахуванням, що договір було укладено у
2008 році, а винагорода за резервування
ресурсів нараховується одночасно з
видачею кредитних коштів на всю суму
наданого кредиту та весь строк дії
договору, що підтверджується додатком
№ 2 до кредитного договору "Графік
погашення кредиту".

Відповідно до статті 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 6, статті 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, вибору контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року офіційного
тлумачено положення пунктів 22, 23 статті
1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3
статті 22 Закону України "Про захист
прав споживачів" у взаємозв'язку з
положеннями частини 4 статті 42
Конституції України, а саме у пункті 3.2
вказаного рішення одним із
фундаментальних принципів
приватно-правових відносин є принцип
свободи договору, закріплений у пункті
3 статті 3 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до статті 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Згідно статті 1052 ЦК України, у разі
невиконання позичальником обов'язків,
встановлених договором позики, щодо
забезпечення повернення позики, а
також у разі втрати забезпечення
виконання зобов'язання або погіршення
його умов та обставин, за які
позикодавець не несе відповідальності,
позикодавець має право вимагати від
позичальника дострокового повернення
позики та сплати процентів, належних
йому відповідно до статті 1048 цього
Кодексу, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054, 1055 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Кредитний договір
укладається в письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Вирішуючи спір, суд, дотримуючись
визначених наведеною вище нормою
матеріального права вимог, а також,
вимог статей 214, 215 ЦПК України належним
чином перевірив пояснення сторін, у
достатньому обсязі визначився з
наявністю чи відсутністю обставин, на
які вони посилались, вмотивував свій
висновок про відсутність підстав для
визнання окремих положень кредитного
договору недійсним, дав оцінку
обставинам справи та поясненням сторін
у їх сукупності та дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову. При цьому
суд взяв до уваги той факт, що спірний
договір укладався між сторонами на
засадах взаємної домовленості, про всі
умови договору сторони були
ознайомлені та погодилися з ними
шляхом підписання цього договору.

Окрім того, відповідно до зазначених
вище судом рішень
Мурованокуриловелького районного суду
Вінницької області від 14.09.2012 року та
Апеляційного суду Вінницької області
від 23.10.2012 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ
КБ "ПриватБанк" стягнуто
заборгованість за даним кредитним
договором. При цьому позивач проводив
оплату сум по кредиту, що також
свідчить про визнання умов договору.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 5, 16, 203, 215, 236, 525-526, 530, 538,
627, 1051, 1052, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
ст. ст. 4-6, 10, 15, 57-62, 88, 213-215 ЦПК України,
суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "ПриватБанк" про
визнання частково недійсним
кредитного договору відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Вінницької
області протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя: