АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1441/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19,23 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
області в складі:

головуючогоОСОБА_2 суддівОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу Приватного підприємства
«Автолайф» на рішення
Придніпровського районного суду
м.Черкаси від 17 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_6 до Приватного
підприємства «Автолайф» про визнання
недійсним договору оренди нежитлового
приміщення, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
заслухавши представника позивачки, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до Приватного
підприємства «Автолайф» про визнання
недійсним договору оренди нежитлового
приміщення.

В обгрунтування позовних вимог
вказував про те, що 26 травня 2009 року між
ПП «Автолайф» та фізичною особою
підприємцем ОСОБА_6 було укладено
договір оренди нежитлового приміщення
№ 2, за умовами якого орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне користування нежитлове
приміщення, загальною площею 438, 5 кв.м.,
що розташоване по вул. Сурікова, 14а в м.
Черкаси з 1 червня 2009 року. Договір діє з
1 червня 2009 року по 31 грудня 2010 року. В
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну
договору після закінчення його строку
протягом одного місяця, він вважається
продовженим на наступні півроку і на
тих самих умовах, які були передбачені
договором.

З0 вересня 2009 року між сторонами було
укладено додаткову угоду № 1,
відповідно до якої в договір оренди
нежитлового приміщення були внесені
зміни щодо розміру орендної плати.

15 вересня 2009 року між ПП «Автолайф» та
ОСОБА_8 було укладено договір оренди
того ж самого приміщення, а саме
нежитлового приміщення, загальною
площею 438,5 кв.м., що розташоване по вул.
Сурікова, 14 а в м. Черкаси.

На момент подачі позовної заяви до
суду, позивач втратив статус фізичної
особи- підприємця.

У період з 2008 року по липень 2010 року він
працював у відповідача на СТО без
укладання трудової угоди. Вказана СТО
знаходилася в нежитловому приміщенні,
що є предметом договору та належить на
праві власності відповідачу. Окрім
нього на СТО працювало біля 10 чоловік
без укладання трудової угоди. Оскільки
він був зареєстрований як фізична
особа-підприємець, відповідачем було
поставлено вимогу, відповідно до якої
йому було запропоновано укласти
договір оренди нежитлового приміщення.
Його було повідомлено про те, що в разі
відмови укласти договір оренди
нежитлового приміщення він не буде
працювати в приміщенні, яке належить
відповідачу. У зв'язку з цим він
погодився укласти договір оренди
нежитлового приміщення.

У період з 1 червня 2009 року по 14 вересня
2010 року відповідач жодних вимог до
нього щодо виконання умов договору не
пред'являв.

У травні 2013 року ним було отримано
позовну заяву, із змісту якої йому
стало відомо про те, що ПП «Автолайф»
звернулося до господарського суду
Черкаської області з позовом до нього
про стягнення заборгованості по
орендній платі відповідно до договору
оренди нежитлового приміщення.

Вважає, що укладений договір був
вчинений сторонами без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися ним, та являється
фіктивним.

Договором оренди нерухомого майна
обумовлено наступне: орендодавець
передає а орендар приймає в строкове
платне користування нежитлове
приміщення, загальною площею 438,5 кв.м.,
розташоване по вул. Сурікова, 14 а в м:
Черкаси з 1 червня 2009 року. Акт
приймання-передачі приміщення, як це
передбачено ст. 795 ЦК України між
сторонами не укладався, а тому передача
нежитлового приміщення йому в оренду
не відбулася.

Жодних рахунків на перерахування
орендної плати ПП «Автолайф» за період
з 1 червня 2009 року по 14 вересня 2010 року
йому не виставлялося.

Посилаючись на вказані обставини,
просить суд визнати недійсним договір
оренди нежитлового приміщення № 2 від 26
травня 2009 року, з усіма змінами і
додатками до нього, укладений між
приватним підприємством «Автолайф» та
ОСОБА_6 з моменту його укладання та
стягнути з відповідача на його користь
судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 17 квітня 2014 року
позов ОСОБА_6 задоволено.

В апеляційній скарзі ПП «Автолайф»
просить скасувати рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 17 квітня 2014 року як таке, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_6 залишити без
задоволення.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та стосуватися, зокрема,
питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про
судове рішення у цивільній справі",
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам,
виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу від 15.11.2006 року ПП
«Автолайф» придбало нежитлові будівлі,
що знаходяться за адресою: м. Черкаси
вул. Сурікова 14а. (а.с. 62 )

Придбані нежитлові приміщення були
здані підприємством в оренду,
зокрема 17.03.2008 року між ПП "Автолайф" та
ФОП ОСОБА_6 був укладений договір
оренди нежитлового приміщення № 2. (а.с.
63-65).

Відповідно до умов зазначеного
договору ФОП ОСОБА_6 прийняв у строкове
платне користування нежитлове
приміщення по вул. Сурікова, 14а в м.
Черкаси загальною площею 40 кв. м.
Відповідно до п. 3.1 Договору орендна
плата за даним договором складала 4,50
грн. за 1 кв. м.. а всього 180,00 грн. в
місяць.

В подальшому, 26.05.2009 року між сторонами
був укладений договір оренди
нежитлового приміщення № 2 , відповідно
до умов якого ФОП ОСОБА_6 отримав у
строкове платне користування
нежитлове приміщення загальною площею
438, 5 кв. м. (а.с. 10-11)

Відповідно до п. 3.1. договору орендна
плата становить 10,10 грн. за 1 кв.м., а
всього 4428, 85 грн.

30.09.2009 року сторонами була укладена та
підписана додаткова угода № 1 до
договору оренди приміщень від 26.05.2009
року № 2 , відповідно до умов якої
збільшено розмір орендної плати з
01.10.2009 року та погоджено сторонами в
розмірі 12,00 грн. за 1 кв.м., а всього 5200, 61
грн. на місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України
за користування майном справляється
плата, розмір якої встановлюється
договором найму. Протягом всього часу
користування нежитловими приміщеннями
ФОП ОСОБА_6 сплачував орендну плату за
користування нежитловими
приміщеннями, що підтверджується
актом звірки розрахунків станом на
29.04.2013 року та іншими платіжними
документами. Проте, фактично протягом
всього часу дії договорів оренди
позивач по справі свій обов'язок в
частині сплати орендної плати
систематично порушував, оскільки
орендна плата вносилась ним не в
повному обсязі. Загальна
заборгованість становить 27593,22 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_6, суд першої інстанції
виходив із того, що укладений між
сторонами 26.05.2009 року договір оренди
нежитлового приміщення № 2 не
відповідає загальним підставам
дійсності правочину , зазначеним у ч. 5
ст. 203 ЦК , оскільки не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
зумовлених ним – передачу в оренду
майна та отримання коштів , тому у
відповідності до ст. 234 ЦК України даний
договір та додаткова угода до нього
повинні бути визнані судом недійсними.

З такими висновками суду не
погоджується колегія суддів.

Відповідно до частини першої
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Частиною першою статті 15
Цивільного кодексу України (далі – ЦК
України) визначено право кожної особи
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін , спрямована на
встановлення , зміну або припинення
цивільних прав та обов’язків.

Ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором
найму (оренди)наймодавець передає, або
зобов’язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин. який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що
саме по собі невиконання правочину
сторонами не означає, що укладено
фіктивний правочин. Якщо сторонами не
вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 протягом часу дії договору
сплачував орендні платежі за
користування майном.

Більше того, в ході розгляду
справи господарським судом Черкаської
області за позовом ПП «Автолайф» до ФОП
ОСОБА_6 про стягнення боргу, ОСОБА_6
проти задоволення позову заперечував з
підстав того, що він повністю
розрахувався за договором оренди № 2
від 26.05.2009 року, тому у нього відсутня
будь-яка заборгованість , строк дії
договору не відповідає зазначеному у
позові, оскільки за взаємною згодою
сторін він був припинений з 01.07.2010 року.
Також в ході розгляду зазначеної
справи представник ФОП ОСОБА_6 визнав,
що на виконання умов договору оренди №
2 від 26.05.2009 року він сплатив 52 547, 80 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що ОСОБА_6 договір оренди
нежитлових приміщень № 2 від 26.05.2009 року
укладав добровільно при повному
усвідомленні всіх можливих правових
наслідків, оскільки до моменту
укладання оскаржуваного договору
оренди сторони мали взаємовідносини на
підставі договору оренди № 2 від 17.03.2008
року. Твердження позивача про
примусове підписання вказаного
договору не підтверджено належними та
допустимими доказами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Колегія суддів вважає, що
оспорюваний договір, укладений у
письмовій формі, позивач мав
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення позивача
було спрямоване на укладення договору
оренди.

Договір оренди складений позивачем
з орендарем без порушення істотних
умов укладення договору оренди,
досліджений в суді першої інстанції
примірник договору містить підпис
позивача та всі істотні умови.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем
ні в суді першої, ні в суді апеляційної
інстанції не наведено належних та
допустимих доказів про порушене право
за захистом якого було спрямоване
звернення до суду, а докази, які маються
в матеріалах справи були предметом
дослідження суду і дають підстави
спростувати вимоги позовної заяви.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини та при неповному
з’ясуванню обставин справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи по суті.

Зазначені обставини є підставою для
скасування рішення і ухвалення нового
про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Автолайф» -
задовольнити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 17 квітня 2014 року -
скасувати, ухваливши нове рішення.

ОСОБА_6 у позові до Приватного
підприємства «Автолайф» про визнання
недійсним договору оренди нежитлового
приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :