Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого: Івашковича І.І.

при секретарі: Гайданка Г.В.

з участю представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із даним позовом
посилаючись на те, що за час
перебування у шлюбі із ОСОБА_4 вони
придбали житловий будинок АДРЕСА_1.

Житловий будинок складався з чотирьох
кімнат та нежитлових приміщень.

До житлового будинку самовільно були
прибудовані приміщення господарського
блоку та тераси, перекритої монолітнім
перекриттям з віконними пройомами та
дверима.

Також, на земельній ділянці
розташований басейн з монолітними
бетонними стінами.

15.07.2009 року між сторонами було укладено
договір дарування, згідно якого
позивач подарував відповідачці свою ?
частку будинку. Договір не стосується
перекритої тераси, басейну та
господарського блоку, які збудовані
самовільно.

З врахуванням того, що вказане майно
будувалось в той час, коли позивач був
власником земельної ділянки, а також
вимог ст. ст. 331,376 ЦК України, ст. 60 СК
України ОСОБА_3 просив визнати за ним
право власності на ? частку приміщення
господарського блоку, тераси та
господарської споруди з бетонним
фундаментом під басейн, розташованих
на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Також зазначав, що в будинку залишились
меблі, побутова техніка, акрилова чаша
до басейну, вартість яких становить
біля 300 000 грн. Просив стягнути з
ОСОБА_4 150 000 грн. компенсації за свою ?
частку майна, набутого у шлюбі.

05.03.2014 року ОСОБА_3 подав заяву в порядку
ст. 31 ЦПК України, згідно якої уточнив
позовні вимоги та просить визнати за
ним право власності на 1/3 частку
житлового будинку АДРЕСА_1.

Виділити йому в натурі наступне майно:
ванну «джакузі», меблі для ванної
кімнати; газовий котел «Buderox», один
холодильник, телевізор з плоским
екраном; кухонні меблі з вмонтованою
технікою. Інше майно, що знаходиться у
будинку залишити відповідачці.

ОСОБА_4 подано зустрічний позов до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 у якому зазначає, що
відповідно до договору дарування від
15.07.2009 року набула право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, з яким до травня 2011
року перебувала у шлюбі, скориставшись
її відсутністю в м. Ужгороді та
наявністю у нього ключа від замка
вхідних дверей будинку, восени 2013 року
проник у належний їй будинок та викрав
16-ть художніх картин, загальною
вартістю 64 000 грн. Із приводу цих
обставин нею 31 січня поточного року
подано до Ужгородського МВ УМВС
відповідну заяву про скоєння
кримінального правопорушення.

Зазначеними неправомірними діями
ОСОБА_3 спричинив їй матеріальну шкоду
на суму 64 000 грн.

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з метою
порушення її права володіння,
користування та розпорядження
нерухомим майном, 21.11.2012 року надіслали
керівництву ТзОВ «Джейбіл Сьоркіт
Юкрейн Лімітед» компроментуючий її
лист, у якому попередили орендаря,
якому вона передала у строкову оренду
житловий будинок АДРЕСА_1 про можливе
розірвання договору оренди.

Після отримання такого листа
керівництво ТзОВ «Джейбіл Сьоркіт
Юкрейн Лімітед» достроково припинило
з нею договірні відносини з 01 січня
поточного року, внаслідок чого їй
спричинено збитки на суму 47 000 грн.

Вказаний доход вона могла отримати у
вигляді орендної плати за п'ять місяців
поточного року, відповідно до п.2 ч.2 ст.
22 ЦК України.

Посилаючись на вказане, вимоги ст. 386 ЦК
України, просить стягнути із
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_1 завдані їй
збитки в сумі 111 000 грн.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав первісний позов, у
задоволенні зустрічного позову
просить відмовити.

Зазначає у запереченнях, що після
розірвання шлюбу у травні 2011 року
продовжували проживати із ОСОБА_4 у
будинку.

У лютому 2012 року ОСОБА_4 виїхала до м.
Києва, а він залишився проживати у
будинку й за домовленістю з
відповідачкою слачував їй щомісяця 2
000 грн. за користування ? частиною
будинку.

У червні 2013 року у зв'язку з
неможливістю утримувати будинок, за
погодженням із відповідачкою здали
будинок в оренду ТзОВ «Джейбіл Сьоркіт
Юкрейн Лімітед» на 12 місяців, а сам
переїхав проживати на найману
квартиру. При цьому продовжував
доглядати за будинком, сплачувати вд
імені ОСОБА_4 комунальні послуги,
систематично приходив до будинку,
користувався власними речами, що були в
будинку, мав ключі та вільний доступ до
будинку.

Обвинувачення у викраденні картин є
безпідставним, такі були подаровані
йому ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Безпідставними є позовні вимоги щодо
заподіяння матеріальної шкоди шляхом
направлення листа орендарю ТзОВ
«Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед», на
підставі якого із ОСОБА_4 було
розірвано договір оренди.

Діючи по довіреності в його інтересах
ОСОБА_1 направив лист на адресу ТзОВ
«Джейбіл Сьоркіт Юкрейн Лімітед», у
якому висловив наміри оскаржувати
договір оренди в майбутньому, оскільки
подаватиме позов про розподіл будинку
до суду.

Вказаний лист ніяким чином не міг
слугувати підставою для розірвання
договору оренди. Таке рішення орендар
прийняв самостійно. ОСОБА_4 ніхто не
примушував підписувати з ТзОВ «Джейбіл
Сьоркіт Юкрейн Лімітед» документи
щодо розірвання договору оренди
будинку, відповідач зробила це з
власної волі та сама позбавила себе
матеріальної вигоди.

Представник відповідача та
відповідачка просять задовольнити
зустрічний позов.

Первісний позов визнали частково.

Погоджуються на виділення позивачу
майна, зазначеного у заяві. Разом з тим,
замість виділення в натурі ванни та
газового котла просять присудити
позивачу грошову компенсацію. Позовні
вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права
власності на 1/3 частку будинку вважають
безпідставними та просять у
задоволенні таких відмовити.

Зазначають, що із договору про поділ
майна подружжя від 04.06.2009 року видно, що
на день вчинення правочину загальна
площа житлового будинку складала 271,9
кв.м., а житлова 89,3 кв.м.

Житловий будинок АДРЕСА_1 складався із
чотирьох житлових кімнат та інших
підсобних приміщень, а на прилеглій до
нього земельній ділянці знаходились
господарський блок, огорожа та споруда
у вигляді бетонної конструкції для
басейну, що являються приналежністю
головної речі, як це визначено ст. 186 ЦК
України.

Правовий статус зазначених об'єктів
нерухомості визначено ч.2 ст 186 ЦК
України, згідно якої приналежність
слідує за головною річчю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно договору дарування від 15. 07.2009
року ОСОБА_3 передав їй у дар належну
йому ? частку нерухомого майна й вона
стала одноособовим власником
житлового будинку та його складових,
якими є мансарда та тераса, оскільки
при переході права на річ її складові
частини не підлягають відокремленню
(ч.2 ст 187 ЦК України).

У договорі дарування від 15.07.2009 року
також зазначається загальна та житлова
площа будинку, що дорівнюють
попереднім, вказаним у договорі від 04.06.
2009 року. Вказано також на розташовані
на земельній ділянці господарський
блок, огорожу та споруду І, якою
являлась бетонна конструкція під
басейн.

Останні вважаються приналежністю
будинку, належного їй на праві
власності та разом із будинком
зареєєстровані за нею у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Вказане підтверджується витягами від
06.12.2013 року, де зазначено, що загальна та
житлова площі будинку складають 271,9
кв.м. та 89,3 кв.м., що є тотожними
вказаним у правочинах про набуття
права власності.

Твердження позивача про збільшення
загальної площі будинку на 190 кв.м. є
надуманими.

Не відповідають дійсності й пояснення
позивача про те, що господарський блок,
бетонна конструкція до басейну, тераса
та мансарда до будинку зводились в той
період, коли він являвся власником
земельної ділянки по АДРЕСА_1 й в силу
ст. 376 ЦК України має право на визнання
за ним права власності на зазначені
об'єкти нерухомості.

До 15.07.2009 року власником прилеглої до
будинку земельної ділянки являлась
вона, а не позивач (державний акт №001906
від 28.02.2005 року). У подальшому права на
земельну ділянку набула донька ОСОБА_8,
що стверджується договором дарування
від 15.07.2009 року.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3, якщо
його вважати особою, що здійснила
самочинне будівництво господарського
блоку та інших складових головної речі,
не набуває права власності на подібне
майно, що зазначено у ч. 2 ст 376 ЦК
України. За рішенням суду таке право
може бути визнано за власником
земельної ділянки.

Також, господарський блок, бетонна
конструкція для басейну, тераса та
мансарда будинку важаються його
складовими та приналежністю до
головної речі й правила ст. 376 ЦК
України при вирішенні справ про
визнання права власності на самочинно
збудовані приналежності до основної
речі застосовані бути не можуть.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи суд констатує
наступне.

Згідно договору про поділ майна
подружжя від 04.06.2009 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, маючи на меті припинити право
спільної сумісної власності подружжя
щодо зазначеного у п.2 цього договору
об'єкта, дійшли згоди про його поділ,
виходячи із засад рівності при
визначенні розміру часток дружини і
чоловіка у спільному майні подружжя.

Предметом договору сторони визначили
будинок АДРЕСА_1.

Згідно з правовстановлюючим
документом, житловий будинок має
розмір загальної площі 271,90 кв.м.,
житлова площа - 89,3 кв.м., кількість
кімнат - чотири, позначений у плані
літерою А. Крім нього на земельній
ділянці розміром 1000 кв.м. знаходиться: Б
- господарський блок, 1-3 - огорожа, 1 -
споруди.

За цим договором ОСОБА_3 та ОСОБА_4
набули право власності на ? частку на
зазначений будинок.

Згідно договору дарування від 15.07.2009
року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1.

Подавши позов ОСОБА_3 стверджує, що за
вказаним вище договором дарування він
подарував лише свою частину будинку
без приміщення господарського блоку,
тераси та господарської споруди під
басейн.

Між сторонами виник спір щодо оцінки
умов договору, що стосуються об'єкту, що
був предметом правочину.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 08.07.2014 року
визнано недійсним договір дарування ?
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений 15 липня 2009 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Відповідно, право власності сторін на
спірне майно визначається умовами
договору, укладеного ними 04.06.2009 року.

Тому у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання права власності на
1/3 частину будинку з підстав,
зазначених ним у позові, слід
відмовити.

Що стосується вимог про поділ майна,
яке знаходиться у будинку суд вважає,
що такі підлягають до задоволення.

Із пояснень позивачки вбачається, що
проти зазначених вимог, в принципі,
вона не заперечує.

Просить виділити позивачу замість
ванни, вартість якої 9 250 грн., м'який
кутовий диван, вартість якого 10 500 грн.
Також зазначила, що телевізор із
плоским екраном у будинку відсутній,
вартість газового котла погоджується
відшкодувати після додаткового
визначення такої спеціалістом.

Як було зазначено, рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 08.07.2014 року визнано
недійсним договір дарування ? спірного
будинку. Відповідно, позивач має право
на проживання у такому.

Тому позовні вимоги щодо виділення
зазначеного позивачем майна в натурі, з
врахуванням приписів ст. ст. 60,61,69,70,71 СК
України суд вважає обґрунтованими.

Вимоги за зустрічним позовом належними
та допустимими доказами не
підтверджено.

Обствини викрадення з будинку художніх
картин, на що посилається позивачка,
можуть бути підтверджені вироком, що
набрав законної сили. Такого вироку до
матеріалів справи не додано.

Інших підстав для відшкодування шкоди
в цій частині позивачка не зазначає.

Із матеріалів справи слідує, що з 01
січня 2014 року ТзОВ «Джейбіл Сьоркіт
Юкрейн Лімітед» достроково було
припинено договір оренди будинку
АДРЕСА_1, укладений із ОСОБА_4

Твердження відповідача, що причиною
розірвання договору був лист позивача
та його представника на адресу
товариства, у якому йшлося про наміри
оскаржувати договір оренди, є
необґрунтованими.

У даному випадку договірні відносини
щодо оренди будинку існували між
ОСОБА_4 та ТзОВ «Джейбіл Сьоркіт Юкрейн
Лімітед», ОСОБА_3 не був стороною у
договорі.

Рішення щодо припинення договірних
відносин прийнято сторонами правочину.

Тому у позовних вимогах про
стягнення із відповідачів за
зустрічним позовом 47 000 грн.збитків
слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11, 214,215 ЦПК України,
ст.ст. 331,376, ЦК України, ст.ст 60,61,69,70,71 СК
України суд,-

РІШИВ:

Первісний позов задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_3 наступне майно, що
знаходиться в будинку АДРЕСА_1 - ванну
«джакузі», меблі для ванної кімнати;
газовий котел «Buderox», холодильник,
телевізор з плоским екраном; кухонні
меблі з вмонтованою технікою.

У визнанні права власності на 1/3 частку
будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

У зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про відшкодування збитків -
відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті
згідно ухвали Ужгородського
міськрайонного суду від 30.12.2013 року у
вигляді арешту на житловий будинок
АДРЕСА_1 - скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Івашкович І.І.