Справа № 367/608/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/5158/14 Доповідач у 2
інстанції АнтоненкоКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Касьяненко Л.І., гуля В.В.,

за участю секретаря: Ромашини І.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 17 травня 2013 року
у справі за позовом прокурора міста
Ірпеня Київської області до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа:
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство», про
визнання недійсним рішення, державного
акта на право власності на землю,
визнання права власності на земельну
ділянку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
звернувся до суду з позовом до
Коцюбинської селищної ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_1, третя особа: КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» про визнання недійсним
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку,
посилаючись на те, що 24 грудня 2008 року
рішенням Коцюбинської селищної ради
№1935/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. Позивач зазначає, що рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, а саме:
земельну ділянку передано у власність
без її попереднього вилучення з
користування КП «Святошинське
лісопаркове господарство» та за
рахунок земель лісового фонду, у
зв'язку з чим його має бути визнано
недійсним.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду від 17 травня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
рішення Коцюбинської селищної ради від
24 грудня 2008 року за №№1935/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» та
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку, виданий на
ім.»я ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати заочне рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_1 і скасування його державної
реєстрації та відмовити в задоволенні
позову в цій частині, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24
грудня 2008 року №1935/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_2» ОСОБА_2
було затверджено проект землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки (т.1 а.с. 8).
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1
а.с. 7). В подальшому відповідач ОСОБА_2
продав зазначену земельну ділянку
ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 10 жовтня 2009 року (т.1
а.с. 88-89), про що було здійснено напис на
державному акті на право власності на
земельну ділянку (т.1 а.с. 92).

У відповідності до ч.2 ст.152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 ст.173 ЗК України межа району,
села, селища, міста, району у місті - це
умовна замкнена лінія на поверхні
землі, що відокремлює територію району,
села, селища, міста, району у місті від
інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. «б» ч.1 ст.12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Також ч.ч.1,2 статті 116 ЗК України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

У відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про
основи містобудування» визначення
територій для містобудівних потреб
здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Статтею 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, в тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Згідно п.12 Перехідних положень ЗК
України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Під час судового розгляду справи
сторонами по справі, в тому числі
відповідачем - Коцюбинською селищною
радою Київської області, не
заперечувався той факт, що будь-які
графічні додатки до Указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11 лютого 1941
року, які б підтверджували межі селища
Коцюбинське не збереглися, тобто з 1941
року і по даний час, рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся й не затверджувався.

Вказані обставини також встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
грудня 2011 року, яким було встановлено,
що крім Указу Президії Верховної Ради
Української РСР від 11.02.1941 р., яким зі
складу Білицької селищної ради
виключено населений пункт Берковець,
перейменовано смт. Берковець в смт.
імені Коцюбинського й включено до
складу селища імені Коцюбинського
залізничну станцію Біличі та Указу від
30 грудня 1962 року, яким селище
Коцюбинське було підпорядковано
Ірпінській міській раді і разом з нею
підпорядковано безпосередньо
Київській обласній раді, а також Указом
від 04 січня 1965 року, яким смт. імені
Коцюбинського перейменовано в сел.
Коцюбинське, інших рішень щодо
адміністративно-територіального
устрою селища Коцюбинське не
видавалось; землевпорядна
документація стосовно встановлення
меж смт. імені Коцюбинського
відповідно до Указу Президії Верховної
Ради УРСP від 11 лютого 1941 року не
збереглась; проекти рішень про
встановлення меж м. Києва та меж селища
Коцюбинське не затверджувались; з
моменту набрання чинності Земельним
Кодексом України по даний час проект
встановлення меж селища Коцюбинське,
відповідно до вимог вказаного Кодексу,
Київською обласною радою не
затверджувався.

Також, вищевказаним рішенням суду
встановлено, що Коцюбинська селищна
рада при прийнятті рішень щодо
відведення земельних ділянок у
власність керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
«Про перспективний план розвитку смт.
Коцюбинське» від 25 вересня 2008 року №
689/22-5.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 23 листопада 2009
року було встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради №689/22-5 «Про
перспективний план розвитку сел.
Коцюбинське» та рішенням №711/22-5 «Про
передачу деревної рослинності
віднесену до категорії зелених
насаджень в межах сел. Коцюбинське» не
встановлювались межі селища
Коцюбинське, а фактично Коцюбинська
селищна рада виконувала вимоги ст.173 ЗК
України щодо реалізації процедури
встановлення меж селища.

Крім того, по справі встановлено, що
Генерального плану селища Коцюбинське
на момент ухвалення вищевказаних
рішень не існувало, його межі не були
чітко визначеними, а його статус був
сформований на підставі Указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11 лютого 1941
року. Тобто відсутні підстави вважати,
що Коцюбинська селищна рада при
винесенні вищевказаних рішень
вирішувала питання належності до її
території будь яких земель у певно
визначених межах. При цьому, наявність
у пропозиціях перспективного розвитку,
наданих на погодження селищної ради,
схем розвитку селища, не звільняло
органи, які виготовляють та погоджують
Генеральний план селища діяти у межах
закону.

Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. А тому
вищевказані обставини не підлягають
доказуванню.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що на момент прийняття спірного
рішення Коцюбинською селищною радою
від 24 грудня 2008 року №1935/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_2»
ОСОБА_2, межі смт. Коцюбинське у
передбаченому законом порядку не були
визначені та встановлені.

За таких обставин, Коцюбинська селищна
рада прийняла оспорювань рішення у
порушення вимог п.12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
оскільки розпорядилася земельною
ділянкою, що розташована за межами
населеного пункту смт. Коцюбинське.

Відповідно до положень ч.1 ст.155 ЗК
України у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

На підставі викладених обставин, суд
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що є правові підстави для визнання
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 24 грудня 2008 року
№1935/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2» та виданого на підставі цього
рішення державного акта на право
власності на спірну земельну ділянку
на ім.»я ОСОБА_2 з відміткою про перехід
права власності до ОСОБА_1 та
скасування його державної реєстрації.

Висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, підстав до його скасування при
апеляційному розгляді справи не
встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 17 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді: