Справа № 161/6429/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Присяжнюк Л.М. Провадження №
22-ц/773/1360/14 Категорія: 54 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів: Шевчук Л.Я., Киці С.І.,

при секретарі Янко О.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Максимчук
Т.В., Середюк Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Музею
історії сільського господарства
Волині - Скансен про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 30 липня 2014 року
,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із зазначеним позовом, посилаючись на
те, що 22 вересня 2009 року його було
прийнято на посаду реставратора в
музей історії сільського господарства
Волині-Скансен, а з 2 жовтня 2009 року -
переведений на посаду
охоронця-робітника. 01 серпня 2013 року в
зв'язку з перейменуванням посади
переведений на посаду сторожа.

Наказом № 19 від 31 березня 2014 року його
звільнено із займаної посади сторожа у
зв'язку із виявленою невідповідністю
займаній посаді і виконуваній роботі
та систематичним невиконанням ним без
поважних причин обов'язків, покладених
на нього трудовим договором або
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, згідно з п. 2,3 ст. 40 Кодексу
законів про працю (далі - КЗпП) України.

Вважає звільнення незаконним, та таким,
що відбулося без законних на те
підстав, оскільки жодних заходів
дисциплінарних стягнень до нього не
застосовувалося.

Тому просив поновити його на посаді
сторожа та стягнути з відповідача на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 30 липня 2014 року
в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим
судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій, покликаючись
на неповноту з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши позивача ОСОБА_1, який
підтримав апеляційну скаргу в повному
обсязі з підстав наведених в ній,
заперечення представників відповідача
Максимчук Т.В. та Середюк Г.Я., які
апеляційну скаргу вважають
безпідставною а рішення суду першої
інстанції правильним, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін
виходячи з наступних підстав.

На підставі досліджених доказів судом
першої інстанції установлено, що 22
вересня 2009 року позивач ОСОБА_1 був
прийнятий на посаду реставратора музею
історії сільського господарства
Волині-Скансен, з 02 жовтня 2009 року був
переведений на посаду
охоронця-робітника в цій же установі, а
у зв'язку із перейменуванням посади
наказом від 01 лютого 2013 року
переведений на посаду сторожа (а. с. 6-8).

01 квітня 2014 року на підставі наказу від
31 березня 2014 року «Про розірвання
трудового договору» на підставі п. 2, 3
ст. 40 КЗпП України, позивач був
звільнений із посади сторожа у зв'язку
з систематичним невиконанням своїх
посадових обов'язків, ігноруванням
розпоряджень дирекції та наказів про
поточний план роботи музею, які
проявляються у грубому поводженні та
постійними неадекватними діями з його
сторони, що дестабілізує нормальну
роботу колективу в час інтенсивної
підготовки до початку весняно-літнього
екскурсійного сезону (а. с. 3). Наказом
від 07 липня 2014 року «Про зміну наказу №
19» у зв'язку із допущеною помилкою в
наказі № 19 від 31 березня 2014 року,
відповідачем було внесено зміни до
резолютивної частини п. 1 наказу № 19 від
31 березня 2014 року та виключено з тексту
«п. 2» (а. с. 40).

Відповідно до ч 1 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу (далі -ЦПК)
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. З ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 22, 23 постанови № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи
додержані власником або уповноваженим
ним органом передбачені статтями 147-1,
148, 149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника. За
передбаченими п. З ст. 40 КЗпП підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок на роботі, вчинений після
застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення за
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті
заходи дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті
громадські стягнення, які застосовані
до працівника за порушення трудової
дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення минулого не більше
одного року.

Судом також встановлено, що наказом № 33
від 03 червня 2013 року «Про трудову
дисципліну» ОСОБА_1 було оголошено
догану у зв'язку із тим, що останній
після обіду розпивав спиртні напої та
перебував у легкому стані алкогольного
сп'яніння про що йому було оголошено на
нараді, однак від ознайомлення з
наказом позивач відмовився (а. с. 24-27).

При цьому судом встановлено, що Наказом
№ 38 а від 18 червня 2013 року «Про
порушення трудової дисципліни» ОСОБА_1
було оголошено догану у зв'язку з
невиконанням розпорядження директора
викосити траву на подвір'ї та щодо
складання соломи, що є порушенням
посадових інструкцій (а. с. 28).

Від будь-яких пояснень за вказаними
фактами, а також від ознайомлення з
наказом про дисциплінарне стягнення
позивач відмовився, про що були
складені відповідні акти (а. с.29,31).
Зазначені накази в порядку
передбаченому трудовим законодавством
позивачем не оспорювались та не
скасовані.

Крім того, як вбачається з наявних в
матеріалах справи посадових обов'язків
сторожа Музею історії сільського
господарства Волині-Скансен (а.с.34-35), до
посадових обов'язків останнього
входило контроль в'їзду і виїзду гостей
із території музею, слідкування за
чистотою закріплених за ним територій
на території музею, вивід худоби на
випас та піклування про неї,
підтримання порядку в приміщеннях де
знаходиться худоба, заготівля сіна,
вивіз сміття, заготівля дров та інші з
якими позивач був ознайомлений під
підпис (а. с. 34-35).

Суть доводів апеляційної скарги
позивача ОСОБА_1 зводяться до того, що
його незаконне звільнення відбулось
із-за невиконання розпоряджень
директора про покладення на нього
обов'язків не передбачених трудовим
договором і займаній посаді, що не може
тлумачитись як порушення трудової
дисципліни і внаслідок упередженого
ставлення до нього адміністрації
відповідача.

Однак згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Всупереч наведеним правовим нормам
ОСОБА_1 не довів належними і
допустимими доказами зазначені ним у
скарзі обставини.

Виходячи з викладеного, повно та
об'єктивно дослідивши всі обставини
справи і давши їм вірну правову оцінку,
суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Отже звільнення з роботи позивача
відбулося з дотриманням вимог
трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються вищенаведеними
обставинами і не містять встановлених
законом підстав для скасування
оскаржуваного рішення, яке
постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 30 липня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: