2/258/1131/14 258/1058/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

« 15» квітня 2014 р.

Кіровський районний суд м. Донецька у
складі:

судді – Юр’євої Т.І.

при секретарі - Власенко Н.М.

за участю позивачів: - ОСОБА_1 і ОСОБА_2

представника позивачів -ОСОБА_3

адвоката – ОСОБА_4Є

і представника ВДВС Кіровського РУЮ м.
Донецька - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Донецька
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 до ОСОБА_6 і відділу державної
виконавчої служби Кіровського РУЮ м.
Донецька про усунення перешкод у
здійсненні права власності, шляхом
звільнення майна з-під арешту та зняття
на його відчуження, суд-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_6 і
відділу державної виконавчої служби
Кіровського РУЮ м. Донецька про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, шляхом звільнення майна
з-під арешту та зняття його відчуження,
яке мотивують
наступним.
Позивачі є
співвласниками квартири 90 буд. 124 а по
вул. Петровського Кіровського району м.
Донецька, що підтверджується договором
купівлі-продажу, технічним паспортом
та рішенням суду, яке залишається
чинним до теперішнього
часу.
13.03.2007
року сину та брату ОСОБА_7 було винесено
вирок з конфіскацією майна. З того часу,
свої права, щодо користування та
розпорядження зазначеною квартирою, ні
ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не можуть здійснювати.
Через арешт частини квартири ОСОБА_8 їм
було відмовлено у реєстраційному
обліку неповнолітньої доньки та онуки
ОСОБА_9, також після смерті чоловіка та
батька ОСОБА_10 в 2009 році вони не змогли
переоформити особовий рахунок по
квартирі. В 2013 році була проведена
конфіскація 1/12 частини квартири 90, яка
належала згідно рішення суду старшому
сину ОСОБА_8. В результаті торгів по
реалізації арештованого нерухомого
майна покупцем була ОСОБА_1 Після
отримання постанови про зняття арешту,
вони мали намір провести до ладу
документи, а тобто: переоформити
придбану 1/12 частину ОСОБА_8,
зареєструвати в АДРЕСА_1 дитину та
переоформити особовий рахунок. В цьому
їм було відмовлено знов через арешт
вказаної квартири. ОСОБА_1 була
шокована та збентежена і звернулася до
ВДВС Кіровського району. ОСОБА_3
дізналася, що арешт на вищевказану
квартиру здійснений через несплату
аліментів ОСОБА_10 на дитину від іншої
жінки. Про вказаний факт, до січня 2014
року вони нічого не знали. До їхньої
адреси ніколи не надходили документи з
суду, виконавчої служби щодо стягнення
аліментів, про виконавче провадження
та накладання арешту внаслідок
несплати аліментів, не приходили
державні виконавці. Згідно документів,
отриманих в виконавчій службі і дій
державного виконавця, вони вважають,
що у відношенні їхньої власності,
допущено противоправні дії. Одночасно
із цим, вони позбавлені права
користування та розпоряджання майном,
що автоматично позбавляє їх права на
житло, гарантоване Конституцією
України та іншими актами цивільного
законодавства.

Згідно наданої ДВС довідки-розрахунку,
заборгованість по аліментам ОСОБА_10 на
користь ОСОБА_6 складає на 01.05.08р. 10 384,11
грн. В той час, звертаємо увагу суду
на те, що арешт може бути накладений
лише в межах суми стягнення, яка
складає 10 384,11грн., в той час як арешт був
накладений на всю квартиру № 90. Дійсна
вартість квартири на сьогоднішній
день, в значну кількість разів
перевищує суму заборгованості по
аліментах. Тому, накладання державним
виконавцем арешт на квартиру, яка
значно перевищує заборгованість за
аліментами, є неправомірним, а
винесення відповідної постанови про
арешт квартири та оголошення заборони
на її відчуження суперечить вимогам ч 2
ст. 55 Закону України «Про виконавче
провадження», якою чітко передбачено,
що арешт може бути накладено лише в
межах суми стягнення.

Із постанови про арешт боржника
вбачається - за боржником
зареєстрована нерухомість, а саме
квартира №90. Арешт накладений на майно,
що належить ОСОБА_2П.Ю який мешкає: вул.
Петровського 124а/90. Однак, згідно
договору купівлі -продажу
(зареєстрованого в БТІ) в 2008р. квартира
90 належала родині ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності, в 2009р.
рішенням суду зазначена квартира є
спільною частковою власністю ОСОБА_2.
Також, на той час ОСОБА_10 за вказаною
адресою не мешкав, що підтверджується
виконавчим листом, який виданий
Волноваським районним судом, тобто
перебував саме в м. Волноваха.

Відповідно до ст. 25 ЗУ «Про виконавче
впровадження» державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії по
виконанню рішення протягом 6 місяців з
дня несення постанови про відкриття
виконавчого провадження. Таким чином,
актами законодавства України не
передбачено та не надано державному
виконавцю повноважень накладати арешт
на майно з метою забезпечення
виконання виконавчого документу тобто
безстрокового його збереження шляхом
заборони його відчуження, оскільки це
суперечить загальним засадам та
завданням здійснення виконавчого
провадження та положенню ст. ст. 50, 55 ЗУ
«Про виконавче провадження», яким
чітко передбачено, що арешт
накладається виключно з метою
збереження майна для його вилучення та
подальшої тому державний виконавець
зобов'язаний був встановити строк
такого вилучення та подальшої його:
реалізації, який тісно пов'язаний з
постановою про арешт майна та перебіг
такого строку починається з моменту її
винесення.

Однак, державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Кіровського районного управління
юстиції у м. Донецьку, наклавши арешт на
квартиру, не повідомляв боржника про
наявність в нього суми боргу на час
накладання арешту. За зазначеною
адресою ні жодного разу до них не
надходили жодні документи а ні з суду, а
ні з ДВС, щодо заборгованості чи арешту
житла, не приходили виконавці, щодо
арешту, опису майна.

В той час, як передбачено договіром
купівлі-продажу, що міститься в
додатках заявиАДРЕСА_2, що знаходиться
по вул. Петровського, до 2009р. належала
на праві спільної сумісної власності
як ОСОБА_2ГІ, так і іншим особам, а саме
ОСОБА_1 і ОСОБА_2та ОСОБА_8

Як зазначено ч.5 ст. 50 ЗУ «Про
виконавче провадження», що у разі
відсутності у боржника кошштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше
майно, за винятком майна, на яке згідно
з законом не може бути накладено
стягнення. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження При таких
обставинах, державний виконавець має
право накладати арешт виключно на те
майно, що належить на праві власності
боржнику, однак згідно додатків
заявиАДРЕСА_2, на момент арешту
належала на праві спільної сумісної
власності ще іншим трьом особам, тому
накладання арешту на всю квартиру є
незаконним, а винесення такої
постанови порушує вимоги моги ст. ст. 50,
55 Закону України «Про виконавче
провадження», крім того порушує права
та інтереси інших співвласників
квартири, яким майно- квартира,
належить на праві власності, що є
неприпустимим.

В зв'язку з тим, що постанова
державного виконавця є незаконною та
підлягає скасуванню, вона, крім того,
порушує права та інтереси позивачів на
вільне користування та розпорядження
своїм майном, яким є квартира 90.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають боргових
зобов'язань перед ОСОБА_6, а відповідно
позбавлення їх майна в рахунок
грошових зобов'язань за третіх осіб є
противоправним позбавленням права
власності, що обороняється законом,
тому і вони звертаються до суду згідно
ст. 60 ЗУ «Про виконавче впровадження».

Крім того, протягом тривалого часу
померлий чоловік та батько ОСОБА_10 вів
аморальний спосіб життя: пиячив, не
працював, родиною та домом не
опікувався, вихованням синів не
зіймався, в стані алкогольного
сп'яніння знущався над жінкою та
синами. Розлучення ОСОБА_1 з ОСОБА_10 не
брала, однак вони не жили однією
родиною, хоча і тимчасово мешкали в
квартирі 90. Через те, що забезпечення 2-х
дітей повністю лягло на неї, був
поданий позов щодо стягнення аліментів
з ОСОБА_10 Виконавче впровадження щодо
стягнення 1/3 частини аліментів з
ОСОБА_2П отримало закінчення з
заборгованістю, через це позивачи
важають, що арешт, накладенний на
квартиру в результаті заборгованості
померлого ОСОБА_10 по аліментам на
користь ОСОБА_6, є протиправним.

Посилаючись на те що арешт та заборона
відчуження всього майна порушує права
позивачів, та на даний час у зв'язку з
тим, що відділ державної виконавчої
служби Кіровського РУЮ м. Донецька не
вбачає підстав для скасування арешту,
тому позивачі змушені звернутися до
суду. Вказане свідчить про те, що арешт
майна, яке належить в тому числі і
позивачам та оголошення заборони його
відчуження існують формально, чим
обмежують їх права вільно
користуватися і розпоряджатися своїм
майном та є підставою для усунення
перешкод в здійсненні права
користування і розпорядження своїм
майном, як це передбачено ст. 391 ЦК
України.

Тому позивачі просять суд
звільнити з-під арешту та зняти
заборону на відчуження квартири
АДРЕСА_3 , яке було накладено постановою
№3-372-08 Державної виконавчої служби
Кіровського РУЮ м. Донецька від 29.05.2008
року.

Позивачі в судове засідання з’явилися,
позов підтримали у повному обсязі,
надали пояснення, аналогічні
вищевказаному.

Відповідачка в судове засідання не
з’явилась, про день слухання справи
повідомлена належним чином, письмово
просить розглянути справу за її
відсутністю.

Представник ВДВС Кіровського РУЮ м.
Донецька в судовому засіданні позов не
визнала, суду пояснила, що дії
державного виконавця відповідають
Закону України «Про виконавче
провадження». Постановою державного
виконавця 29.12. 2012 року виконавче
провадження за виконавчим листом № 2-751
від 07.06.2005 року, виданого Волновахським
райсудом Донецької області за рішенням
суду про стягнення аліментів з ОСОБА_10
на користь ОСОБА_6 у розмірі ? частини з
усіх видів доходу, закінчено. У
зазначеній Постанові державним
виконавцем не зазначене про скасування
арешту, застосованого на майно
боржника, оскільки не має підстав для
виконання зазначених дій,
заборгованість по аліментам на момент
смерті боржника складає 18 169,69 грн.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав:

В судовому засіданні було встановлено,
що Позивачі є співвласниками квартири
№ 90 буд. №124 а по вул. Петровського
Кіровського району м. Донецька, що
підтверджується договором
купівлі-продажу, засвідченого
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_11
від 12.07. 1996 року за реєстровим № 1172.

Згідно рішення Кіровського райсуду м.
Донецька від 22 травня 2009 року ОСОБА_10
належить на праві власності 1/12 частина
квартири АДРЕСА_4.

По рішенню Волновахського
райсуду м. Донецька від 07.06.2005 року з
ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 на утримання
сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути
аліменти у розмірі по ? частині з усіх
видів доходів відповідача.

Згідно довідки-розрахунку,
заборгованість по аліментам ОСОБА_10 на
користь ОСОБА_6 складає на 01.05.08року - 10
384,11 грн. Розрахунок заборгованості
розрахований із заробітної плати по
Кіровському району Донецька для
безробітних, відповідно до вимог ст. 74
Закону України «Про виконавче
провадження».

Із постанови про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження від 29.05.2008 року вбачається -
за боржником зареєстрована
нерухомість, а саме квартира АДРЕСА_5.

Однак, згідно договору купівлі -продажу
(зареєстрованого в БТІ) в 2008р., квартира
№90 належала родині ОСОБА_10 на праві
спільної сумісної власності,
рішенням Кіровського райсуду м.
Донецька від 22.05.2009 року зазначена
квартира є спільною частковою
власністю ОСОБА_10, а ОСОБА_10 на праві
власності належить 1/12 частина цієї
квартири.

Крім того, ч.2 ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
стягнення за виконавчими документами в
першу чергу звергається на кошти
боржника в гривнях, іноземній валюті,
інші цінності, в тому числі кошти на
рахунках та вкладах боржника в
установах банків та інших кредитних
організаціях, на рахунки в цінних
паперах у депозитаріях цінних паперів.
В той час, як передбачено ч.5 ст. 50 Закону
України «Про виконавче провадження», у
разі відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше майно,
за винятком майна на яке згідно з
законом не може бути накладено
стягнення. Боржник має право- вказати
ті види майна чи предмети, на які
необхідно звернути стягнення в першу
чергу. Остаточно черговість стягнення
на кошти та інше майно боржника
визначається державним виконавцем.
Також, у в дповідності до ст. 56 Закону
України «Про виконавче провадження»,
під час проведення опису боржник має
право зазначити ті види майна або
предмети, на які слід звернути
стягнення в першу чергу. Отже, звертаю
увагу суд на те, що вказаним вище
Законом передбачено відповідний
порядок звернення стягнення на майно
боржника, яким встановлено, що
стягнення за виконавчим документом в
першу чергу звертається на кошти, а у
випадку відсутності грошових коштів,
звертається стягнення на інше майно,
при цьому боржник попередньо має право
вказати на ті види майна чи предмети, на
які необхідно звернути стягнення в
першу чергу, і як наслідок державний
виконавець визначає остаточну
черговість звернення стягнення на
майно боржника, накладаючи на нього
арешт з метою подальшої його
реалізації.

Згідно свідоцтва про смерть,
виданого Кіровським РАЦСом м. Донецька,
ОСОБА_10 помер 20 листопада 2009 року, про
що в Книзі реєстрації смертей за 2009 рік
23 листопада зроблено актовий запис №
2104.

29.12. 2012 року державним виконавцем,
керуючись сч.3 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження» було винесено
постанова про закінчення виконавчого
провадження ВП № 11009214, оскільки
державним виконавцем було
встановлено, що боржник ОСОБА_10 помер. У
зазначеній постанові державним
виконавцем не зазначено про
скасування арешту на майно боржника,
оскільки не має підстав для виконання
зазначених дій, заборгованість по
аліментам на момент смерті боржника
складає 18 169,69 грн.

Суд враховує, що в зв’язку зі
смертю боржника, заборгованість по
аліментах переходить у статус вимог
спадкоємця до спадкодавців, тобто у
площину розділу спадкового майна, що
відноситься до компетенції
нотаріальних контор, а в випадку спору
до компетенції судів загальної
юрисдикції у межах позовного
провадження.

Суд вважає, арешт та заборона
відчуження всього майна, яке накладене
постановою №3-372-08 Державної виконавчої
служби Кіровського РУЮ м. Донецька від
29.05.2008 року порушує права позивачів,
тому на даний час є законні підстави
для скасування арешту.

Керуючись ст.ст.49,50,56,59,60 Закону України
«Про виконавче провадження», ст.383,384 ЦК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 і Відділу державної виконавчої
служби Кіровського РУЮ м. Донецька про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, шляхом звільнення майна з
–під арешту та зняття заборони на його
відчуження – задовольнити.

Звільнити з-під арешту та
зняти заборону на відчуження квартири
АДРЕСА_3, яке було накладено постановою
№3-372-08 Державної виконавчої служби
Кіровського РУЮ м. Донецька від 29.05.2008
року.

Ухвала може бути оскаржене
протягом 10 днів.

Суддя: