Справа № 356/184/14 Головуючий у І
інстанції Лялик Р.М.Провадження №
22-ц/780/5046/14 Доповідач у 2
інстанції Журба С.О.Категорія 18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби
О.П., Савченка С.І.,

за участю секретаря Химинець
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Березанського районного суду
Київської області від 16 червня 2014 року
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору ОСОБА_4, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом. Свої вимоги
мотивував наступним:

01 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу
автомобіля «Ауді-80», 1993 року випуску. 18
грудня 2013 року зазначений автомобіль у
нього було вилучено слідчим СВ
Октябрьського РВ ПМУ УМВС України в
Полтавській області Моргуном А.Г. на
підставі ухвали Октябрського
районного суду м. Полтави від 16 грудня
2013 року. Позивач вважає, що
відповідачем не виконані умови
зазначеного договору купівлі-продажу у
повному обсязі. У зв'язку з наведеним
просив суд договір купівлі-продажу
автомобіля визнати недійсним. Також на
підставі положень ст. 661 ЦК України
просив суд стягнути з відповідача на
його користь отриманні останнім за
договором купівлі-продажу кошти у
розмірі 42000,00 грн.

Рішенням Березанського районного суду
Київської області від 16 червня 2014 року
у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач подав апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, неповноту та
неправильність встановлення обставин,
що мають значення для справи, просив
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове, яким
задовольнити позов у повному обсязі.
Обґрунтував апеляційну скаргу тим, що
відповідачем було порушено умови
оспорюваного договору: він приховав
право третіх осіб на зазначений
автомобіль, у зв'язку з чим автомобіль
було у нього вилучено та передано
ОСОБА_4, тому він позбавлений
можливості користуватися та
розпоряджатися своєю власністю.

Відповідач подав до суду заперечення
на апеляційну скаргу, в яких зазначив,
що в момент вчинення оспорюваного
правочину він на законних підставах
володів автомобілем, таким чином було
дотримано всіх вимог до договору
купівлі-продажу. Вважає оскаржуване
рішення суду законним та
обґрунтованим, тому просить залишити
його без змін, а апеляційну скаргу
відхилити.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з огляду на
наступне:

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип
змагальності сторін в цивільному
процесі, який полягає в тому, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, прямо встановлених Законом.
Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях. За
таких умов суд може приймати та
покладати в основу рішення по справі
лише ті обставини, які були доведені
сторонами.

У відповідності до положень ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Заявляючи вимогу про визнання договору
купівлі-продажу автомобіля недійсним,
позивачем не було ні наведено, ні
обґрунтовано, ні доведено наявності
підстав вважати спірний договір
нікчемним або підстав для визнання
його недійсним. Фактично позивач
обмежився лише декларативним
заявленням позовної вимоги. За таких
умов колегія суддів приходить до
висновку про недоведеність зазначеної
вимоги та відсутність підстав для її
задоволення.

Не підлягає задоволенню й вимога
позивача про стягнення на його користь
з відповідача на підставі положень ст.
661 ЦК України збитків за договором у
розмірі сплаченої за вилучений
автомобіль коштів. Обґрунтовуючи дану
вимогу, позивач виходив з того, що
ухвалою Октябрського районного суду м.
Полтави спірний автомобіль було у
позивача вилучено, що є підставою для
відшкодування йому збитків. В той же
час з аналізу положень ст. 661 ЦК України
вбачається, що право на відшкодування
за даною нормою спричинених збитків
виникає у покупця лише тоді, коли
придбаний ним товар було за рішенням
суду у нього вилучено із власності на
користь третіх осіб. Таким чином
передумовою для цього є вилучення
судом товару з власності покупця та
передача його у власність іншої особи.
В той же час наявність такої передумови
доведена позивачем не була.

Як вбачається з ухвали Октябрського
районного суду м. Полтави від 16.12.2013
року вилучення автомобіля було
здійснено в порядку отримання
тимчасового доступу до речей та
документів в рамках кримінального
провадження. При цьому таке вилучення є
тимчасовим та нетривалим, адже у
відповідності до положень ст.ст. 171, 172
КПК України щонайпізніше через 3
робочих дні після вилучення майна
відносно нього має або бути прийняте
судом рішення про арешт, або воно
підлягає поверненню. При цьому
накладення арешту на вилучене майно та
передача його на подальше зберігання
до закінчення виконавчого провадження
також не може вважатися вилученням у
особи придбаного нею майна на користь
третіх осіб.

Зважаючи на наведене, здійснення
вилучення майна в розумінні слідчої
дії, передбаченої ст. 165 КПК України, не
є тотожним вилученню майна на користь
третіх осіб в розумінні ст. 661 ЦК
України та не створює підстав для
вимоги про стягнення коштів з продавця
товару на підставі даної норми.

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Зважаючи на викладене колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Березанського районного суду
Київської області від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: