Справа № 534/2449/13-ц
№ 2/534/41/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року

Комсомольський міський суд
Полтавської області в складі:
головуючого судді при
секретарі Крикливого В.В.
Клімовій С.І. з участю: представника
позивачаМоісєєнка І.О. представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Комсомольську справу за цивільним
позовом голови ліквідаційної комісії
МПП «Фірма «Селена» Моісєєнко Ігоря
Олексійовича до ОСОБА_5 про
відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року голова
ліквідаційної комісії МПП «Фірма
«Селена» Моісєєнка І.О. звернувся до
Комсомольського міського суду
Полтавської області із зазначеним
позовом до відповідача, в якому прохає
поновити йому пропущений строк
звернення до суду із цим позовом та
стягнути з ОСОБА_5 на користь МПП «Фірма
«Селена» відшкодування майнової шкоди
у розмірі 61690,80 грн. та понесені судові
витрати по оплаті вартості експертного
дослідження і судового збору (а.с.38,122).

Свої вимоги мотивує тим, що 01
листопада 1994 року відповідач ОСОБА_5,
керуючи автомобілем «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак - НОМЕР_1, який
належав МПП «Фірма «Селена», порушив
правила дорожнього руху, в результаті
чого сталася дорожньо-транспортна
пригода і згаданий автомобіль було
пошкоджено.

В судовому засіданні голова
ліквідаційної комісії МПП «Фірма
«Селена» Моісєєнка І.О. наполягав на
задоволені вимог з підстав, викладених
в позовній заяві.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги
належними та допустимими доказами не
підтверджено, позивачем без поважних
причин пропущено строк звернення до
суду із згаданим позовом. Крім того,
Моісєєнко І.О. не має повноважень на
ведення справи в суді, тому позовна
заява підлягає залишенню без розгляду
на підставі п.2 ч.1 ст.207 ЦПК України або у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Будучи належно повідомленим про
час і місце розгляду справи, відповідач
ОСОБА_5 до залу суду не з'явився, причин
неявки не повідомив, що не є перешкодою
для розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши надані
сторонами докази, судом встановлено, що
постановою Комсомольського міського
суду Полтавської області від 02 червня
2009 року закрито кримінальну справу за
обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні
злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК
України, та звільнено його від
кримінальної відповідальності у
зв'язку із закінченням строку давності.
Цією ж постановою залишено без
розгляду цивільний позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_5 про відшкодування моральної
шкоди та цивільний позов МПП «Фірма
«Селена» до ОСОБА_5 про відшкодування
майнової шкоди (а.с.8).

Із змісту згаданої постанови суду
вбачається, що органами досудового
слідства ОСОБА_5 звинувачувався у тому,
що 01 липня 1994 року близько 12 год. 15 хв.
ОСОБА_5, керуючи автомобілем «ГАЗ 3110»,
державний номерний знак - НОМЕР_1,
рухаючись по вул.Строни від
вул.Радянській в напрямку вул.Миру
м.Комсомольська Полтавської області, в
умовах необмеженої видимості,
перевищив максимально допустиму
швидкість руху, встановлену ПДР
України на даній ділянці шляху, де не
впорався з керуванням в наслідок чого
вдарився о бетонну огорожу бази
«Гермес». В результаті
дорожньо-транспортної пригоди пасажир
автомобіля «ГАЗ 3110» ОСОБА_7 отримав
значні тілесні ушкодження несумісні із
життям, від яких помер в лікарні
м.Комсомольська.

З приєднаних до цієї цивільної
справи копій документів з кримінальної
справи за обвинуваченням ОСОБА_5
вбачається, що цивільний позов МПП
«Фірма «Селена» про відшкодування
майнової шкоди, який було залишений без
розгляду постановою суду від 02 червня
2009 року, надійшов на адресу суду лише 22
квітня 2009 року, що підтверджується
реєстраційним штампом Комсомольського
міського суду (а.с.94)

Згідно відповіді Центру ДАІ 5302 з
обслуговування м.Кременчука та
Кременчуцького району за архівними
даними автомобіль «ГАЗ 31029», державний
номерний знак - НОМЕР_1, раніше
рахувався за МПП «Селена», а відповідно
листа Центру надання послуг пов'язаних
з використанням автотранспортних
засобів з обслуговування
м.Комсомольська та Кременчуцького
району підпорядкованого УДАІ УМВС від
22.07.2014 року згаданий автомобіль в базі
даних не значиться (а.с.104,107).

На підтвердження розміру
завданої в наслідок ДТП майнової шкоди
позивачем надано суду акт технічного
огляду автомобіля від 30 травня 1995 року
та калькуляцію вартості ремонту
автомобіля від 04 серпня 1995 року на
загальну суму 55361000 крб., а також
рахунок-фактуру ТОВ «АІС-Кременчук»
№АІС-001345 від 21 квітня 2009 року,
відповідно до якої вартість
відновлювального ремонту складає 71182,56
грн. (а.с.3-7). Крім того, на підставі
ухвали суду по справі проведено
автотоварознавчу експертизу №06/47/14,
відповідно до висновку якої вартість
відновлювального ремонту автомобіля
«ГАЗ 31029», державний номерний знак -
НОМЕР_1, становить 61690,80 грн. (а.с.110).

Розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
надані сторонами докази, суд вважає, що
позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Так, спірні правовідносини між
сторонами, виникли з приводу
пошкодження майна 01 листопада 1994 року,
тобто до набрання чинності Цивільного
кодексу України 2003 року, тому до них
підлягають застосуванню норми
Цивільного кодексу України 1963 рок, які
діяли станом на момент
дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно ч.1 ст.440 ЦК України 1963 року
шкода, заподіяна особі або майну
громадянина, а також шкода, заподіяна
організації, підлягає відшкодуванню
особою, яка заподіяла шкоду, у повному
обсязі, за винятком випадків,
передбачених законодавством Союзу РСР.

Статтею 453 того ж кодексу передбачено,
що присуджуючи відшкодування шкоди,
суд, арбітраж або третейський суд
відповідно до обставин справи
зобов'язує особу, відповідальну за
шкоду, відшкодувати її в натурі (надати
річ того ж роду і якості, виправити
пошкоджену річ і таке інше) або
повністю відшкодувати заподіяні
збитки.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року №6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» визначено, що
окільки згідно зі ст.48 Закону України
"Про власність" положення щодо захисту
права власності поширюється також на
особу, яка хоч і не є власником, але
володіє майном на праві повного
господарського відання, оперативного
управління, або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором,
така особа також вправі вимагати
відшкодування шкоди, заподіяної цьому
майну. (Абзац перший пункту 9 із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України N 7 від 08.07.94) При
визначенні розміру відшкодування
шкоди, заподіяної майну, незалежно від
форм власності, судам належить
виходити з положень ст.453 ЦК, статей 48, 51,
52, 54, 56, 57 Закону України "Про власність".
Зокрема, слід враховувати, що
відшкодування шкоди шляхом покладення
на відповідальну за неї особу обов'язку
надати річ того ж роду і якості,
виправити пошкоджену річ, іншим шляхом
відновити попереднє становище в
натурі, застосовується, якщо за
обставинами справи цей спосіб
відшкодування шкоди можливий. Коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
на час розгляду справи втраченого
майна, робіт, які необхідно провести,
щоб виправити пошкоджену річ, усунути
інші негативні наслідки неправомірних
дій заподіювача шкоди. Як при
відшкодуванні в натурі, так і при
відшкодуванні заподіяних збитків
грішми потерпілому на його вимогу
відшкодовуються неодержані доходи у
зв'язку з заподіянням шкоди майну.

Таким чином, у випадку неможливості
відновлення пошкодженого
транспортного засобу або якщо вартість
його відновлювального ремонту з
урахуванням зношеності та втрати
товарної вартості перевищує його
ринкову вартість на момент
пошкодження, розмір шкоди визначається
за ринковою вартістю транспортного
засобу на момент пошкодження.
Транспортний засіб вважається фізично
знищеним, якщо його ремонт є технічно
неможливим чи економічно
необґрунтованим. Ремонт вважається
економічно необґрунтованим, якщо
передбачені згідно з експертизою,
проведеною відповідно до вимог
законодавства, витрати на ремонт
транспортного засобу перевищують
вартість транспортного засобу до
дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з висновку
автотоварознавчої експертизи №06/47/14
для експертного дослідження експерту
не було надано пошкоджений
транспортний засіб «ГАЗ 31029», тому
відсутня можливість встановити дійсну
вартість згаданого автомобіля на час
проведення експертного дослідження та
його вартість до дорожньо-транспортної
пригоди.

За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України,
правосуддя у цивільних справах
здійснюється на засадах змагальності
сторін, тому кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень. Обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6
визнав ту обставину, що в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль «ГАЗ 31029», державний
номерний знак - НОМЕР_1, було повністю
знищено і він відновленню не підлягав,
тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України ця
обставина не підлягає доказуванню.
Згадана обставина також
підтверджується відповіддю Центру
надання послуг пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів з обслуговування
м.Комсомольська та Кременчуцького
району підпорядкованого УДАІ УМВС від
22.07.2014 року, згідно якої згаданий
автомобіль в базі даних не значиться
(а.с.107).

З огляду на викладене встановити
вартість автомобіля «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак - НОМЕР_1 до ДТП
та вирішити питання щодо економічної
обґрунтованості відновлювального
ремонту, суд вважає неможливим, так як
позивачем не надано для експертного
дослідження згаданий транспортний
засіб. Тим більше, що позивачем не
обґрунтовано стягнення саме витрат на
відновлення автомобіля, якого фактично
не існує.

За таких обставин, суд вважає вимоги
позивача про стягнення з відповідача
вартості відновлювального ремонту
автомобіля «ГАЗ 31029», державний
номерний знак - НОМЕР_1, в розмірі 61690,80
грн. необґрунтованими.

Також не підлягає задоволенню
клопотання позивача про відновлення
пропущеного строку звернення до суду
із згаданим позовом з наступних
підстав.

У відповідності до вимог ст.71 ЦК
України 1963 року, в редакції яка діяла на
час виникнення згаданих деліктних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки, а за
позовами державних організацій,
колгоспів та інших кооперативних та
інших громадських організацій одна до
одної в один рік.

Статтею 80 ЦК України 1963 року визначено,
що закінчення строку позовної давності
до пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

В обґрунтування поважності причин
пропуску строку звернення до суду
представник позивача Моісєєнко І.О.
посилався на те, що на його думку строк
позовної давності розпочався з моменту
закриття провадження у кримінальній
справі за обвинуваченням ОСОБА_5 у
скоєнні злочину, передбаченого за ч.2
ст.286 КК України, тобто з часу набрання
чинності постанови суду від 02 червня 2014
року (а.с.8). Однак, згадане твердження є
хибним і не приймається судом до уваги
з наступних підстав.

Так, системний аналіз норм
кримінального,
кримінально-процесуального та
цивільного права, які діяли на момент
виникнення спірних правовідносин,
вказує на те, що перебіг строку
позовної давності для МПП «Фірма
«Селена» щодо звернення до суду із
позовом до ОСОБА_5 про відшкодування
шкоди, завданої пошкодження
транспортного засобу, розпочався з
моменту скоєння дорожньо-транспортної
пригоди і фактично закінчився 01
листопада 1997 року.

Виходячи з правил статей 4, 5 ЦПК 1963 року
і статей 28, 49, 50
Кримінально-процесуального кодексу
України 1961 року потерпілий, тобто
особа, якій злочином заподіяно шкоду
(внаслідок посягання на здоров'я, честь,
гідність, знищення майна, позбавлення
годувальника тощо), має право
пред'явити позов про її відшкодування у
кримінальному процесі або в порядку
цивільного судочинства. У кримінальній
справі вимоги про відшкодування шкоди
розглядаються і вирішуються судом за
умови, що особу, якій її заподіяно,
визнано в установленому законом
порядку потерпілим та цивільним
позивачем.

Диспозиція ч.2 ст.215 КК України 1961 року, в
редакції, яка діяла на час ДТП,
передбачала кримінальну
відповідальність за порушення правил
безпеки руху та експлуатації
транспорту особою, яка керує
транспортним засобом, що спричинили
смерть потерпілого або заподіяння йому
тяжкого тілесного ушкодження.

Згадана стаття не передбачала
кримінальну відповідальність за
порушення правил дорожнього руху, що
спричинило пошкодження транспортного
засобу, тому в силу ч.1 ст.50 КПК України
1961 року МПП «Фірма «Селена» не може
бути цивільним позивачем у цій
кримінальній справі, так як в розумінні
Кримінально-процесуального кодексу
України 1961 року воно зазнало
матеріальної шкоди не від цього
злочину. Тому позов МПП «Фірма «Селена»
до ОСОБА_5 про відшкодування
матеріальної шкоди не міг бути
розглянутий у кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_5 Отже закриття
кримінальної справи відносно ОСОБА_5 не
має для МПП «Фірма «Селена» правового
значення при обчисленні строків
позовної давності.

За таких обставин, суд вважає, що строк
давності звернення до суду із згаданим
позовом розпочався з часу скоєння ДТП і
закінчився 02 листопада 1997 року.

Судом встановлено, що вперше МПП «Фірма
«Селена» звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_5 про відшкодування
матеріальної шкоди 22 квітня 2009 року
(а.с.94), тобто більш ніж через 14 років
після події ДТП, доказів на
підтвердження поважності причин
пропуску строку позовної давності суду
не надано.

З огляду на викладене, суд вважає, що
відсутні підстави для поновлення МПП
«Фірма «Селена» строку звернення до
суду із згаданим позовом.

З тих же підстав, суд вважає
неспроможними твердження представника
позивача про те, що аналогічний позов
подавався до Автозаводського
районного суду м.Кременчука
Полтавської області, але був залишений
без розгляду ухвалою суду від 22 травня
2013 року (а.с.29).

Таким чином, суд вважає, що у
задоволенні позову голови
ліквідаційної комісії МПП «Фірма
«Селена» необхідно відмовити у зв'язку
із недоведеністю позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволені позову
відмовлено, у відповідності до вимог
ст.88 ЦПК України не підлягаю
задоволенню вимоги позивача про
стягнення з відповідача понесених
судових витрат.

Згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців Моісєєнко І.О. є
головою комісії з припинення МПП
«Фірма «Селена», тому припущення
представника позивача про те, що він не
має повноважень на ведення цієї справи
в суді є хибними і до уваги не
приймаються.

На підставі викладеного, керуючись
ст.440, 453 ЦК України 1963 року, ст.213 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову голові
ліквідаційної комісії МПП «Фірма
«Селена» Моісєєнко Ігорю Олексійовичу
- відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Комсомольський міський суд.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя підпис
В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя
В.В. Крикливий