Провадження №2/761/5217/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Кравець Д.І.,

при секретарі
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий канал» про
визнання наказів незаконними,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий канал» про
визнання наказів незаконними,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. Позов мотивовано тим,
що з 10 вересня 2002 року позивач
працювала у відповідача спочатку на
умовах строкового договору, а з 02
лютого 2004 року була прийнята на посаду
адміністратора на постійній основі.
Проте, відповідно до наказу
відповідача № 95-к від 12 травня 2014 року
позивача було звільнено з посади у
зв'язку з відмовою від продовження
роботи внаслідок зміни істотних умов
праці.

Разом з тим, позивач зауважує, що вона є
матір'ю одиначкою і жодного разу не
відмовлялася від роботи, але без зміни
істотних умов праці. Таким чином,
враховуючи вимоги ст. 184 Кодексу
законів про працю України (надалі - КЗпП
України), відповідач не мав права
знижувати заробітну плату позивачу,
погіршувати істотні умови його праці
та взагалі звільняти його з роботи.
Однак, не дивлячись на зазначені
положення законів та те, що в у відділі
кадрів відповідача чудово знали, що
позивач є одинокою матір'ю, починаючи з
вересня 2013 року, відповідач намагався
звільнити позивача з роботи за згодою
сторін, на що останній категорично не
погоджувався.

Так, позивач зазначає, що спочатку без
його відома, наказом № 1.9 від 03 січня 2014
року його перевили з посади продюсера
виробничого департаменту на посаду
продюсера відділу програми «Погода»
виробничого департаменту відповідача,
про що позивач дізналась лише під час
звільнення. Крім того, згідно наказу
відповідача № 63-к від 07 березня 2014 року
без згоди та відома позивача його
перевели з посади продюсера відділу
програми «Погода» на посаду молодшого
продюсера відділу адміністративного
управління забезпечення виробництва
виробничого департаменту відповідача
з 12 травня 2014 року, після чого листом
від 07 березня 2014 року за № 46/14 позивача
повідомлено про зміну істотних умов
праці, а саме, іншу посаду та зменшення
заробітної плати, що прямо суперечить
вимогам ст. 184 КЗпП України і є
незаконним. При цьому, позивач
абсолютно нічого не знала про дане
повідомлення, оскільки його не
отримувала та не розписувалась за
нього.

В подальшому, 31 березня 2014 року за
вихідним № 72/14 позивача було
повідомлено про вакантну посаду з
окладом 6 103 грн. 00 коп., на яку вона не
погодилася, оскільки в даному випадку
суттєво зменшувалась її заробітна
плата.

Однак, після зазначеного моральний
тиск з боку керівництва не
закінчувався і бажання його звільнити
з роботи стало вже якоюсь нав'язливою
ідеєю для Мотовилової О., яка є HR
директором відповідача. Таким чином, не
зважаючи навіть на відповідь
генерального директора відповідача
про неправомірність зменшення
заробітної плати та звільнення
одинокої матері, наказом № 95-к від 12
травня 2014 року позивача все ж таки було
звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП
України.

На підставі зазначеного та зважаючи на
протиправні дії відповідача позивач
просила визнати незаконними накази №
1.9-к від 03 січня 2014 року та № 95-к від 12
травня 2014 року, поновити позивача на
посаді продюсера виробничого
департаменту, зобов'язати відповідача
виплатити позивачу середню заробітну
плату за весь час вимушеного прогулу та
стягнути з відповідача на користь
позивача витрати на юридичну допомогу
у розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Крім того, позивач зазначає, що у
зв'язку з протиправними діями
відповідача, позивач зазнав ще й значні
моральні страждання, оскільки він весь
час переживав з приводу свого
матеріального існування та
незаконного звільнення з роботи, яку
позивач дуже любить і бажає на ній
працювати. Таким чином, позивач вважає,
що відповідач повинен відшкодувати
йому також і моральну шкоду, яку він
оцінює у розмірі 20 000 грн. і яку також
просить стягнути з відповідача на його
користь.

Під час розгляду справи в суді позивач
уточнив позовні вимоги та, серед
іншого, просив замість визнання
незаконним наказу № 1.9-к від 03 січня 2014
року визнати незаконним наказ № 1.10-к
від 03 січня 2014 року щодо переведення
позивача з посади продюсера
виробничого департаменту на посаду
продюсера відділу програми «Погода» та
стягнути з відповідача на користь
позивача середню заробітну плату за
весь час вимушеного прогулу у розмірі 25
720 грн. 13 коп.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили,
з урахуванням зроблених уточнень,
позов задовольнити.

Представник відповідача Карпов О.Н. в
судовому засіданні заперечував проти
позову і просив відмовити у його
задоволенні, посилаючись на
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог. При цьому, представник
зазначив, що відповідно до наказу № 63-к
від 07 березня 2014 року було вирішено
виключити відділ програми «Погода»
виробничого департаменту з штатного
розпису підприємства та скоротити штат
працівників відділу програми «Погода».
Таким чином, позивачу було
запропоновано переведення на іншу
посаду, яка була вакантна станом на 07
березня 2014 року та яка відповідала її
кваліфікації та посаді. Проте, позивач
відмовився від запропонованої посади і
тому на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України
відповідач був змушений його
звільнити.

Крім того, представник відповідача
наголосив, що для переміщення
працівника в інший структурний
підрозділ в межах підприємства, а також
в межах спеціальності, кваліфікації,
посади працівника, без змін істотних
умов праці, в силу положень ст. 32 КЗпП
України, згоди працівника на це не
вимагається. Таким чином, на підставі
наказу № 1.10 від 03 січня 2014 року
позивача було переміщено на ту ж саму
посаду, а не переведено, як зазначає
позивач. При цьому, позивач вводить суд
в оману, зазначаючи, що його не було
повідомлено про переведення з посади
продюсера відділу програми «Погода»
виробничого департаменту на посаду
молодшого продюсера відділу
адміністративного управління
забезпечення виробництва виробничого
департаменту, оскільки факт
ознайомлення позивача з даним наказом
підтверджується його підписом у наказі
№ 63-к від 07 березня 2014 року.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач ОСОБА_1 10 вересня 2002 року була
прийнята на роботу до Закритого
акціонерного товариства «Новий канал»
на посаду адміністратора, на умовах
строкового трудового договору, за
сумісництвом, а відповідно до наказу №
9-к від 02 лютого 2004 року була прийнята на
посаду адміністратора на постійній
основі, про що свідчить копія трудової
книжки позивача (а.с. 11).

Крім того, відповідно до наказу № 226-к
від 23 жовтня 2008 року позивача було
переведено на посаду продюсера до
виробничого департаменту, про що також
свідчить копія трудової книжки
позивача (а.с. 12).

На даний час Товариство з обмеженою
відповідальністю «Новий канал» (надалі
- ТОВ «Новий канал») є правонаступником
Закритого акціонерного товариства
«Новий канал».

Разом з тим, у звязку з затвердження
організаційної структури ТОВ «Новий
канал» наказом № 1.8 від 02 січня 2014 року
«Про затвердження організаційної
структури ТОВ «Новий канал»» наказом №
1.9-к від 03 січня 2014 року позивача було
переведено з посади продюсера
виробничого департаменту на посаду
продюсера відділу програми «Погода»
виробничого департаменту ТОВ «Новий
канал» (а.с. 35, 46).

При цьому, наказом відповідача № 1.9.1-к
від 03 січня 2014 року наказ № 9.1-к від 03
січня 2014 року скасовано та видано наказ
№ 1.10-к від 03 січня 2014 про переміщення
позивача з посади продюсера
виробничого департаменту на посаду
продюсера відділу програми «Погода»
виробничого департаменту ТОВ «Новий
канал» (а.с. 45, 47).

Відповідно до положень ст. 32 КЗпП
України не вважається переведенням на
іншу роботу і не потребує згоди
працівника переміщення його на тому ж
підприємстві, в установі, організації
на інше робоче місце, в інший
структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

На підставі зазначеного, суд приходить
до висновку, що відповідачем не було
порушено порядку переміщення позивача
з посади продюсера виробничого
департаменту на посаду продюсера
відділу програми «Погода» виробничого
департаменту ТОВ «Новий канал», а отже
вимоги позивача про визнання
незаконним наказу № 1.10-к від 03 січня 2014
року є безпідставними і задоволенню не
підлягають.

Разом з тим, як встановлено в судовому
засіданні, 17 лютого 2014 року
відповідачем було видано наказ № 55-к
про припинення виробництва та
трансляції телевізійної передачі
«Погода» з 17 лютого 2014 року (а.с. 65). У
зв'язку з зазначеним, 07 березня 2014 року
відповідачем видано наказ № 63-к, згідно
якого з 12 травня 2014 року виключався
відділ програми «Погода» виробничого
департаменту ТОВ «Новий канал» з
штатного розпису та організаційної
структури відповідача, а штат
працівників відділу програми «Погода»
скорочувався (а.с. 66).

Крім того, відповідно до змісту п. 4
зазначеного наказу у зв'язку зі
скороченням всіх посад відділу
програми «Погода» виробничого
департаменту ТОВ «Новий канал»,
виключенням вказаного відділу з
штатного розпису та організаційної
структури підприємства, враховуючи, що
наявні істотні умови праці не може бути
збережено жодному з працівників відділ
програми «Погода» виробничого
департаменту ТОВ «Новий канал»,
відповідачем, у разі згоди позивача,
було запропоновано з 12 травня 2014 року
перевести останнього з посади
продюсера відділу програми «Погода» на
посаду молодшого продюсера відділу
адміністративного управління
забезпечення виробництва виробничого
департаменту (а.с. 66).

З даним наказом № 63-к від 07 березня 2014
року позивач був ознайомлений 11
березня 2014 року, про що свідчить його
підпис на ньому (а.с. 67). При цьому, як
вбачається з копії листа-повідомлення
про зміну істотних умов праці від 07
березня 2014 року за № 46/14, позивач не
погодився на пропозицію відповідача
щодо переходу на вакантну посаду -
молодшого продюсера відділу
адміністративного управління
забезпечення виробництва виробничого
департаменту (а.с. 68). Крім того, позивач,
також відмовилась від запропонованої
відповідачем посади - молодшого
фахівця з адміністративної діяльності
відділу адміністративного управління
забезпечення виробництва виробничого
департаменту ТОВ «Новий канал», про що
свідчить копія листа відповідача від 31
березня № 72/14 з підписом позивача «Не
погоджуюсь» (а.с. 9).

Відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є відмова працівника від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці.

На підставі зазначеного, наказом № 95-к
від 12 травня 2014 року позивача було
звільнено з 12 травня 2014 року у зв'язку з
відмовою від продовження роботи
внаслідок зміни істотних умов праці (п.
6 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 74), який позивач
відмовилась підписувати, про що було
складено відповідний Акт від 12 травня
2014 року (а.с. 75).

Разом з тим, звертаючись до суду з
позовом, позивач зазначає, що оскільки
вона є матір'ю одиночкою то відповідно
до ст. 184 КЗпП України відповідач не мав
права знижувати заробітну плату
позивачу, погіршувати істотні умови
праці та взагалі звільняти його з
роботи.

Так, відповідно до Свідоцтва про
народження Серії НОМЕР_1 позивач є
матір'ю малолітнього - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16). Також, згідно
Довідки № 1923 від 27 травня 2014 року
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянського
районну у м. Києві позивач є одинокою
матір'ю та отримує допомогу на сина (а.с.
28).

При цьому, ч. 3 ст. 184 КЗпП України
визначено, що звільнення вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Разом з тим, за змістом ч.ч. 1, 4 ст. 32 КЗпП
України переведення на іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації, а також переведення на
роботу на інше підприємство, в
установу, організацію або в іншу
місцевість, хоча б разом з
підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за
згодою працівника, за винятком
випадків, передбачених у статті 33 цього
Кодексу та в інших випадках,
передбачених законодавством. Якщо
колишні істотні умови праці не може
бути збережено, а працівник не згоден
на продовження роботи в нових умовах,
то трудовий договір припиняється за п. 6
ст. 36 цього Кодексу.

Враховуючи зазначені положення закону,
суд приходить до висновку, що відмова
від переведення на іншу посаду зі
зміною істотних умов праці є окремою
самостійною підставою для звільнення,
яка не є звільненням з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, а тому передбачені ч. 3 ст. 184
КЗпП України гарантії на випадки
звільнення з підстав п. 6 ст. 36 КЗпП
України не розповсюджуються, а отже
позовні вимоги про визнання незаконним
наказу № 95-к від 12 травня 2014 року не
ґрунтуються на вимогах закону та
задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
оскільки позивач, будучи попередженою
про наступне переведення і умови праці
на запропонованих посадах, від
переведення відмовилась, звільнення
позивача проведено відповідачем з
додержанням відповідної процедури,
тобто є законним, і підстав для
застосування гарантій, передбачених
ст. 184 КЗпП України, суд не вбачає.

Враховуючи вищезазначене, суд не
знаходить підстав для задоволення
позову і в частині позовних вимог про
поновлення позивача на роботі та
стягнення на його користь у зв'язку з
цим середнього заробітку за час його
вимушеного прогулу.

Окрім того, оскільки у судовому
засіданні не знайшли свого
підтвердження обставини щодо
незаконних дій відповідача по
відношенню до позивача в частині його
звільнення, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди теж не підлягають
задоволенню.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з
засад судочинства, регламентованих п. 4
ч. 3 ст. 129 Конституції України, є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними до суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, розглянувши справу в межах
визначених позивачем предмету спору та
підстав для його задоволення, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для задоволення
позову, зокрема щодо незаконності
наказу № 1.10-к від 03 січня 2014 року про
переміщення та незаконності наказу №
95-к від 12 травня 2014 року про звільнення
позивача, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
позовні вимоги не ґрунтуються на
вимогах закону, суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 129
Конституції України ст.ст. 32, 36, 184 КЗпП
України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64,
179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд
-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новий канал» про
визнання наказів незаконними,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: