Справа № 454/72/11
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук
Провадження № 22-ц/783/2815/14
Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року
м.
Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у складі:
головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Шашкіної С.М., Богонюка М.Я.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: відповідача(апелянта) -
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
30 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за переданий на
реалізацію товар,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2010р. ОСОБА_3 звернулась в суд
із позовом до до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за переданий
на реалізацію товар.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що в період з вересня-грудня
2009р. та січня 2010р. відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 взяли в неї товар в борг на суму
47000 грн..До теперішнього часу товар чи
виручені гроші їй не повернуто. На
неодноразові звернення про
добровільне повернення товару чи
вилучених від продажу товару грошей
відповідачі не реагують. Відтак, на
підставі ст.ст.386,388,ч.2 ст.390 ЦК України
вона має право вимагати передання усіх
доходів від реалізації майна.

Оскаржуваним рішенням Сокальського
районного суду Львівської області від
30 грудня 2013р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за переданий
на реалізацію товар задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
заборгованість за переданий та
реалізований товар в сумі 47 000 гривень
та оплачені судові витрати в сумі 51
гривня державного мита та 120 гривень
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи. В позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за переданий на
реалізацію товар - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_3
та відповідач ОСОБА_2 зазначають, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним та необґрунтованим,
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Винесення такого стало внаслідок
неповного з`ясування судом, обставин,
що мають значення для справи та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Вважають, що кошти в
сумі 47000 грн.. повинні бути стягнуті ще й
з ОСОБА_4

В судове засідання апелянт(позивач)
ОСОБА_3 та її представник(адвокат)
ОСОБА_6 не з'явились, про час та місце
розгляду справи були повідомлені у
встановленому законом порядку (а.с. 138 -
142), що дає апеляційному суду право, у
відповідності до вимог ч.2 ст.305
Цивільного процесуального кодексу
(далі-ЦПК) України, розглянути справу у
їх відсутності. На переконання колегії
суддів, матеріалів справи достатньо
для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача(апелянта) ОСОБА_2 на
підтримання доводів його апеляційної
скарги та апеляційної скарги позивача,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегії суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задоволити
частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
переданий на реалізацію суд першої
інстанції, виходив з того, що
відповідач ОСОБА_2 визнав позов, що
відповідно до ст.31 ЦПК України є
підставою для задоволення позовних
вимог. Відмовляючи в задоволенні
позову до ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач не
представила суду належні та допустимі
докази передачі товару на суму 47000 грн..

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Пленум ВСУ у п.11 постанови «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009р. №11 роз'яснив, що у
мотивувальній часині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
вказаним вище вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін які
беруть участь у справі. При цьому, кожна
із сторін зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України
власник права якого порушені має право
на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Статтею 388 ЦК України передбачено право
власника на витребування майна від
добросовісного набувача якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Згідно ч.2 ст.390 ЦК власник майна має
право вимагати від добросовісного
набувача передання усіх доходів від
майна, які він одержав або міг одержати
з моменту, коли дізнався чи міг
дізнатися про незаконність володіння
ним, або з моменту, коли йому було
вручено повістку до суду у справі за
позовом власника про витребування
майна.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, а відповідно до ст.212 ЦПК
України жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що відповідачі ОСОБА_2,
незважаючи на визнання останнім
позову, та ОСОБА_4, жодного товару на
реалізацію від ОСОБА_3 не отримували.

Із наявних в матеріалах справи копій
накладних без реквізитів(без дат, даних
продавця та отримувача товарів, без
підписів і печаток) вбачається перелік
товару та його ціна, однак не зазначено,
що він передавався саме відповідачам.

Також, не знайшло підтвердження в
судовому засіданні доводи позивача про
те, що остання особисто передала товар
на реалізацію відповідачам(відсутній
будь-який договір, акт прийому передачі
товару тощо).

На думку колегії суддів, надані
позивачем ОСОБА_3 копії накладних про
отримання товару(а.с.8-35) не є належними
та допустимими доказами.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
суд першої інстанції, виходив з того, що
відповідач визнав позов, а відтак є
підстави для його задоволення, однак з
таким висновком суду погодитись не
можна зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.174 ЦПК України
позивач може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
всього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву. Якщо відмову
позивача від позову, визнання позову
відповідачем викладено в адресованих
суду письмових заявах, ці заяви
приєднуються до позову. У разі визнання
відповідачем позову суд за наявності
для того законних підстав ухвалює
рішення про задоволення позову. Якщо
визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Колегія суддів вважає, що оскільки
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4
перебувають в зареєстрованому шлюбі,
який є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя, то визнання у
зв'язку із цим ОСОБА_2 позову порушує
права та інтереси ОСОБА_4, яка
заперечила проти позову, а відтак судом
порушено ч.4 ст.174 ЦПК України.

Наведене свідчить про те, що
обмежившись визнанням позову
відповідачем ОСОБА_2, місцевий суд
ухилився від з'ясування фактичних
обставин, що в свою чергу свідчить про
недотримання встановленого ст..212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує й
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, і ця
оцінка повинна спрямовуватись на
встановлення обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення.

Таким чином, встановивши, що відсутні
належні та допустимі докази передачі
товару позивачем відповідачам, суд мав
дійти висновку, про відсутність
підстав для задоволення позову.

Саме неповне з'ясування фактичних
обставин справи та невірне
застосування норм матеріального та
процесуального права призвели до
хибного висновку суду першої
інстанції, що є підстави для
задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст.ст.303, п.2 ч.1 ст.307, 309, 313, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 30 грудня 2013 року
року - скасувати та ухвалити нове, яким
в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
переданий на реалізацію товар -
відмовити за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:
О.М. Ванівський

Судді:
С.А.Шашкіна

М.Я.Богонюк