У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Головне управління
Держземагентства України в
Запорізькій області, ОСОБА_5, про
визнання недійсним державного акта та
його скасування,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, який уточнив у
процесі розгляду справи, і остаточно
просив визнати недійсним та скасувати
державний акт про право власності на
землю серії ЗП № 086447, виданий ОСОБА_4

На обгрунтування позовних вимог
посилався на те, що при оформленні
документів на землю відповідачем не
були відновлені межі земельної
ділянки, внаслідок чого належна йому
частка прибудови у розмірі 5,76 кв. м,
збудованої ним у 2005 році, фактично
знаходиться на земельній ділянці
відповідача, у зв'язку з чим просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 27 лютого
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволено, рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 13 січня
2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким визнано недійсним та
скасовано державний акт про право
власності на землю серії ЗП № 086447,
виданий ОСОБА_4 25 травня 2005
року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, виходив з того, що межі
земельної ділянки, власником якої є
відповідач, були визначені у 1998 році
при видачі державного акта про право
власності на землю ОСОБА_6 - матері
відповідача, після смерті якої у
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач успадкував
частку житлового будинку і спірну
земельну ділянку за рішенням суду;
також місцевий суд зазначив, що
порушення землевпорядними
організаціями порядку видачі
державного акта на ім'я відповідача не
є підставою для його скасування,
оскільки позивачем не доведений факт
порушення його права як суміжного
землекористувача.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позовних вимог, виходив з того, що межі
земельної ділянки, зазначені в
оскаржуваному акті, фактично проходять
під прибудовою позивача, яка на час
виготовлення державного акта вже
існувала, і відповідач не заперечував
проти її будівництва і здачі в
експлуатацію, про що у лютому 2005 року
склав відповідну нотаріально
посвідчену заяву.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що рішенням
виконкому Запорізької міської ради від
24 вересня 1998 року № 528/53 затверджений
розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1
площею 0,2168 га, із якої земельна ділянка
площею 1 000 кв. м - для обслуговування та
будівництва житлового будинку і
господарських будівель, та земельна
ділянка площею 1168 кв. м - для ведення
особистого підсобного господарства, а
також затверджено проект розділення
земельної ділянки по фактичному
користуванню та зовнішні межі
землекористування згідно з планом (а.с.
9).

Згідно з п. 3 вказаного рішення у
приватну власність ОСОБА_6 передано
земельну ділянку площею 500 кв. м для
будівництва і обслуговування частини
житлового будинку та господарських
будівель, а 253 кв. м - для ведення
особистого підсобного господарства.

На підставі вищевказаного рішення 22
жовтня 1998 року ОСОБА_6 було
видано державний акт про право
власності на землю серії ЗП 24-000545,
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 439 (а.с. 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 11 червня 2002 року
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1
(а.с. 5), а ОСОБА_4 - власником АДРЕСА_2 за
вищевказаною адресою, яку успадкував
після смерті своєї матері ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 23
березня 2005 року, яке набрало законної
сили, за ОСОБА_4 визнано право власності
на спірні земельні ділянки загальною
площею 0,0753 га, які належали
його матері ОСОБА_6 (а.с. 43).

Судами попередніх інстанцій правильно
встановлено, що спір між сторонами
виник з приводу користування земельною
ділянкою площею 0,0500 га із цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування частини житлового
будинку і господарських будівель, яка
на підставі рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 23
березня 2005 року належить на
праві власності ОСОБА_4

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України
визначено, що держава забезпечує
громадянам та юридичним особам рівні
умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Проаналізувавши матеріали справи,
колегія суддів касаційного суду
вважає, що місцевий суд, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, встановивши обставини
спору, дослідивши докази у справі й
надавши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачем
не доведено факту передачі йому у
власність земельної ділянки, на якій
розташована його квартира, а також не
надано доказів, які б свідчили про
відмову компетентними органами у
передачі йому у власність земельної
ділянки через порушення його прав
відповідачем. У той час як матеріали
справи містять докази про визначення
меж земельної ділянки відповідача ще
до придбання позивачем у власність
квартири, а також відсутні докази
невідповідності меж та площі земельної
ділянки, яка належала на праві
власності за життя ОСОБА_6

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про визнання недійсним та
скасування державного акта на право
власності на землю серії ЗП № 086447,
виданого ОСОБА_4 25 травня 2005
року, не встановивши жодних порушень
норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції в
частині виселення відповідачів із
спірної квартири і залишає в силі в цій
частині рішення суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Запорізької області від 27 лютого
2014 року скасувати, а рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 січня 2014 року залишити
в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Г.В. Юровська

Судді:

В.П. Гончар

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

В.О. Савченко