Справа № 158/436/14-ц
Провадження № 2/0158/159/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року Ківерцівський
районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді
Костюкевича О.К.

при секретарі
Хмілевській І.О.

з участю представника позивача -
ОСОБА_1

відповідача -
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Ківерці
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
третя особа - виконавча дирекція фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, про визнання
наказів про накладення дисциплінарних
стягнень незаконними та їх скасування;
про визнання звільнення з роботи
незаконним та скасування наказу про
звільнення з роботи; про зміну дати та
формулювання причин звільнення з
роботи; стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки розрахунку та
стягнення моральної шкоди, -

в с т а н
о в и в:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
третя особа - виконавча дирекція фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, про визнання
наказів про накладення дисциплінарних
стягнень незаконними та їх скасування;
про визнання звільнення з роботи
незаконним та скасування наказу про
звільнення з роботи; про зміну дати та
формулювання причин звільнення з
роботи; стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки розрахунку та
стягнення моральної шкоди.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
відповідно до трудового договору від
09.08.2012 року вона працювала продавцем
продовольчих товарів у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», 12.07.2013 року її було
звільнено за ч. 4 ст. 40 КЗпПУ за прогул,
проте рішенням Апеляційного суду
Волинської області від 27.12.2013 року її
було поновлено на роботі. Цього ж дня
відповідач уклала з нею трудову угоду
та поновила трудові відносини. Однак до
роботи її було допущено лише 31.12.2013
року, що стверджується графіком від
30.12.2013 року. Однак у вказаний день вийти
на роботу вона не змогла, так як
захворіла, перебувала на стаціонарному
лікуванні до 09.01.2014 року. Після
поновлення її на роботі вона подавала
відповідачу 27.12.2013 року та 30.12.2013 року
заяви про звільнення за власним
бажанням, проте остання відмовлялась
їх прийняти. 10.01.2014 року вона вийшла на
роботу відповідно до складеного
графіку виходу на роботу, проте
відповідач не надала їй роботи у
продовольчому магазині за попереднім
її місцем роботи, а наказала торгувати
мандаринами на вулиці поблизу
магазину, який їй не належить. Оскільки
вона вважала дане розпорядження
роботодавця таким, що не відповідає
нормам законодавства, так як її могли
притягнути до адміністративної
відповідальності за торгівлю на
вулиці, тому вона відмовилась
приступати до роботи. Наказом № 1 від
10.01.2014 року відповідачем ОСОБА_2
позивача було притягнуто до
дисциплінарної відповідальності -
оголошено догану за невиконання своїх
трудових обов'язків без поважних
причин, однак даний наказ вона вважає
незаконним та таким, що підлягає до
скасування. 10.01.2014 року позивач знову
подала відповідачу заяву про
звільнення її з роботи за власним
бажанням. 11.01.2014 року відповідач знову
не надала їй звичного місця роботи,
наполягала на продажу мандаринів на
вулиці, проте позивач відмовилась,
посилаючись на поганий стан здоров'я,
вважає це істотною зміною умов праці,
про що її роботодавець заздалегідь не
повідомляла. З цього ж дня вона
перебувала на стаціонарному лікуванні
до 21.04.2014 року, про що письмово
повідомила відповідача. Проте наказом
від 16.01.2014 року відповідач повторно
притягнула її до дисциплінарної
відповідальності та оголосила їй
догану. Після закінчення лікарняного
вона не вийшла на роботу взагалі, так як
закінчився двотижневий термін після
подачі нею заяви про звільнення. 25.01.2014
року вона надіслала відповідачу цінним
листом заяву про розірвання із нею
трудового договору з проханням
провести повний розрахунок однак
відповідач на даний час цього не
зробила.

Тому просить суд визнати накази № 1 від
10.01.2014 року та № 2 від 16.01.2014 року про
притягнення її до дисциплінарної
відповідальності незаконними та їх
скасувати; визнати незаконним наказ № 3
від 04.02.2014 року про звільнення її з
роботи на підставі ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпПУ та
його скасувати; визнати звільнення
незаконним і змінити формулюванням
причин звільнення, постановивши, що її
звільнення за ст. 38 КЗпПУ; стягнути із
відповідача на її користь
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу на час винесення
рішення із розрахунку
середньомісячного заробітку 1278 грн. 90
коп. починаючи з 04.02.2014 року; стягнути із
відповідача невиплачену суму по
лікарняному листу - 544 грн. 00 коп.; а
також стягнути 5000 грн. моральної шкоди
та 500 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідачем ОСОБА_5 було подано
заперечення проти позову, згідно якого
просить в позові відмовити, в зв'язку з
тим, що 10.01.2014 року позивач ОСОБА_4,
будучи належним чином ознайомленою із
графіком виходу на роботу, в якому було
зазначено 10.01.2014 року робочим днем, з
яким вона ознайомилась ще 30.12.2013 року,
прибувши на робоче місце остання
відмовилась приступати до виконання
своїх обов'язків, залишила місце роботи
без будь-яких пояснень, про що було
складено відповідні акти, з якими
позивач ознайомлена належним чином. У
трудовому договорі між сторонами не
вказано чіткого місця роботи, тому
відмова позивача приступити до
виконання своїх обов'язків продавця
поза межами магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» не
є правомірною. Наказ № 2, який
оскаржується позивачем, наказом № 5 від
11.03.2014 року було скасовано. З усіма
наказами позивач була належним чином
ознайомлена, від дачі письмових
пояснень вона відмовилась. Справді
10.01.2014 року позивач ОСОБА_4 подала
відповідачу заяву про звільнення її за
власним бажанням у зв'язку із переїздом
в іншу місцевість, проте з 08.01.2014 року
остання працювала продавцем у
підприємця ОСОБА_6, що спростовує
твердження позивача про зміну місця
проживання. Крім того, подані позивачем
листки непрацездатності відповідно до
висновку Волинського обласного
відділення Фонду соціального
страхування тимчасової втрати
працездатності визнані такими, що
видані необґрунтовано, тому відповідно
до ст.. 38 КЗпПУ позивач мала б
відпрацювати два тижні з моменту
подання заяви про звільнення, однак
вона цього не зробила, тому її
звільнення за систематичне порушення
трудової дисципліни є обґрунтованим та
відповідає дійсності. Небажання
позивача розірвати трудовий договір за
власним бажанням підтверджується
також її неявкою для розірвання
договору 24.01.2014 року, згідно графіку
виходу не роботу знову ж таки не
з'явилась на роботу 25, 26 та 27 січня 2014
року. Враховуючи вищенаведене відсутні
будь-які підстави для визнання
звільнення незаконним, зміни
формулювання підстав звільнення, а
тому відповідно і позовні вимоги щодо
середньомісячного заробітку,
моральної шкоди не підлягають до
задоволення, в задоволенні позову
просять відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала частково, так як наказ № 2
від 16.01.2014 року про притягнення ОСОБА_4
до дисциплінарної відповідальності
було скасовано відповідачем, тому від
даної позовної вимоги представник
позивача відмовилась. Щодо іншої
частини позовних вимог - просила їх
задоволити з підстав, наведених у
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні в
задоволенні позову просили відмовити з
підстав, наведених у запереченні на
позовну заяву.

Представник третьої особи виконавчої
дирекції фону соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності
ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що
лікарняні листки ОСОБА_4 не
відповідають вимогам щодо їх
оформлення.

Заслухавши учасників судового
розгляду, дослідивши представлені
письмові докази, суд прийшов до
висновку, що в задоволені позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю від 09.082012 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було
прийнято на роботу продавцем
продовольчих товарів безстроково із
наступними угодами про зміну трудового
договору від 27.03.2013 року (а.с. 10-12), дію
якого припинено (розірвано) 04.02.2014 року
на підставі ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпПУ (за
систематичне невиконання працівником
обов'язків) (а.с. 13).

30.12.2013 року позивач написала заяву про
звільнення її за власним бажанням,
03.01.2014 року - за власним бажання у
зв'язку із переїздом на постійне місце
проживання в іншу місцевість, які були
отримані відповідачем 10.01.2014 року, як
вбачається із повідомлення про
вручення рекомендованого поштового
відправлення (а.с. 26), на які підприємцем
ОСОБА_2 було надано повідомлення про
непогодження даного звільнення у
зв'язку із існуючою потребою у
працівниках та необхідність
відповідно до ст. 38 КЗпПУ попередити
роботодавця за 2 тижні до звільнення з
проханням приступити до роботи
відповідно до графіку виходу на роботу
на січень 2014 року, з яким позивач була
ознайомлена (а.с. 15-16; 31-32, 34).

Наказом № 1 про застосування
дисциплінарного стягнення від 10.01.2014
року до ОСОБА_4 у зв'язку із
невиконанням без поважних причин своїх
трудових обов'язків станом на 10.01.2014
року застосовано дисциплінарне
стягнення у вигляді догани, з яким
ОСОБА_4 була ознайомлена під підпис (а.с.
80).

Наказом № 3 від 04.02.2014 року ОСОБА_4 було
звільнено з роботи з осади продавця
продовольчих товарів на підставі ч. 1 п.
3 ст. 40 КЗпПУ (систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором. З даним наказом
ОСОБА_4 теж була ознайомлена, про що
свідчить її власноручний підпис (а.с. 82).
Наказом № 5 від 11.03.2014 року було внесено
зміни до наказу № 3 від 04.02.2014 року, а
саме ОСОБА_4 звільнено на підставі п. 4 ч.
1 ст. 40 КЗпПУ (за прогул без поважних
причин) у зв'язку із відмовою ОСОБА_4
приступати до роботи 10.01.2014 року і 11.01.2014
року, про що було складено відповідні
акти, а також відсутність позивача на
робочому місці станом на 25-27 січня 2014
року (а.с. 83; 85-87).

Відповідно до відповіді на звернення
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Волинській області від
14.03.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 08.01.2014
року була допущена до роботи
підприємцем ОСОБА_6, тому вважається, що
з нею укладено трудовий договір,
відповідно до ст. 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку із
тимчасовою втратою працездатності та
витратами зумовленими поховання»
допомога по тимчасовій
непрацездатності не надається особі,
яка в період отримання допомоги по
тимчасовій непрацездатності порушує
режим, встановлений для неї лікарем, з
дня допущення порушення на строк, що
встановлюється рішенням органу, який
призначає допомогу по тимчасовій
непрацездатності (а.с. 92-93).

Також відповідно до відповіді на запит
від 05.03.2014 року виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
Волинського обласного відділення
листки непрацездатності, видані ОСОБА_4
з 31.12.2013 року по 08.01.2014 року та з 11.01.2014
року по 24.01.2014 року видані
необґрунтовано (а.с. 113).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В судовому засіданні представником
позивача не було надано жодних доказів
про переведення позивача ОСОБА_4 на
іншу роботу зі зміною істотних умов
праці, що послугувало причиною для її
відмови від виконання трудових
обов'язків, навпаки у трудовому
договорі між позивачем та відповідачем
не зазначено будь-яких конкретних умов
праці, лише посаду - продавець
продовольчих товарів. Посилання
позивача та її представника на те, що
10.01.2014 року та 11.01.2014 року їй
пропонувалась робота поблизу магазину
підприємця ОСОБА_9, на вулиці, на
земельній ділянці, що не належить
відповідачу, судом не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки
відповідачем та її представником було
надано копію договору суборенди
земельної ділянки, укладення даного
договору підтверджено також у судовому
засіданні свідком ОСОБА_9, тобто
посилання позивача це як на поважну
причину відмови виконувати свої
трудові обов'язки та залишення місця
роботи не можуть взяті до уваги судом.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу правовідносин щодо
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону
передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП України є наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, з урахуванням
специфіки об'єкту яких, завдана
моральна шкода може бути відшкодована
працівнику у вигляді одноразової
грошової виплати або в іншій
матеріальній формі.

В судовому засіданні з пояснень
учасників судового розгляду,
досліджених письмових доказів суд
встановив, що ОСОБА_4 10.01.2014 року та
11.01.2014 року відмовилась виконувати свої
трудові обов'язки, залишила місце
роботи, що не заперечується позивачем
та її представником, тому наказом № 1
від 10.01.2014 року її було притягнуто до
дисциплінарної відповідальності та
оголошено догану. Оскільки заяви про
звільнення за власним бажанням були
отримані відповідачем 10.01.2014 року, тому
двотижневий строк закінчився 24.01.2014
року, проте позивач ОСОБА_4 не з'явилась
до роботодавця ОСОБА_2 для розірвання
трудового договору, що свідчить про її
небажання припинити трудові відносини
за власним бажанням. А тому їй
необхідно було приступити до виконання
своїх трудових обов'язків 25, 26 та 27
січня 2014 року, що зроблено не було.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно ст. 147 КЗпПУ за порушення
трудової дисципліни до працівника може
бути застосоване тільки один з таких
заходів стягнення: 1) догана; 2)
звільнення.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
ВСУ «Про практику розгляду судами
трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40
КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Враховуючи зазначені вище обставини,
суд приходить до висновку, що
звільнення позивача відбулось при
наявності передбачених п.4 ст.40 КЗпПУ
підстав, з дотриманням вимог ст.ст.147, 148,
149 КЗпПУ, що також стверджується
довідкою Територіальної державної
інспекції з питань праці у Волинській
області про додержання законодавства
про працю підприємця ОСОБА_2 від 14.03.2014
року (а.с. 133-137), а позовні вимоги ОСОБА_4
є необґрунтованими та в задоволенні
позову останньої слід відмовити
повністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати
судового збору та в зв'язку з відмовою в
задоволенні позову, судові витрати по
справі відповідно до ст.88 ЦПК України
слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 130, 213-215 ЦПК
України, ст. 38, 40, 147-149, 237-1 КЗпП України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», суд , -

в и р і ш
и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,
третя особа - виконавча дирекція фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, про визнання
наказів про накладення дисциплінарних
стягнень незаконними та їх скасування;
про визнання звільнення з роботи
незаконним та скасування наказу про
звільнення з роботи; про зміну дати та
формулювання причин звільнення з
роботи; стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу;
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки розрахунку та
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана через Ківерцівський
районний суд до апеляційного суду у
Волинській області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а для осіб
які були відсутні під час проголошення
рішення, з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом

Суддя

Ківерцівського районного суду
О.К. Костюкевич