Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю позивачки,
відповідача та його представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сарненського районного суду від 23
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту права власності та визнання
права власності на спадкове майно за
законом,

в с т а н о в и л а :

24 березня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про
встановлення факту права власності та
визнання права власності на спадкове
майно за законом.

Рішенням Сарненського районного суду
від 23 травня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі
позивачка, посилаючись на безпідставне
відхилення місцевим судом усіх поданих
нею доказів, які підтверджують
обґрунтованість її позовних вимог,
просила апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
у справі нове рішення про задоволення
її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
скасуванню з ухваленням у справі
апеляційним судом нового рішення з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог про визнання права
власності на спадкове майно за законом,
суд першої інстанції виходив з того, що
батьки позивачки як спадкодавці за
життя не набули права власності на
спірний житловий будинок.

Проте погодитися з таким висновком
місцевого суду не можна.

З оглянутої апеляційним судом справи
забудовника та матеріалів цивільної
справи вбачається, що рішенням
виконавчого комітету Сарненської
міської Ради депутатів трудящих № 120
від 8 травня 1970 року батькові сторін у
справі ОСОБА_3, який на той час
перебував у шлюбі з ОСОБА_4, матір'ю
позивачки і відповідача, під
індивідуальне житлове будівництво на
АДРЕСА_1 була виділена земельна ділянка
площею 600 кв. м (а. с. 18).

На підставі цього рішення в липні 1970
року ОСОБА_3 компетентними органами
зазначена земельна ділянка була
відведена в натурі, виданий план її
забудови за № 29 та з ним було укладено
договір про надання у безстрокове
користування згаданої земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності з числом
кімнат від однієї до п'яти включно (а. с.
19, 20, 22).

З акту прийому індивідуального
домоволодіння, затвердженого рішенням
виконавчого комітету Сарненської
міської Ради депутатів трудящих № 384
від 28 грудня 1972 року, безспірно
вбачається, що будівництво житлового
будинку на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 було
проведено відповідно до договору про
право на забудову від 07.07.1970р.; проекту
будівництва, який був затверджений
міським архітектором від 10.07.1970р., та
дозволу держархбудконтролю на
виконання будівельних робіт від
17.07.1970р., а тому після завершення
будівництва спірний житловий будинок
компетентною комісією без зауважень
був прийнятий в експлуатацію (а. с. 23-26).

Характеристика приміщень будинку в
акті прийому індивідуального
домоволодіння в експлуатацію від 28
грудня 1972 року відповідає
характеристиці будинку в технічному
паспорті, що складений Сарненським БТІ
6 вересня 2013 року (а. с. 15-17).

Оскільки спірний будинок був
збудований подружжям ОСОБА_3 у період
шлюбу, то відповідно до ст. 22 КпШС
України він становить їхню спільну
сумісну власність.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 12-13).

Постановою Сарненської районної
державної нотаріальної контори від 4
березня 2014 року позивачці ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину на ? частину
житлового будинку з надвірними
будівлями на АДРЕСА_1 через відсутність
у спадкодавця правовстановлюючих
документів (а. с. 27).

Проте згідно із законом належність
правовстановлюючих документів
встановлюється судом відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на житловий
будинок, споруду, зокрема, відповідно
до Переліку правовстановлюючих
документів, на підставі яких
провадиться реєстрація будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженого Міністерством
комунального господарства УРСР 31 січня
1966 року та погодженого з Верховним
Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив
чинність згідно з наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, та інших
нормативно-правових актів.

Якщо право власності на житловий
будинок, споруду підтверджується
належними правовстановлюючими
документами на час виникнення права
власності на будівлі, споруди, органи
місцевого самоврядування зобов'язані
видати довідку про належність
житлового будинку на праві приватної
власності спадкодавцеві, а нотаріус
зобов'язаний прийняти таку довідку
разом із іншими правовстановлюючими
документами для видачі свідоцтва про
право на спадщину (п. 216 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України).

При дотриманні названих умов, у разі
відмови нотаріуса в оформленні права
на спадщину, особа може звернутися до
суду шляхом оскарження дій нотаріуса
за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 1 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року N 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з
подальшими змінами) тощо.

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину. При
вирішенні спорів про визнання права
власності на спадкове майно судам слід
керуватися законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самих спадкодавців на момент
закінчення будівництва будинків,
зокрема у даному випадку положеннями
ЦК УРСР 1963 року, Інструкцією про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР від 31
січня 1966 року, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року N 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

Відповідно до Інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР реєстрацію будинків із
обслуговуючими будівлями і спорудами
та домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
провадили бюро технічної
інвентаризації виконкомів місцевих
рад депутатів трудящих. Об'єктами
реєстрації були будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером на вулиці, провулку, площі.
Реєстрації підлягали всі будинки і
домоволодіння в межах міст і селищ
міського типу Української РСР, що
належали місцевим радам депутатів
трудящих, державним, кооперативним і
громадським установам, підприємствам і
організаціям, а також ті будинки і
домоволодіння, які належали громадянам
на праві особистої власності.

Згідно з п. 14 Додатку № 1 до Інструкції
про порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
нотаріально посвідчені договори про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку та
затверджений виконкомом місцевої Ради
акт про прийняття будинку в
експлуатацію входять до Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких провадиться реєстрація
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР.

Копії таких правовстановлюючих
документів містяться у справі (а. с. 20-21,
23-24). Їхні оригінали знаходяться у
справі забудовника ОСОБА_4

За таких обставин у суду першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, не було підстав робити висновок
про те, що батьки сторін у справі за
життя не набули права власності на
спірний житловий будинок.

Пунктом 113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 18/5 від
14 червня 1994 року, яка була чинною на час
смерті ОСОБА_4, свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям, що
прийняли спадщину, тобто тим, які
постійно проживали разом зі
спадкодавцем чи подали заяву
нотаріусу про прийняття спадщини.
Доказом постійного проживання разом зі
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
відповідного органу місцевого
самоврядування про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом зі
спадкодавцем; копія рішення суду, що
набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; реєстраційний
запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те,
що спадкоємець постійно проживав разом
зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та інші документи, що
підтверджують факт постійного
проживання разом зі спадкодавцем.

Пункт 211 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 20/5 від 3
березня 2004 року N 45/5 (яка була чинною на
час смерті ОСОБА_3, тобто до 22 лютого 2012
року), теж визначав, що свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям, що прийняли спадщину,
тобто тим, які постійно проживали
разом зі спадкодавцем чи подали заяву
нотаріусу про прийняття спадщини.
Доказом постійного проживання разом зі
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
відповідного органу місцевого
самоврядування про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом зі
спадкодавцем; копія рішення суду, що
набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; реєстраційний
запис у паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те,
що спадкоємець постійно проживав разом
зі спадкодавцем на час відкриття
спадщини, та інші документи, що
підтверджують факт постійного
проживання разом зі спадкодавцем.

Пункти 3.21. та 3.22. чинного зараз Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України № 296/5 від
22 лютого 2012 року, також передбачають, що
спадкоємець, який постійно проживав із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 Цивільного
кодексу, він не заявив про відмову від
неї. У разі відсутності у паспорті
такого спадкоємця відмітки про
реєстрацію його місця проживання
доказом постійного проживання із
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, відповідного органу
місцевого самоврядування про те, що
спадкоємець на день смерті спадкодавця
проживав разом із цим спадкодавцем.

Реєстраційні записи у паспорті
позивачки, у будинковій книзі, а також
відповідна довідка КП «Житлосервіс»
Сарненської міської ради свідчать про
те, що на час смерті матері і батька
позивачка як спадкоємець постійно
проживала разом з ними на час відкриття
спадщини.

Зазначені обставини підтвердили і
допитані апеляційним судом свідки
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є сусідами обох
сторін у справі. Показання свідка
ОСОБА_7, рідного брата позивачки та
відповідача, з цього приводу колегією
суддів відхиляються, оскільки, як
пояснила ОСОБА_1, вона перебуває з ним у
неприязних стосунках. Крім того, свідок
ОСОБА_7 не зміг навіть назвати суду рік
смерті своєї матері ОСОБА_4

Таким чином, позивачка та її батько
ОСОБА_3, проживаючи на час смерті ОСОБА_4
(померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року) у спірному
житловому будинку, на підставі правил
ст. 549 ЦК України 1963 р. прийняли її
спадщину у порядку спадкування за
законом шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном, внаслідок чого ОСОБА_3 за життя
став власником ? частин цього будинку, а
позивачка набула у власність ? його
частину.

Даних про прийняття спадщини ОСОБА_4
іншими її спадкоємцями у справі немає.

Після смерті ОСОБА_3 (який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року внаслідок раку
легенів й якого до смерті доглянула
позивачка) на підставі ст.ст. 1268 та 1269 ЦК
України спадкоємцями належних йому за
життя ? частин спірного будинку у
рівних частках у порядку спадкування
за законом стали його діти: позивачка
ОСОБА_1, яка, як було зазначено вище,
фактично прийняла спадщину, та
відповідач ОСОБА_2, який у встановлений
законом строк подав нотаріусу
відповідну заяву.

Отже, внаслідок цього позивачка ОСОБА_1
стала власником 5/8 (2/8+3/8=5/8) частин
спірного будинку, а відповідач ОСОБА_2
набув у власність 3/8 (3/4:2=3/8) його
частини.

Даних про прийняття спадщини ОСОБА_3
іншими спадкоємцями у справі немає.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, у зв'язку з чим
підлягає скасуванню.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню
не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 529, 549 ЦК України 1963 р., ст.ст. 1261, 1268
та 1269 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307,
313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Сарненського районного суду
від 23 травня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту права власності та
визнання права власності на спадкове
майно за законом задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку
спадкування за законом право власності
на 5/8 частин житлового будинку з
надвірними будівлями на АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 713
(сімсот тринадцять) грн. 90 коп.
понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: