22-ц/775/1090/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Кулик С.В.
Доповідач Гаврилова Г.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

16 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді Гаврилової
Г.Л.

суддів Сороки Г.П., Мироненко
І.П.

при секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя від 19
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох
процентів річних, розміру інфляції та
процентів від суми позики,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із даним позовом до
ОСОБА_1, зазначив, що 01.07.2011р. між
сторонами було укладено два договори
позики на загальну суму 1 600, 000 грн.
ОСОБА_1 зобов'язалась повернути грошові
кошти в строк до 31.12.2011р., однак у зв'язку
з невиконанням відповідачем взятих на
себе грошових зобов'язань рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 07.06.2013р., залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 23.09.2013р., з відповідача на користь
позивача була стягнута сума боргу в
розмірі 1600,000 грн. та три проценти
річних - 36377, 05 грн. Рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя не
виконане. У зв'язку з чим позивач просив
суд стягнути з відповідача суму в
розмірі 399 883, 64 грн., з яких 70 669, 79 грн. -
три проценти річних, 9 600 грн., -
інфляційні витрати та 319 613, 85 грн. -
проценти за користування кредитом від
суми позики.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 19 травня 2014 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
трьох процентів річних, розміру
інфляції та процентів від суми позики
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 суму інфляції грошових
коштів в розмірі 9600 грн., суму трьох
відсотків річних в розмірі 70669,69 грн.,
319613,85 грн. процентів від суми позики.
Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції змінити, а саме
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 в частині стягнення процентів
від суми позики у вигляді 3% річних за
період з 01.01.2012р. по 25.03.2013р. та стягненні
процентів за користування кредитом.
Вважає, що три проценти річних
відповідно до ст. 625 ЦК України є видом
неустойки, на яку розповсюджується
скорочена позовна давність у один рік.
Крім того, сторони під час укладення
договору не домовлялись про оплату
процентів за користування кредитом, од
же, суд не мав правових підстав
застосовувати на правовідносин ч.1. ст.
1048 ЦК України.

Сторони, належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, до суду не з'явились, заяв та
клопотань суду не надали, що у
відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України
не перешкоджає розглядові справі за їх
відсутність.( а.с. 64,65)

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача ОСОБА_3, яка
просила апеляційну скаргу відхилити,
судове рішення залишити без змін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя від 07.06.2013 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 23.09.2013 року, по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за
договором позики та зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договорів позики вимоги за
основним позовом були задоволені у
повному обсязі та з відповідачки на
користь позивача стягнута сума боргу
за договором позики від 01 липня 2011 року
в сумі 200 000 грн., за договором позики від
01 липня 2011 року сума боргу в сумі 1 400,
000 грн., три проценти річних в сумі 36377, 05
грн. У задоволенні зустрічного позову
було відмовлено у повному обсязі. На
підставі виконавчих документів,
виданих Жовтневим районним судом міста
Маріуполя по вищезазначеній справі
розпочато виконавче провадження.
Станом на 26.03.2014 року рішення суду не
виконано, кошти не сплачено.( а.с. 15.16.20)

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З частини 3 ст. 61 ЦПК України вбачається,
що обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
й 3% річних виступають способом захисту
майного права та інтересу, який полягає
у відшкодування матеріальних витрат
стягувача від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
і отриманні компенсації (плати від
боржника за користування ним коштами,
належними до сплати стягувачеві).

Отже, інфляційні нарахування на суму
боргу та 3% річних входить до складу
грошового зобов'язання та підлягають
стягненню на користь кредитора.

Оскільки відповідачка
ОСОБА_1.,маючи боргові зобов'язання
перед позивачем ОСОБА_2, договір не
виконує, колегія суддів вважає, що
позивач має право на відшкодування
виплати інфляційного збільшення боргу
та 3% річних.

Доводи апеляції, що три проценти річних
відповідно до ст. 625 ЦК України є видом
неустойки, на яку розповсюджується
скорочена позовна давність у один рік,
не ґрунтується на законі,оскільки
неустойка( штраф,пеня) за правовою
природою є забезпеченням виконання
зобов'язання , до якої застосовують
вимоги ч.2. ст. 258 ЦК України, тоді як три
проценти річних від простроченої суми
сплачується боржником як
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання у відповідності
до ч.2 ст. 625 ЦК України та позовна
давність до даних вимог встановлена у
три роки( ст. 257 ЦК України)

Оскільки судом сума 3% річних, яка
підлягає стягненню з відповідача
визначена фактично за період з 13.11.2012
року ( з урахуванням стягнутих за
рішенням суду від 07.06.2013 року 3% річних
за період з 01.01.2012 року по 12.11.2012 року)
судова колегія погоджується з
висновками суду про стягнення три
відсотки річних у розмірі 70 669,69 за цей
період. ( а.с. 15-18) Розмір нарахованих
відсотків та порядок нарахування
апелянтом не оскаржується.

Переглядаючи судове рішення в частині
стягнення процентів за користування
кредиту , судова колегія виходить з
наступного.

Згідно із ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Договір позики, як загальна договірна
конструкція є підставою для виникнення
правовідносин, учасниками яких є
будь-які фізичні або юридичні особи,
оскільки ЦК України не містить жодного
виключення як щодо суб'єктного складу,
так і щодо права на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, розмір яких і порядок їх
одержання встановлюється договором.
Якщо договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦПК України
передбачено, що договір позики
вважається безпроцентним, якщо він
укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін;
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Судом встановлено, що за двома
договорами позики від 01.07.2011 року на
загальну суму 1 600, 000 грн. ОСОБА_1
зобов'язалась повернути позивачу
ОСОБА_2 грошові кошти в строк до
31.12.2011р.Судом встановлено, що дана
позика передавалась на розвиток
бізнесу, значно перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, зауважень у договорі про
безпроцентність не має, позов
заявлений у межах трирічного строку,
отже судом обґрунтовано застосовані
вимоги ч. 1.ст.1048 ЦК України. Розмір
процентів, обчислений на рівні
облікової ставки Національного банку
України, та порядок його обчислення
апелянтом не оскаржується.

За таких обставин, переглядаючи
справу в межах доводів апеляційної
скарги , судова колегія погоджується з
висновками суду щодо задоволення
позову, а доводи апеляційної скарги про
порушення норм матеріального права є
безпідставними.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи, та є безумовною
підставою для скасування рішення у
справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя від 19 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: