У Х В А Л А

Іменем України

12 серпня 2014 року
м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської об ласті у складі:

головуючої - судді Кожух
О.А.

суддів - Кондора
Р.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Міжгірського
районного суду від 03 червня 2014 року по
спрпаві за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Нижньостуденівської сільської ради,
ОСОБА_3, третя особа без самостійних
вимог - відділ Держземагенства у
Міжгірському районі - про визнання
неправомірним та скасування рішення
Н.Студенівської сільської ради,
визнання недійсним Державного акту на
право власності на земельну ділянку,
визнання права та зобов'язання вчинити
певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом, в якому
просили: - визнати протиправним та
скасувати рішення п'ятої сесії
Н.Студенівської сільської ради від
23.06.2011; - визнати нечинним та скасувати
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий ОСОБА_3 відповідно до
рішення п'ятої сесії Н.Студенівської
сільської ради від 23.06.2011; - визнати за
позивачем ОСОБА_1 право на приватизацію
земельної ділянки площею 0,06 га. та
зобов'язати Н.Студенівську сільську
раду видати йому необхідні рішення
щодо надання права оформлення у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,06 га. Також просили сільській
раді вирішити питання про забезпечення
вільного доступу до земельних ділянок,
суміжних з гр. ОСОБА_3, передбачивши це
відповідним рішенням сесії сільської
ради. Позов мотивовано тим, що у 1978 році
правлінням колгоспу ім.Кірова позивачу
доділено 0,06 га присадибної ділянки, яка
розташована біля його хати і
використовується ним. Коли позивач
почав збирати документи для
приватизації своєї земельної ділянки
то виявилось, що частина ділянки, а саме
0,06 га передана у власність ОСОБА_3 на
підставі рішення Н.Студенівської
сільської ради від 23.06.2011 р. Вважає, що
таким рішенням сільської ради
порушено його права на земельну
ділянку, площею 0,06 га., оскільки він
використовує її з 1978 року та має на неї
право за набувальною давністю, а при
передачі земельної ділянки ОСОБА_3 з
ним не було погоджено меж земельної
ділянки.

Рішенням Міжгірського районного
суду від 03 червня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На це рішення позивачі подали
апеляційну скаргу, в якій просять
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким їх позов задовольнити в
повному обсязі. Свою позицію мотивують
тим, що, на їх думку, судом першої
інстанції було допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
неправильно встановлено фактичні
обставини справи та дано їм невірну
правову оцінку.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_3 та Н.Студенівська сільська рада
просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін та
їх представників, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, які беруть
участь у справі, і які розпоряджаються
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд; кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК
України).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
безпідставності позову та того, що
права позивачів у сфері земельних
правовідносин не є порушеними ні з
боку Н.Студенівської сільської ради, ні
з боку ОСОБА_3. Рішення Н.Студенівської
сільської ради щодо передачі у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,1450 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1 є правомірним, державний акт,
виданий ОСОБА_3 на підставі цього
рішення, і технічна документація до
нього виготовлені відповідно до
положень земельного законодавства.

З таким висновком суду першої
інстанції судова колегія погоджується
в повній мірі.

Як встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи,
рішенням Міжгірського районного суду
від 16.02.2009 визнано за ОСОБА_3 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
як спадкоємиці другої черги за
померлою сестрою ОСОБА_5 (а.с.37,38).

Рішенням п'ятої сесії шостого
скликання Н.Студенівської сільської
ради № 11 від 23 червня 2011 року ОСОБА_3
затверджено матеріали технічної
документації та передано безоплатно у
власність земельну ділянку площею 0,1450
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд в АДРЕСА_1 (а.с.40).

На підставі вищевказаного
рішення сільської ради, 23 січня 2012 року
ОСОБА_3 видано Державний акт серії ЯЛ №
779926 на право власності на земельну
ділянку площею 0.1450 (а.с.41). Суміжними
землекористувачами ОСОБА_3 є: від А до Б
- землі сільської ради; від Б до В - землі
гр.. ОСОБА_6; від В до Г - землі гр.. ОСОБА_3;
від Г до А - землі загального
користування (дорога) (а.с.41).

На підтвердження своїх позовних
вимог позивачами надано архівну
довідку № 35/28-1 від 09.12.2013. Згідно
протоколу засідання правління
колгоспу ім. Кірова № 10 від 28 грудня 1974
року за результатами розгляду заяви
ОСОБА_1 про виділення ділянки було
вирішено: «виділити з вільного фонду».
Згідно протоколу засідання правління
колгоспу № 3 від 2 березня 1978 року за
результатами розгляду заяви ОСОБА_1 щоб
додати йому ділянки між хатами рішили:
«доділити 0,06 га. присадибної ділянки»
(а.с 10). У архівній довідці від 03.04.2014 №
58/27, виданій на уточнення архівної
довідки № 35/28-1 від 09.12.2013, вказано, що у
протоколі правління колгоспу № 10 від 28
грудня 1974 року не зазначено дані про
місцезнаходження та площу виділеної
земельної ділянки, а у протоколі
правління колгоспу № 3 від 2 березня 1978
року не вказано між якими хатами
доділити ділянку (а.с.42).

Відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю серії
II-ЗК № 005943 від 30.07.2003, що виданий на
підставі рішення 17 сесії 23 скликання
Н.Студенівської сільської ради від 9
лютого 2001 року, у приватній власності
ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_2 перебувають
земельні ділянки загальною площею 0.6070
га., для ведення особистого селянського
господарства та обслуговування
житлового будинку (всього 5 земельних
ділянок). Земельна ділянка площею 0.0651
га. зазначена у Державному акті «двір»,
інші земельні ділянки - «загорода».
Суміжними землекористувачами
земельної ділянки «двір» зазначено:
від А до Б - землі загального
користування (дорога); від Б до В - землі
гр. ОСОБА_7; від В до Г - прирічкова смуга
(а.с.61).

Відповідно до положень Земельних
кодексів України в редакції 1992 року (із
відповідними змінами) року та 2001 року
земельна ділянка для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
зазначається як присадибна ділянка.
Таким чином, площа земельної ділянки,
позначена як «двір» у Державному акті
на право приватної власності на землю,
виданому ОСОБА_1, відповідає рішенню
правління колгоспу щодо «доділення» 0,06
присадибної ділянки.

Як зазначено вище, рішення про передачу
ОСОБА_1 земельної ділянки було прийнято
Н.Студенівською сільською радою 9
лютого 2001 року - на час дії Земельного
кодексу України в редакції 1992 року (із
відповідними змінами). У власність було
передано земельну ділянку, яка була
надана йому раніше.

Відповідно до ст. 17 вказаного Кодексу
передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки, на підставі заяви громадянина
і матеріалів, що підтверджують її
розмір (земельно-кадастрова
документація, дані бюро технічної
інвентаризації, правлінь товариств і
кооперативів тощо).

Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК Української
РСР (редакції 1970 року) право
землекористування громадян, які
проживали в сільській місцевості,
засвідчувалось записами в
погосподарських книгах сільських Рад.

Згідно записів в погосподарських
книгах Н.Студенівської сільської ради
станом на 1978 рік за дворогосподарством
ОСОБА_1 рахувалося 0,40 га земельної
ділянки, а станом на 1 червня 1979 р. 0,50 га.
(а.с.203). Згідно земельно-шнурової книги
станом на 1992 рік за ОСОБА_1 рахується
присадибна ділянка загальною площею 0,60
га. (а.с. 144)

Загальна площа земельної ділянки, що
була передана ОСОБА_1, становить 0,6070 га.,
що відповідає записам у
земельно-шнуровій книзі за 1992 рік.

Таким чином, з наявних матеріалів
справи не вбачається, де саме
розташовані земельні ділянки, що були
виділені ОСОБА_1 рішенням правління
колгоспу. Позивачами не було надано
належних та допустимих доказів того, що
саме частина земельної ділянки, яка на
даний час належить ОСОБА_3, була
„доділена" ОСОБА_1 рішенням правління
колгоспу у 1978 році як присадибна
ділянка. В той же час площа присадибної
ділянки, на якій розташований будинок
позивачів - "двір" - становить 0,06 га. Той
факт, що ОСОБА_1 користувався спірною
земельною ділянкою (косив сіно) та
показання свідка ОСОБА_8 щодо передачі
колгоспом цієї земельної ділянки
позивачу не є допустимими доказами
того, що саме така земельна ділянка
була передана позивачу у 1978 році.

Згідно наявного у матеріалах
справи Свідоцтва на забудову садиби в
сільських населених пунктах
Української РСР, ОСОБА_2 було надано під
забудову земельну ділянку площею 0,07 га.
у с. Верхнє Студене (а.с.65), а спірна
земельна ділянка розташована у с.
Нижній Студений.

Крім того, ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить земельна ділянка
площею 0,50 га в урочищі «Воробчівський»
для ведення особистого селянського
господарства згідно Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ЗК № 009669 від 30.07.2003 (а.с.62), та
ОСОБА_2 на праві приватної власності
належить земельна ділянка площею 0,50 га
«Воробчівський» для ведення
особистого селянського господарства
згідно Державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ЗК № 009668 від 30.07.2003 (а.с. 63). Ці
земельні ділянки позивачі отримали як
земельні частки (паї) як члени колгоспу.

Доводи ОСОБА_1, що при оформленні у
власність земельної ділянки ОСОБА_3 з
ним повинні були узгоджувати межі як із
суміжним землекористувачем, не можуть
бути взяті до уваги, оскільки між
спірною земельною ділянкою та двором
ОСОБА_10 проходить грунтова дорога (межа
від А до Г), що вбачається з технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку ОСОБА_3 (а.с.78).
Цей факт визнано позивачами та
зазначено самим позивачем на схемі,
наданій ним (а.с.60). А отже, по цій межі
сторони не є суміжними
землекористувачами.

Суд першої інстанції правомірно не
взяв до уваги посилання позивача на ст.
119 цього Кодексу (набувальна давність),
оскільки передбачене цієї статтею
право в особи може виникнути не раніше 1
січня 2017 року. Крім того, сама по собі
наявність строку набувальної давності
не є єдиною та безпосередньою
підставою для виникнення в особи права
власності або права користування
земельною ділянкою. Вона є лише умовою
для застосування інших способів
встановлення цих прав. Набувальна
давність користування земельною
ділянкою згідно з указаною статтею є
лише підставою для звернення до органу
державної влади, або органу місцевого
самоврядування з відповідним
клопотанням щодо оформлення
правовстановчих документів на
земельну ділянку. При цьому, земельна
ділянка, яка вже була передана у
власність одній особі на підставі
рішення відповідного органу, не може
бути передана у власність іншій особі
лише в силу права, яке виникло у неї у
зв'язку з набувальною давністю.

Оскільки позивачами не доведено їх
право на приватизацію спірної
земельної ділянки, є безпідставними і
позовні вимоги, звернені до
Н.Студенівської сільської ради щодо
прийняття відповідних рішень. Крім
того, обраний позивача спосіб захисту
свого права - зобов'язання сільської
ради видати необхідні рішення в сфері
регулювання земельних відносин - не
передбачений Земельним кодексом
України.

Зважаючи на викладене, судова
колегії вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
відмови у задоволенні позовних вимог,
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.
Рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.
Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1
ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду
від 03 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді