Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст. Чішман
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи
підприємця ОСОБА_2, третя особа
Житомирський міський центр зайнятості
про визнання звільнення незаконним,
визнання незаконним зняття з
реєстрації трудового договору,
поновлення на роботі, стягнення
невиплаченої заробітної плати

за апеляційною скаргою Фізичної особи
підприємця ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 24 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з названим позовом.
Вимоги обґрунтовував тим, що 31 січня 2013
року було розірвано трудовий договір
між ним та відповідачем відповідно до
п.4 ст.40 КЗпП України та знято з
реєстрації Житомирським міським
центром зайнятості 10 липня 2013 року.
Просив визнати незаконним його
звільнення з посади начальника
юридичного відділу ФОП ОСОБА_2 на
підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 31 січня
2013 року; визнати незаконним зняття з
реєстрації трудового договору №7
від 27 січня 2012 року Житомирським
міським центром зайнятості 10 липня 2013
року , поновити його на роботі, стягнути
з відповідача на його користь
невиплачену заробітну плату з 01 січня
2013 року до 10 липня 2013 року в сумі
2942,58грн., стягнути середню заробітну
плату з 11 липня 2013 року по дату
винесення рішення судом.

Рішенням Богунського
районного суду м. Житомира від 24 квітня
2014 року позов задоволено частково.
Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади
начальника юридичного відділу ФОП
ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України
з 31 січня 2013 року незаконним. Поновлено
на роботі ОСОБА_1 на посаді начальника
юридичного відділу ФОП ОСОБА_2 Стягнуто
з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
невиплачену заробітну плату за період
з 01 січня 2013 року до 15.01.2013 року включно
в розмірі 171,07 грн., за період з 01.03.2013
року по 14.03.2013 року за період з 16.03.2013
року по 10.07.2013 року в сумі 1634,69 грн., а
всього 1805,76 грн. без урахування
податків й інших обов»язкових
платежів. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 середню заробітну плату
за період з 11.07.2013 року по 24.04.2014 року
(включно) в розмірі 3839,62 грн. без
урахування податків й інших
обов»язкових платежів. В задоволенні
решти вимог відмовлено. Стягнуто з ФОП
ОСОБА_2 на користь держави судовий збір
в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ФОП
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог повністю.
Вважає, що рішення було ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом не повно
з»ясовано фактичні обставини справи та
не досліджено та не надано належної
оцінки наявним у матеріалах справи
доказам. Відповідачем була отримана
заява ОСОБА_1 про звільнення його з
роботи за угодою сторін, після чого він
жодного разу на роботу не з»явився, а на
письмові звернення відповідача про
явку на роботу ніяким чином не
відреагував.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40
КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення терміну його чинності
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» із подальшими змінами, у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41
КЗпП України, чи додержані власником
або уповноваженим ним органом
передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП
правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи не застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи 27.01.2012 року між ОСОБА_2 /фізичною
особою/ з одного боку та ОСОБА_1
/працівником/ з другого боку було
укладено трудовий договір на
невизначений строк, за умовами якого
працівник зобов»язався виконувати
юридичний супровід безпеки приватного
підприємця, а фізична особа -
виплачувати заробітну плату
працівнику у розмірі 1/2 її
мінімального розміру на місяць з
урахуванням чотиригодинного робочого
дня /а.с.130-131/. 02.02.2012 року цей договір
було зареєстровано у Житомирському
міському центрі зайнятості.

31.01.2013 року зазначений
трудовий договір розірвано на підставі
п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України /за прогули
працівника/ та знято з реєстрації в
Житомирському міському центрі
зайнятості з 10.07.2013 року /а.с.131/.

З матеріалів справи
вбачається, що 14 січня 2013 року позивач
написав на ім ”я відповідача заяву, в
якій просив звільнити його з посади
керівника юридичного відділу за угодою
сторін з 29 січня 2013 року /а.с.163/.

У позовній заяві позивач
зазначив, що через неодноразові
конфлікти з відповідачем йому було
запропоновано написати заяву про
звільнення за угодою сторін, яку він у
січні й написав, проте ця заява не була
погоджена відповідачем /а.с.1/.

Незважаючи на відсутність
згоди відповідача на звільнення
позивача та ще до закінчення
обумовленої ним дати звільнення,
позивач, починаючи з 17 січня 2013року на
роботу не з”являвся, протягом
встановленого робочого дня був
відсутній на робочому місці без
поважних причин, про що свідчать акти
ФОП ОСОБА_2, складені ОСОБА_2 в
присутності менеджера з поставки
ОСОБА_3 та торгового представника
ОСОБА_4В./а.с.62-93/.

Заперечуючи проти обставин
відсутності його на робочому місці,
починаючи з 17 січня 2013 року, позивач
посилався на те, що визначеного
робочого місця у нього не було та він не
був забезпечений необхідними для
роботи засобами. Однак такі
заперечення є безпідставними,
оскільки, на порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1
ст.60 ЦПК України, не підтверджені
жодними доказами. До того ж позивач не
надав будь-яких доказів виконання у цей
період покладених на нього функцій,
пов”язаних з діяльністю ФОП ОСОБА_2

Відтак, достовірно
встановлено, що ОСОБА_1 з 17 січня 2013 року
самовільно припинив роботу у
відповідача, не з”являючись на
робочому місці без поважних причин.

А тому колегія суддів
вважає, що позивач дійсно допустив
прогул, а тому звільнення його з роботи
на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є
правомірним.

Оскільки позивач працював
найманим працівником у фізичної
особи-підприємця, то звільнення такого
працівника має свої особливості і
регулюється постановою Кабінету
Міністрів України від 29 жовтня 2009 року
№1168 „Про деякі питання застосування
законодавства про працю фізичною
особою, яка використовує найману
працю”.

У відповідності до цієї постанови
відповідач направляв на адресу
позивача листи про розірвання
трудового договору, що підтверджується
поштовою кореспонденцію, однак позивач
або не реагував на ці листи, або, що
сторони визнали в судовому засіданні,
залишив центр зайнятості, не
дочекавшись представника ФОП
ОСОБА_2О./а.с.122,123,126-128/.

В матеріалах справи міститься
відомість на виплату заробітної плати
працівникам ФОП ОСОБА_2 за лютий 2013
року. У зазначеній відомості вказано
прізвище позивача, однак графа -
відпрацьовані дні відносно нього не
заповнена, що свідчить про
формальність внесення його до списку
та не підтверджує факту роботи, а
відтак і оплату праці/а.с.100/.

З огляду на наведене доводи позивача
про те, що відповідач не міг його
звільнити 31.01.2014 року, оскільки листом
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Житомирській області
від 28 лютого 2013 року не встановлено
факту розірвання трудового договору,
не заслуговують на увагу. Окрім того,
зняття з реєстрації трудового договору
не було на той час зареєстровано у
Житомирському міському центрі
зайнятості.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що звільнення
ОСОБА_1 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України
відбулось з порушенням місячного
строку притягнення до дисциплінарної
відповідальності, оскільки останній
акт про відсутність працівника на
робочому місці складено 15.03.2013 року,
проте договір знято з реєстрації лише
10.07.2013 року, крім того від порушника
трудової дисципліни не відібрано
письмових пояснень щодо поважності
причин відсутності на робочому місці,
так само як і не складено акт про
відмову в наданні в пояснень.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками, оскільки
матеріалами справи доведено, що
позивач 17 січня 2013 року без поважних
причин був відсутній на робочому місці
та в подальшому, й до теперішнього часу
не з”являвся на роботі. Відтак,
звільнення його з роботи на підставі
п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з 31.01.2013 року є
обґрунтованим.

Реєстрація розірвання трудового
договору у територіальному центрі
зайнятості не пов”язується із датою
його розірвання, а передбачає лише
трьохденний термін для зняття
трудового договору з реєстрації з дня
надходження необхідних документів від
роботодавця /п.6 постанови КМУ №1168 від 29
жовтня 2009 року/.

Окрім того метою отримання власником
або уповноваженим ним органом
письмових пояснень порушника трудової
дисципліни, які він повинен зажадати
від порушника трудової дисципліни до
застосування дисциплінарного
стягнення ( ч.1 ст.149 КЗпП України) є
з”ясування обставин, за яких вчинено
проступок для врахування цього поряд з
іншими обставинами при обранні виду
стягнення, а тому сам по собі факт
неотримання власником або
уповноваженим ним органом таких
пояснень за відсутності даних про
поважність вчинення проступку не може
бути підставою для визнання рішення
про застосування дисциплінарного
стягнення незаконним. Тим паче позивач
на робочому місці не з”являвся, на
виклики роботодавця не реагував, що
унеможливило відібрати у нього
пояснення щодо скоєного
дисциплінарного
проступку.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що підстави для
поновлення на роботі ОСОБА_1 у ФОП
ОСОБА_2 відсутні, а відтак відсутні
підстави для стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
/ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України/.

Відсутні також підстави для
виплати позивачу заробітної плати за
спірний період, оскільки у цей період
він не працював.

Вимоги позивача до
Житомирського міського центру
зайнятості про визнання незаконним
зняття 10 липня 2013 року з реєстрації
трудового договору №7 від 27 січня
2012 року є безпідставними, оскільки
центр зайнятості не є стороною у
справі –відповідачем, а третьою
особою, а вимоги до третіх осіб згідно
норм цивільно-процесуального
законодавства не пред”являються.

За таких обставин рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню відповідно до положень ст.309
ЦПК України з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст.ст.
209,218,303,307,309,313,314,316,317,319,324,325 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного
суду м. Житомира від 24 квітня 2014 року
скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову
ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2, третя особа Житомирський
міський центр зайнятості про визнання
звільнення незаконним, визнання
незаконним зняття з реєстрації
трудового договору, поновлення на
роботі, стягнення невиплаченої
заробітної плати відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді