Справа № Провадження №367/1640/13
22-ц/780/2846/14 Головуючий у І інстанції
Чернов Д.Є.Категорія44Доповідач у 2
інстанціїПоліщук 30.05.2014
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Ігнатченко Н.В., Малорода О.І.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 12 серпня 2013 року у справі за
позовом Прокурора м.Ірпеня Київської
області в інтересах держави до
Коцюбинської селищної ради Київської
області, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа:
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним рішення, державного
акту на право власності на землю,
визнання права власності на земельну
ділянку,-

В С Т А Н О В И Л
А :

В січні 2013 року прокурор міста Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з вищевказаним
позовом, мотивуючи його тим, що в ході
проведеної перевірки встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року № 1980/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га, а 27 лютого 2009 року ОСОБА_3 на
підставі даного рішення отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 927473.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 жовтня 2011 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3
продав ОСОБА_2, в зв'язку з чим на
державному акті серії ЯЖ № 927473,
виданому на ім'я ОСОБА_3, було зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_2

Разом з тим, рішення селищної ради від
25.12.2008 року за № 1980/25-5 та виданий на його
підставі на ім'я ОСОБА_3 державний акт
на право власності на земельну ділянку
є незаконними, оскільки при їх
прийнятті та оформленні допущено
порушення вимог діючого законодавства.

Зокрема, зазначена земельна ділянка
знаходиться за межами смт. Коцюбинське,
що підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи від
05.03.2012 року № 325, проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика», в зв'язку з чим
Коцюбинська селищна рада не мала права
розпоряджатися даною земельною
ділянкою та передавати її у власність
ОСОБА_3

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
які перебувають у постійному
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство», яке згоди
на вилучення цієї ділянки для передачі
її у власність ОСОБА_3 не надавало.

Також при розпорядженні вказаною
земельною ділянкою Коцюбинською
селищною радою порушено вимоги ст.ст. 20,
21 ЗК України та ст. 57 Лісового кодексу
України щодо порядку зміни цільового
призначення землі, оскільки зміна
цільового призначення спірної
земельної ділянки в порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилась, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалось, що
підтверджується висновком Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області № 9544/359 від 15.12.2008 року.

Рішення Коцюбинської селищної ради від
25.12.2008 року № 1980/25-5 вказаним вимогам не
відповідає, порушує право державної
власності на спірну земельну ділянку, а
тому відповідно до ст.ст. 16, 21, 393 ЦК
України, ст.ст. 152, 155 ЗК України підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
визнанню недійсним підлягає і
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 927473,
виданий 27 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_3

Враховуючи те, що у ОСОБА_3 право
власності на земельну ділянку на
законних підставах не виникло, він не
міг передати його ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу, який в силу
вищенаведених обставин є нікчемним
відповідно до ст. 228 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач просив
суд ухвалити рішення про визнання
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 1980/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати
недійсним державний акт серії ЯЖ № 927473,
виданий на ім'я ОСОБА_3, з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_2,
скасувавши його державну реєстрацію,
та визнати право власності держави на
земельну ділянку.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 12 серпня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 1980/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 927473, кадастровий номер :01:041:0128,
виданий на ім'я ОСОБА_3 з відміткою про
перехід права власності до ОСОБА_2 та
скасовано його державну реєстрацію. В
решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав на нього апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права, просив рішення суду скасувати в
частині визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку, що виданий на ім'я ОСОБА_3 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2 і скасування його державної
реєстрації.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суду суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року №1980/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_3
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га.

27 лютого 2009 року ОСОБА_3 на підставі
даного рішення отримав державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 927473.

В подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 жовтня 2011 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3
продав ОСОБА_2, в зв'язку з чим на
державному акті серії ЯЖ № 927473,
виданому на ім'я ОСОБА_3, було зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_2

Також встановлено, що відповідно до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року селище міського типу
Берковець перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі,
однак будь-які графічні додатки до
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 року, які б підтверджували межі
селища Коцюбинське не збереглися. З 1941
року і по даний час рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся та не затверджувався.

Вищенаведені обставини встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 року у справі за позовом
Київської міської ради до Державного
управління навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради, Коцюбинської селищної
ради, за участю прокуратури м. Києва,
треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
"Святошинське лісопаркове
господарство", КП КОР "Обласний
лісгосп", Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України, про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити дії.

Разом з тим, відповідно до інформації
відділу Держкомзему в м. Ірпінь від
18.01.2013 року № 01-02/44-1, державна
статистична звітність форми 6-зем по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не велася, землі запасу по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 року
по 31.12.2008 року не обліковувалися.

Судом першої інстанції також
встановлено, що на момент прийняття
спірного рішення будь-яка містобудівна
документація, визначена Законом
України "Про планування і забудову
територій" в сел. Коцюбинське була
відсутня, а Перспективний план
розвитку селища, на який посилався
представник Коцюбинської селищної
ради та техніко-економічне
обґрунтування є видом землевпорядної
документації та згідно вимог
зазначеного закону не є містобудівною
документацією, яка могла б бути
підставою для прийняття спірного
рішення щодо відведення земельної
ділянки для містобудівних потреб.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою і відшкодування
збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
основи містобудування" визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України "Про
планування і забудову територій"
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень
ЗК України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи вищезазначене
законодавство та зважаючи на ту
обставину, що земельна ділянка, яка є
предметом оспорюваного рішення,
розташована поза межами населеного
пункту - смт. Коцюбинське, оскільки на
момент прийняття спірного рішення від
25.12.2008 року № 1980/25-5 межі смт.
Коцюбинське у передбаченому законом
порядку не були визначені та
встановлені, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого Коцюбинською
селищною радою рішення від 25.12.2008 року
№ 1980/25-5 як такого, що не відповідає
положенням п.12 Перехідних положень та
ст. 12 ЗК України.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
даного спору по суті суд першої
інстанції обґрунтовано не прийняв до
уваги рішення Коцюбинської селищної
ради від 29.04.2010 року № 75, від 15.09.2010 року
№ 153 та від 06.11.2009 року № 170, оскільки
вони прийняті після прийняття
оспорюваного рішення і обставини, які
ними підтверджуються, не існували на
момент прийняття спірного рішення.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем не пропущений строк для
подачі позову до суду, оскільки пунктом
5 Прикінцевих та перехідних положень
Закону України від 20.12.2011 № 4176-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства", який набрав
чинності з 15.01.2012, встановлено, що позов
про визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи, може бути подано
протягом трьох років з дня набрання
чинності цим Законом.

Проте, колегія суддів не може
погодитися із висновками суду в
частині визнання недійсним виданого на
ім'я ОСОБА_3 державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 927473 та скасування його державної
реєстрації, оскільки суд у порушення
вимог статей 213, 214 ЦПК України в
достатньому обсязі не визначився із
характером спірних правовідносин, що
потягло невірне вирішення спору в цій
частині.

Так судом встановлено, що 22 жовтня 2011
року вищевказану земельну ділянку
площею 0,10 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 продав
ОСОБА_2, в зв'язку з чим на державному
акті серії ЯЖ № 927473, виданому на ім'я
ОСОБА_3, було зроблено відповідну
відмітку про перехід права власності
на земельну ділянку до ОСОБА_2

Задовольняючи вимоги прокурора в
частині визнання недійсним державного
акту серії ЯЖ № 927473, виданого на ім'я
ОСОБА_3, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_2, суд виходив з того,
що у зв'язку із визнанням недійсним
рішення ради про передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки, є правові
підстави для визнання недійсною
відмітки про перехід права власності,
вчиненої на державному акті серії ЯЖ №
927473 та скасування його державної
реєстрації.

При цьому суд залишив поза увагою
підстави позову прокурора, який
мотивував вимоги тим, що укладений між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної ділянки є нікчемним згідно
положень ст.228 ЦК України як такий, що
порушує публічний порядок, і не
потребує визнання його недійсним.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд
дійшов правильного висновку про
необгрунтованість посилань прокурора
на нікчемність договору
купівлі-продажу від 22 жовтня 2011 року,
оскільки прокурор не надав доказів, що
даний правочин порушує публічний
порядок. Однак, дійшовши таких
висновків, суд в порушення вимог ст.81,
131, 152 ЗК України, ст.204 ЦК України, та
всупереч попереднім висновкам про
відсутність підстав вважати договір
купівлі-продажу нікчемним, визнав
відмітку про перехід права власності,
вчинену в державному акті, недійсною.

Наведене свідчить про порушення судом
вимог процесуального закону щодо
законності і обгрунтованості рішення.

Крім того, суд не звернув уваги, що
державний акт серії ЯЖ 927473 із відміткою
про перехід права власності на
земельну ділянку до ОСОБА_2 вже є
правовстановлюючим документом на
ділянку ОСОБА_2, а правовою підставою
реєстрації за ним права власності на
ділянку є договір купівлі-продажу від 22
жовтня 2011 року.

Відповідно без вирішення питання щодо
правомірності набуття ОСОБА_2 права на
спірну ділянку за цивільно-правовою
угодою, як це передбачає п. «в» ч.3 ст.152
ЗК України, підстави для визнання
недійсним державного акту, виданого на
підставі цієї угоди, відсутні.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору в
оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними чи неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в
частині визнання недійсним виданого на
ім'я ОСОБА_3 державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 927473 з відміткою про перехід права
власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та
скасування його державної реєстрації,
колегія суддів вважає, що дані вимоги
не підлягають до задоволення, виходячи
з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.81, ст.131 ЗК
України (в редакції на час виникнення
спірних правовідносин) громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки в тому числі на
підставі придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку
необгрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст.204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч.3 ст.152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, з яким погоджується колегія
суддів, зазначивши в рішенні, що
укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 22 жовтня 2011 року не є таким,
що порушує публічний порядок, оскільки
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
ОСОБА_2 набув права власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 22 жовтня 2011 року,
який не визнаний судом недійсним і не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також
враховуючи приписи ст.204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, колегія суддів вважає, що
відсутні підстави для визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
927473 із відміткою про перехід права
власності на земельну ділянку від
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 з підстав, вказаних
прокурором у позові.

Посилання прокурора на те, що визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку
вважається окремим способом захисту
порушених прав і не пов'язане із
вирішенням питання про правомірність
набуття особою права власності на
земельну ділянку, необгрунтовані і
суперечать вимогам закону, зокрема ст.
328 ЦК України, згідно якої право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акту і скасування його
державної реєстрації ухвалене з
порушенням норм матеріального права і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313- 316, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 12 серпня 2013 року -
в частині визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації
скасувати і в цій частині ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову прокурора
м.Ірпеня Київської області в інтересах
держави до ОСОБА_2, третя особа
Комунальне підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації і
відмовити .

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: