АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3971/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бурда П. О. Доповідач - Слоквенко
Г.П. Категорія 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: - Гасановій С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - група
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Петропавлівського РВ ГУ
МВС України в Дніпропетровській
області про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням за апеляційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Петропавлівського
районного суду Дніпропетровської
області від 20 січня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності, виселенні
та зняття з реєстраційного обліку. В
наступному позовні вимоги уточнив,
заявивши вимогу про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням. В обґрунтування
позову зазначив, що з 1993 року по 2006 рік
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_9 Від цього шлюбу у них
народилися відповідачі по справі -
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачі з 2002 року не
проживають разом з ним, хоча
зареєстровані, за адресою: АДРЕСА_1 та
мешкають разом з матір'ю ОСОБА_9
Добровільно знятися з реєстрації і
зареєструватися в іншому місці не
бажають. Позивач просив усунути
перешкоди в користуванні його майном -
будинком під АДРЕСА_1, позбавивши права
користування цим жилим приміщенням
відповідачів( а.с.41-45).

Рішенням Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
січня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено в повному обсязі ( а.с. 83-86).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, ставить питання про
скасування рішення суду та просить
ухвалити нове рішення про задоволення
позову в повному обсязі( а.с. 87-89).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, позивачу рішенням
11 сесії ХХІІ скликання від 29.12.1994 року
Петрівської сільської ради
Петропавлівського району
Дніпропетровської області передано у
приватну власність земельну ділянку,
призначену для обслуговування жилого
будинку площею 0,25 га та для ведення
особистого господарства площею 0,10 га,
за адресою: АДРЕСА_1 , що
підтверджується копією цього рішення (
а.с. 9-12). 18.01.2010 року позивач отримав
державний акт на право власності на
зазначену земельну ділянку серія ЯИ
№093931, яка призначена для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, що
підтверджується копією державного
акту ( а.с.13). Рішенням від 18.03.1995 року № 41
виконкому Петропавлівської районної
ради народних депутатів позивачу було
дозволено будівництво індивідуального
житлового будинку і видано паспорт на
забудову садиби за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується його копією, в якій є
копія рішення про дозвіл на
будівництво ( а.с. 14-18).

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд прийшов до висновку що
позивач не довів своє право звернення з
позовом про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, оскільки позивач не є
власником житлового будинку, а
відповідачі не є членами сім'ї власника
або наймачами житлового приміщення за
правочином, укладеним із власником.
Крім того, ОСОБА_11 проживає у іншому
житловому приміщенні. А вимога
позивача про зняття відповідачів з
реєстрації на підставі ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», є передчасною, оскільки для
цього потрібно наявність, зокрема,
судового рішення, яке набрало законної
сили, про визнання відповідачів такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права: згідно із ч.2
ст.331 ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо право власності
на нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації та з моменту його прийняття
до експлуатації.

Суд відмовляючи в задоволенні позову
врахував, що посилання позивача на
ст.319, 379, 391, 405 ЦК України стосуються
захисту прав саме власника і не є
належними, так як в судовому позивач
визнав, що збудований будинок в
експлуатацію не прийнятий і право
власності позивача на нього не
зареєстроване.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не застосовані до спірних
правовідносин норми ст. 64, 71, 156 ЖК
України, належним чином не
обґрунтовані, а наявність родинних
відносин між сторонами не є підставою
для задоволення позову, оскільки
зазначені особи не є членами одієї
сім»ї, сімейних відносин не
підтримували, що в судовому засіданні
як першої так і апеляційної інстанції
апелянт не заперечував.

Також не заслуговують на увагу
твердження апелянта, про те, що суд
розглянув позов про усунення перешкод
у здійсненні права власності,
виселенні та зняття з реєстраційного
обліку, оскільки з вступної частини
рішення від 16 жовтня 2013 року,
вбачається що позивач звертався саме з
такими вимогами, в наступного від них
відмовившись, зазначена обставина
відповідає матеріалам справи( а.с.2,41-45).

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що відповідачі не проживають у
зазначеному домоволодінні на протязі
довгого часу, і тому повинні бути
виселені відповідно до ст. 71 ЖК України,
не можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки не мають правового значення
зводяться до одностороннього
тлумачення регулюючого спірні
правовідносини законодавства лише на
свою користь та переоцінки доказів,
яким суд дав належну оцінку за своїм
внутрішнім переконанням відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, судом 1
інстанції у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Петропавлівського районного
суду Дніпропетровської області від 20
січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: