Справа № 750/8205/14 Провадження №
22-ц/795/1847/2014 Головуючий у I інстанції
-Коверзнев В. О. Доповідач - Мамонова
О. Є.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Мамонової О.Є.,

суддів - Губар В.С., Позігуна М.І.,

при секретарях - Мартиновій А.В.,
Коваленко Ю.В.

з участю - ОСОБА_1, ОСОБА_2, Василенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського
районного суду м. Чернігова від 13
серпня 2014 року у справі за поданням
головного державного виконавця
Центрального відділу державної
виконавчої служби Чернігівського
міського управління юстиції Василенко
Олени Миколаївни про встановлення
боржнику ОСОБА_1 тимчасового обмеження
у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Деснянського районного
суду м. Чернігова від 13 серпня 2014 року
подання головного державного
виконавця Центрального відділу
державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції Василенко О.М. задоволено,
встановлено боржнику ОСОБА_1 тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України до повного погашення
заборгованості по сплаті аліментів на
користь ОСОБА_4 за постановою
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 03.11.1998 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати дану ухвалу
суду, та відмовити в задоволенні
подання. Апелянт вважає, що суд
безпідставно дійшов висновку про
доведеність факту ухилення його від
виконання зобов'язань. Вказує, що він у
встановленому законом порядку
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, про що повідомляв
державного виконавця, надаючи
останньому також довідки про розмір
доходів. Апелянт також зазначає, що у 2013
році він сплачував аліменти, а на
сьогодні отримання доходів ускладнене
економічною ситуацією. Крім того,
відповідач вказує, що він не
переховується від державного
виконавця, до державної виконавчої
служби з'являється за їх викликом,
необхідні документи подає.

У письмових запереченнях
головний державний Василенко О.М.
просить постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення ухвали суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши матеріали виконавчого
провадження, доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що на
виконанні у Центральному відділі
державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції знаходиться виконавче
провадження № 18009843 з примусового
виконання виконавчого листа №2-3808,
виданого 10.06.2008 року Деснянським
районним судом м. Чернігова, про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
аліментів на утримання ОСОБА_5 в
розмірі 1/4 частини доходів боржника
(а.с.21).

Згідно розрахунку, складеного
головним державним виконавцем
Центрального відділу ДВС
Чернігівського міського управління
юстиції Василенко О.М., заборгованість
боржника ОСОБА_1 по аліментам перед
стягувачем ОСОБА_4 станом на 01 серпня 2014
року складає 29 167 грн. 32 коп. (а.с.28).

Задовольняючи подання головного
державного виконавця про тимчасове
обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі
України, суд першої інстанції
керувався положення ст. 6 Закону
України „Про порядок виїзду з України
і в"їзд в Україну громадян" від 21.01.1994
року № 3857-ХІІ, ст. 377-1 ЦПК України та
виходив із доведеності факту ухилення
боржника від виконання рішення суду
про стягнення аліментів.

З даним судовим рішенням повністю
погоджується апеляційний суд.

Статтею 377-1 ЦПК України
встановлено, що питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних

підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Закон України „Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України" від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 вказаного Закону
передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон - ухилення громадянина
України від виконання ним зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
„Про виконавче провадження" державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника фізичної особи
або керівника боржника юридичної
особи за межі України до виконання
зобов'язання за рішенням.

Таким чином, в розумінні вказаних
правових приписів, обов'язковою
законною підставою для обмеження
громадянина України у його праві
виїзду за межі України може бути лише
ухилення боржника від виконання ним
своїх зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи). Про ухилення
боржника від виконання покладених на
нього рішенням обов'язків у
виконавчому провадженні може свідчити
невиконання ним своїх обов'язків,
передбачених Законом України „Про
виконавче провадження", зокрема,
утримання від вчинення дій, які
унеможливлюють чи ускладнюють
виконання рішення, надання у строк,
встановлений державним виконавцем,
достовірних відомостей про свої доходи
та майно, своєчасна явка за викликом
державного виконавця тощо.

Крім того, доказуванню підлягають
не тільки факти ухилення боржника від
виконання рішення суду, а й вжиття
державним виконавцем заходів
примусового виконання рішення суду
відповідно до ст. 32 Закону України „Про
виконавче провадження".

В судовому засіданні боржник
ОСОБА_1 пояснив, що він, будучи
зареєстрованим як фізична
особа-підприємець, надає населенню
послуги зі встановлення вікон та
дверей. Також згідно пояснень ОСОБА_1
судом встановлено, що він має
закордонний паспорт, який використовує
для поїздок за кордон до Білорусі; про
дохід, отриманий за кордоном, він не
звітує.

Апеляційним судом за матеріалами
виконавчого провадження №18009843,
оглянутого в судовому засіданні,
встановлено, що боржник ОСОБА_1 за
адресою АДРЕСА_1, яку він вказує як
адресу свого постійного проживання,
фактично не проживає, що
підтверджується актами державного
виконавця від 15.01.2013 року, від 17.07.2013
року, від 07.08.2014 року (а.с.54-56),
повідомленнями про вручення поштових
відправлень із відмітками поштового
відділення про непроживання адресата
(а.с.57-59).

Згідно відповідей Управління
Пенсійного фонду України в м. Чернігові
на запити державного виконавця дані
про відрахування до Пенсійного фонду
із заробітної плати ОСОБА_1 в системі
персоніфікованого обліку відсутні
(а.с.51-52, 63).

Боржником ОСОБА_1 не
заперечувався факт його обізнаності
щодо наявності боргу по сплаті
аліментів, проте він не вчиняв жодних
дій, направлених на його погашення,
вважаючи, що державний виконавець
щомісяця на свій розсуд нараховує
необхідну до сплати суму аліментів.
Розрахунок заборгованості по
аліментам боржником у встановленому
законом порядку не оскаржувався.

Отже, судом достовірно
встановлено, що боржник ОСОБА_1 свідомо
ухиляється від виконання ним своїх
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням.

Щодо твердження апелянта про
відсутність доказів ухилення ним від
виконання судового рішення, та
наявності доказів сплати періодично
коштів, то як вбачається з матеріалів
справи, дійсно під час виконання
постанови суду від 03.11.1998 року було
стягнуто деякі суми, проте стягнуті
сума є досить незначними, у порівнянні
з загальним боргом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції і не
дають підстав для скасування судового
рішення, яке постановлене з
дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст.312, 313-314,
315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.
Чернігова від 13 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: