Справа №490/2305/14-ц 28.07.2014 28.07.2014 28.07.2014
Провадження №22-ц/784/2119/14
Головуючий у 1-ій інстанції Гуденко О.А.
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
головуючого Мурлигіної О.Я.,
суддів: Лактіонової О.В., Шаманської
при секретарі судового засідання:
за участю: представника позивача
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Миколаєві
цивільну справу
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3
Центрального районного суду
м. Миколаєва від 16 червня 2014 року
ОСОБА_4 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Єврокапітал» (далі - ТОВ «ФК
«Єврокапітал») про визнання
недійсними кредитного договору та
стягнення процентів,
12 квітня 2012 року позивач звернувся
з позовом до ТОВ «Єврокапітал» про
визнання договору недійсним.
Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивач посилався на те, що в договір
були включені несправедливі умови,
всупереч п.6 ч.1.ст.6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових
послуг», та ч. 5 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів». Зокрема,
в договір були включені положення, в
пункти 2.2.3,4.1,4.3, про зміни у витратах
за договором, крім відсоткової ставки,
що у відповідності до ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів» є
підставою для визнання договору
недійсним. Також, в порушення закону
включено положення про додаткові
платежі внаслідок дострокового
Позивач одночасно посилався в
обґрунтування позовних вимог на ст. 230
ЦК України, вказуючи, що відповідач
навмисно ввів його в оману щодо
обставин, які мають істотне значення.
Зокрема, про щомісячну оплату по
поверненню кредиту та умов
дострокового його повернення. В
позовній заяві ОСОБА_4 вказував, що
включення вказаних несправедливих
умов в договір дає підстави для
визнання всього договору недійсним
( т.1,а.с. 1-12,37-49).
В наступному позивач неодноразово
уточнював позовні вимоги.
13 листопада 2012 року (т.1.а.с.122-124)
представник позивача подав уточнену
позовну заяву про визнання договору
недійсним, відшкодування майнової і
моральної шкоди, посилаючись на
ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист
прав споживачів» та ст. 230 ЦК України.
Доводячи вимоги щодо недійсності
договору, позивач посилався на позовну
заяву від 12 квітня 2012 року (т.1, а.с. 124).
29 січня 2013 року провадження у
справі за позовними вимогами в частині
визнання вказаних трьох пунктів
договору недійсними було закрито, у
зв'язку з тим, що рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва за іншим позовом ОСОБА_4
визнано ці три пункти договору
недійсними з тих же самих підстав
(т.1,а.с.150). Рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 30 січня
2013 року у задоволенні позову про
визнання всього договору недійсним
відмовлено (т.1,а.с.155,156). Ухвалами
апеляційного суду Миколаївської
області від 27 березня 2013 року та від 24
квітня 2013 року ці судові рішення
залишені без змін (т.1,а.с.223,261).
Після скасування в касаційному
порядку рішення суду у справі за іншим
позовом ОСОБА_4 щодо недійсності
договору в частині згаданих трьох
пунктів, він 9 січня 2014 року звернувся
до суду з позовом про перегляд ухвали
та рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 29 січня та 30 січня 2013
Ухвалою Центрального районного
суду м. Миколаєва від 20 лютого 2014 року
судові рішення скасовані у зв'язку з
нововиявленими обставинами.
Заявою від 18 березня 2014 року
позивач остаточно уточнив позовні
вимоги та просив визнати недійсним
кредитний договір та стягнути з
відповідача 3024 грн. 71 коп. процентів,
сплачених за користування кредитом (т.2,
а.с. 44-45). Він вказував, що рішенням суду
кредитний договір вже частково визнано
недійсним. Недійсність окремих частини
правочину у відповідності до ст. 217 ЦК
України тягне визнання недійсності
правочину в цілому, оскільки без
включення в договір пунктів 2.2.3,4.1,4.3 він
не був би укладеним через збитковість
Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить скасувати рішення
суду та ухвалити нове про задоволення
позову. На думку апелянта, висновки
суду суперечать доказам у справі та
вимогам матеріального права, оскільки
суд не врахував вимог ч. 6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів».
За твердженням апелянта суд не
врахував, що без вказаних трьох
пунктів договору відповідач би його не
уклав, оскільки діяльність в такому
випадку була б збитковою, а у
відповідності до ст. 217 ЦК України,
недійсність окремих частин правочину
тягне недійсність договору в цілому.
Крім того, суд не врахував, що
відповідач переклав на споживача
(позивача) ризики знецінення гривні
відносно інших валют по гривневим
кредитам на позичальника, що є
незаконним і таким, що суперечить
правилам, торговим та іншим чесним
звичаям та може вплинути на економічну
поведінку споживача щодо фінансової
послуги. Перекладання валютних ризиків
на споживача, який отримав кредит у
гривні, є нечесною підприємницькою
практикою товариства, а тому в силу ч.6
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» правочин, здійснений з
використанням нечесної
підприємницької практики є недійсним.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Із матеріалів справи вбачається,
що 08 листопада 2008 року між ТОВ «ФК
«Єврокапітал» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останньому надано кредит у
розмірі 80 946 грн. 50 коп. на придбання
автотранспортного засобу зі сплатою
ним процентів за користування коштами
в розмірі 5 % і строком повернення до 08
листопада 2010 року. Умовами договору (п.
1.1, 9.5) визначено, що обов'язковий
щомісячний платіж складається із
основного боргу, процентів за
користування кредитом та плати за
обслуговування кредиту, розрахунок
якої визначено п. 2.2.3 цього договору. До
договору додавався затверджений
сторонами графік платежів, який є
невід'ємною частиною договору.

За умовами договору позивач
повинен сплачувати щомісяця до 08
жовтня 2010 року фіксовану суму в розмірі
3 551 грн. 24 коп. та 08 листопада 2010 року
сплатити останній платіж у розмірі 3 531
грн. 78 коп.

За змістом пункту 2.2.3 цього
договору плата за обслуговування
кредиту розраховувалася за певною
формулою та залежала від коефіцієнта
зміни курсу Національного банку
України долара США до гривні.

Пунктом 4.1 указаного договору
передбачено, що у разі дострокового
погашення кредиту за ініціативою
позичальника плата за дострокове його
погашення також розраховується за
певною формулою. Цим же пунктом
визначено, що щомісячний розмір плати
за обслуговування кредиту у відсотках
становить нуль цілих нуль сотих
відсотка.

Пунктом 2.2.1 договору було
встановлено, що розмір плати за
надання кредиту дорівнює нуль цілих
нуль сотих відсотка від суми кредиту,
яка сплачується одноразово у день
підписання цього договору.

На вимогу відповідача ОСОБА_4
сплачено: у грудні 2008 року 4 510 грн., у
січні 2009 року 4 716 грн., у лютому, березні
та квітні 2009 року по 4 720 грн., у травні 2009
року 4 726 грн., у червні 2009 року 4 662 грн., у
липні 2009 року 4 670 грн., у серпні 2009 року 4
720 грн., у вересні 2009 року 4 900 грн., у
жовтні 2009 року 4 906 грн., внаслідок чого
розмір щомісячних платежів збільшився.
Отже, мала місце розбіжність між
розмірами щомісячних платежів,
встановлених графіком, і сумами
фактично сплачених щомісячних
платежів, до яких включені плата за
обслуговування кредиту, розмір якої
змінювався відповідно до зміни курсу
НБУ долара США до гривні.

У жовтні 2009 року позивач
достроково сплатив усі платежі за
кредитним договором, сплативши 61 692 грн.
В цю суму ввійшла плата за дострокове
погашення кредиту в розмірі 16805 грн. 30
коп., а також 12884 грн. 95 коп., які
становлять різницю між розміром
щомісячного платежу, визначеного
графіком в розмірі 3551 грн. 24 коп., та
розміром фактично сплачених
щомісячних платежів.

Позивач, вважаючи п.п. 2.2.3, 4.1, 4.3
кредитного договору несправедливими,
звернувся з позовом до суду про
визнання їх недійсними.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 21 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 21 травня 2014 року, позов
задоволено. Вказані пункти договору
визнані недійсними. Стягнуто з
відповідача 59380 грн. 54 коп. збитків та 3000
грн. моральної шкоди.

Суд дійшов висновку, що п.п. 2.2.3, 4.1,
4.3 договору є несправедливими, що
тягне їх недійсність у відповідності з
вимогами ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», а також, що
договір у вказаній частині укладено
внаслідок обману з боку відповідача.
Тому відповідні пункти є недійсними в
силу ч.1 ст. 230 ЦК України з часу
укладення договору. Визнавши частково
договір недійсним, суд стягнув на
користь позивача збитки у подвійному
розмірі та моральну шкоду, що завдані у
зв'язку із вчиненням цього правочину.

З викладеного вище виходить, що
суд поновив порушене право позивача,
задовольнивши його позовні вимоги про
визнання частково недійсним
кредитного договору, розглянувши
справу в межах підстав позову.

Встановивши зазначене, суд дійшов
правильного висновку, що правочин в
інший частині не містить умов, які б
порушували права позивача як
споживача, були несправедливими та
вводили його в обман, а тому немає
підстав для застосування наслідків
недійсності окремих частин правочину.
Тим більше, що залишилися дійсними ті
умови договору, на які погоджувався
позивач, а це отримання кредиту у сумі
51 960 грн. на придбання
автотранспортного засобу зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 5,00 % річних, без оплати послуг з
надання кредиту. У зв'язку з чим, суд
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову.

Доводи апелянта необґрунтовані,
а висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

За висновками у Постанові
Верховного Суду України від 12 вересня
2012 року (справа № 6-80 цс12), яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами
при розгляді цивільних справ,
відповідно до частин 5, 7, 9 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
якщо положення договору визнані
несправедливими, включаючи ціну
договору, то такі положення можуть
бути змінені або визнані недійсними.

Позивач не обґрунтував мотивів
та правових підстав визнання
кредитного договору недійсним в
повному обсязі за умови, що вже визнано
недійсними окремі пункти договору, які
оспорювались позивачем та які
стосувались несправедливих умов щодо
оплати за обслуговування кредиту.

Із роз'яснень, викладених у
пункті 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року № 9, вбачається що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Тому, твердження позивача, який
вказує на те, що за умовами договору,
який частково визнано недійсним,
відповідач діяв без вигоди для себе, не
є підставою для визнання угоди
недійсною з підстав обману
відповідачем позивача.

Також безпідставні посилання
апелянта на те, що суд не взяв до уваги
вимоги ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Суд, ухвалюючи рішення, виходив зі
змісту позовних вимог та підстав
позову. Позивач, хоча і посилався в
позовній заяві на ст. 19 Закону «Про
захист прав споживачів» та зазначав, що
спірні положення договору свідчать про
нечесну підприємницьку діяльність,
просив не про застосування наслідків
нікчемності правочину, а про визнання
його недійсним з вказаних вище підстав.
Щодо обману, наявність якого
встановлена судовими рішеннями, то це
стосується окремої підстави позову про
визнання угоди недійсною (частково).
Позову про застосування наслідків
нікчемності правочину внаслідок
укладення договору із застосуванням
нечесної підприємницької діяльності
позивачем не пред'явлено.

Доказами у справі та судовими
рішеннями встановлено, що вказані вище
положення договору є несправедливими,
а вимоги, про які йдеться в апеляційній
скарзі, пов'язані з визнанням
правочину, а отже і окремих його частин
нікчемними. Між тим, визнання угоди
нікчемною та визнання угоди недійсною
є різними способами захисту права, які
не можуть бути одночасно застосовані.
Договір не може бути визнаним
нікчемним внаслідок застосування
нечесної підприємницької діяльності, у
зв'язку з визнанням судом окремих його
положень недійсними з інших,
передбачених законом підстав.

За викладеного, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Апеляційна скарга в частині, що
містить висловлювання на адресу
керівництва ТОВ «Єврокапітал» та
оцінку поведінки посадових осіб
товариства, апеляційним судом не
розглядається, оскільки в цій частині
доводи не стосуються суті спору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 16 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий

Судді