Справа № 457/1793/13-ц
Провадження №2/457/72/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року
м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської
області в складі:

головуючої судді
Василюк Т.В.

з участю секретаря
Луцької І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Трускавці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького
міського суду Львівської області із
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності. Свої вимоги мотивує тим, що з
23.10.1997 року по 17.06.2010 року вони
перебували у зареєстрованому шлюбі.
01.09.2010 року між ним та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до якого він
передав у власність відповідачці, а
остання прийняла у власність квартиру
АДРЕСА_1 і оплатила її вартість у
розмірі 43036,00 грн. Вищевказана квартира
належала йому на праві власності на
підставі договору міни, посвідченого
приватним нотаріусом Бориславського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
18.08.2004 року за реєстровим № 1727. Оскільки
грошові кошти, якими ОСОБА_2 оплатила
вартість вищевказаної квартири, вони
накопичували разом під час перебування
у шлюбі та перебували у їх спільній
сумісній власності, то просить визнати
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 64,5 кв.м.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримав, вважав його
підставним та просив задовольнити.
Також у свої поясненнях зазначив, що
вказаний правочин, а саме договір
купівлі-продажу квартири є удаваним.

Позивач у судовому засіданні позов
підтримав з підстав викладених у
позовній заяві та просив його
задовольнити, суду пояснив, що грошей
за квартиру відповідачка йому не
давала. Так вони вирішили поділити
майно подружжя. Договір
купівлі-продажу він укладав
добровільно та вважав, що спір з
поділом майна буде вичерпано. Окрім
того, особистих коштів відповідачка не
мала, оскільки не могла заробити таких
грошей. Так як відповідачка подала
позов про поділ майна подружжя, то
вважає, що потрібно поділити і спірну
квартиру, так як він прожив у ній
тривалий час та ця квартира була
власністю його батьків.

Відповідачка в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечила,
суду пояснила, що з відповідачем вони
розлучились 17.06.2010 року, договір
купівлі-продажу укладено 01.09.2010 року, на
момент укладення договору вони вже не
були подружжям та тривалий час не вели
спільного господарства, тому
відповідно спільних грошових коштів у
них з позивачем не було. При укладенні
договору купівлі-продажу нею була
написана заява, в якій зазначалося, що в
шлюбі вона не перебуває і особи, які б
могли ставити питання про визнання за
ними права власності на грошові кошти
(чи їх частку), що витрачаються на
придбання зазначеної квартири
відсутні. Зміст заяви було доведено до
ОСОБА_1 і дана заява ним підписана без
зауважень. Окрім того, позивач ОСОБА_1 у
п.7.1 договору купівлі-продажу
зобов'язувався знятись з реєстрації,
звільнити квартиру від особистих
речей, передати їй ключі від квартири
та технічну документацію на неї до
01.10.2010 року.

Після розірвання шлюбу їй стало відомо
про те, що позивач вирішив продати
квартиру де вони проживали з моменту
одруження і до розірвання шлюбу. За час
спільного подружнього життя вони
разом зробили капітальний ремонт та
збільшили площу квартири. Так як вона
прожила там досить довгий час, то
запропонувала своєму колишньому
чоловікові купити в нього це
помешкання, на що він погодився. Вони
уклали договір купівлі-продажу і вона
розрахувалась з позивачем у повному
обсязі. Грошові кошти для цієї покупки
дала їй мати, оскільки турбувалась за
її з сином майбутнє, так як після
продажу ОСОБА_1 квартири вони з дитиною
могли б опинитися на вулиці. Мати
накопичувала ці кошти протягом
тривалого часу, зокрема відкладала з
заробітної плати, також вона з 2004 року
отримувала пенсію по інвалідності і з
1990 р. пенсію на доньку ОСОБА_5 по втраті
годувальника. Також її мати мала
відкритий депозитний рахунок і 09.06.2009
року зняла з нього грошові кошти в
загальній сумі 12604 грн. Вона цілий рік
вмовляла позивача знятися з реєстрації
і дати можливість оформити субсидії, а
потім була змушена зняти його з
реєстрації в судовому порядку. ОСОБА_1
позов визнав і після винесення рішення
Бориславським міським судом на її
користь його не оскаржував. Вважала,
вимоги позивача безпідставними та
просила відмовити у задоволенні
позову.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_6 показала, що вона є
матір'ю відповідачки ОСОБА_2 Після
розлучення доньки вона дала їй гроші
(власні заощадження) в сумі 45000,00 грн.
для того, щоб остання придбала квартиру
у колишнього чоловіка ОСОБА_1 Вказані
гроші вона накопичувала, працюючи
медсестрою в Бориславській міській
лікарні та одержуючи пенсію як інвалід
ІІІ групи. Кошти вона дала своїй дочці
на придбання квартири, жодних
письмових договорів з дочкою вона не
укладала та вважає укладення будь-яких
договорів абсурдним. Після розірвання
шлюбу зять хотів забрати квартиру, а
дочку з їх сином вигнати геть, про те
погодився продати.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_2 показала, що від сусідів
їй стало відомо, що ОСОБА_1 має намір
продати вищевказану квартиру, а тому
вона запропонувала йому придбати у
нього квартиру. Кошти на покупку
квартири їй дала мати, яка працює
медсестрою в Бориславській міській
лікарні, має 25% надбавки до зарплати за
шкідливість та одержує пенсію, як
інвалід ІІІ групи, а також сестра,
отримує пенсію по втраті годувальника.
При укладенні договору купівлі-продажу
квартири вони керувалися оцінкою БТІ
щодо вартості квартири.

Згідно вимог ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Статтею 69 СК України передбачено, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з вимогами ч.6 ст.57 СК України,
суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який рішенням Бориславського міського
суду Львівської області від 17.06.2010 року
розірвано (а.с.75). Рішенням суду
встановлено, що шлюб на час його
розірвання існував формально, сторони
окремо вели господарство. Тобто шлюбні
відносини між сторонами припинились
фактично значно раніше.

01.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до якого ОСОБА_1
передав у власність ОСОБА_2, а остання
прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1
і оплатила її вартість у розмірі 43036,00
грн. (а.с.133-134).

При розгляді справи в суді позивач
ОСОБА_1 та його представники не надали
суду належних доказів, що саме за кошти,
накопичені ними за час сімейного життя
придбане спірне майно, нічим цього
факту не підтвердили, водночас не
заперечували, що мати відповідачки
дійсно працює в Бориславській міській
лікарні та одержує пенсію як інвалід
ІІІ групи, а також отримувала кошти на
дочку - пенсію по втраті годувальника,
що також стверджується і письмовими
доказами по справі (а.с.199, 205-219).

При укладенні договору купівлі-продажу
відповідачкою ОСОБА_2 була написана
заява в якій зазначалося, що в шлюбі
вона не перебуває, і грошові кошти, які
витрачаються нею на придбання
квартири, являються її особистою
власністю. Особи, які б могли ставити
питання про визнання за ними права
власності на грошові кошти (чи їх
частку), що витрачаються на придбання
зазначеної квартири відсутні. Зміст
заяви було доведено до позивача ОСОБА_1
і дана заява ним підписана без
зауважень (а.с. 135).

Крім того, при укладені договору
купівлі-продажу, п. 4.6 якого зазначено,
що покупець стверджує, що в шлюбі вона
не перебуває і особи, які могли б
поставити питання про визнання за ними
права власності на грошові кошти (чи їх
частку), які витрачаються на придбання
зазначеної вище квартири (у тому числі
і відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України),
відсутні. Зміст заяви покупця доведено
до продавця. Сторони підписали
вищевказаний договір повністю, не
виключивши з нього зазначений пункт, що
свідчить про обізнаність позивача із
тим, що грошові кошти одержані ним за
продаж квартири не є спільно нажитими
ними у шлюбі.

Проаналізувавши вказаний пункт
договору купівлі-продажу, суд
погоджується з доводами відповідачки
про те, що позивачу було доведено до
відома, що спірна квартира була
придбана за кошти відповідачки, і
особи, які могли б поставити питання
про визнання за ними права власності на
грошові кошти відсутні.

Не заслуговують на увагу і посилання
позивача про те, що коштів за квартиру
він не отримував, оскільки в п. 2.3 та 2.4
договору купівлі-продажу квартири
зазначено, що продавець одержав від
покупця кошти готівкою до укладення
цього договору, а підписання договору
свідчить про повний розрахунок за
продану квартиру та свідчить про
відсутність у нього по відношенню до
покупця будь-яких претензій
фінансового характеру.

Суд не приймає до уваги пояснення
представника позивача щодо
фіктивності даного договору, оскільки
на час прийняття рішення судом даний
договір ніким не оспорювався та є
чинним. Окрім, того посилання
представника позивача про те, що
вартість квартири є заниженою, також не
заслуговує на увагу, так як у п. 2.2
договору купівлі-продажу квартири
зазначена балансова вартість квартири,
визначена у Витязі з реєстру прав
власності на нерухоме майно, виданому
Комунальним підприємством Львівської
обласної ради «Дрогобицьке міжміське
бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» 30.07.2010р. та складає
43036 грн. (а.с.220)

Суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню, так як останній не довів
обставин на, які він посилається, як на
підставу своїх вимог.

Враховуючи наведене, суд
приходить до висновку, що квартира
АДРЕСА_1 не може бути визнана предметом
спільного майна подружжя, оскільки
спірна квартира була придбана ОСОБА_2
за особисті кошти.

Суд, на основі всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
з'ясування фактичних обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень, оцінивши
наявні у справі докази за своїм
внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх
достатність і взаємний зв'язок у
сукупності, приходить до висновку, що
позовні вимоги є безпідставними та
недоведеними в судовому засіданні
належними та допустимими доказами у
справі, а тому в задоволенні таких слід
відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 60, 69, 70 СК України, ст. 368 ЦК України,
ст. 10, 60, 88, 209, 212, 218, 223 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Трускавецький міський суд Львівської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: Т. В. Василюк