Справа № 459/919/14
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/4048/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні без фіксування судового
процесу звукозаписувальним технічним
засобом цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 08 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров»я при виконанні трудових
обов»язків внаслідок професійного
захворювання,-

в с т а
н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом про відшкодування
відповідачем моральної шкоди у розмірі
25000 гривень, завданої йому ушкодженням
здоров»я при виконанні трудових
обов»язків, яке він отримав працюючи 25
років в шкідливих умовах праці,
внаслідок чого за висновком
медико-соціальної експертної комісії
(далі-МСЕК) від 26.09.1994 року йому було
вперше встановлено 60% втрати
професійної працездатності та третю
групу інвалідності, в подальшому -
безстроково, і від якого стан його
здоров»я постійно погіршувався,
з»являлись супутні хвороби, у зв»язку з
чим він неодноразово потребував
медичної допомоги та лікування, що
завдавало йому моральних та фізичних
страждань через біль та відчуття
неповноцінності, вимагало додаткових
зусиль для організації свого життя та
побуту.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 08.04.2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Львіввугілля» у його
користь 120 гривень на відшкодування
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров»я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання.

Рішення суду оскаржив позивач, просить
його скасувати з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі. На його
думку, обраховуючи розмір морального
відшкодування, на яке він має право
згідно закону, суд повинен був виходити
із встановленого законом розміру
мінімальної заробітної плати на момент
розгляду справи, а не на момент
первинного встановлення втрати
професійної працездатності, і,
відповідно, застосувати норми
матеріального закону, які діяли на
момент виникнення спірних
правовідносин, а також врахувати
роз»яснення Пленуму Верховного Суду
України щодо обрахунку моральної
шкоди, які залишаються чинними й на
сьогоднішній день. Крім того, вважає, що
присуджений йому розмір морального
відшкодування не відповідає вимогам
розумності та справедливості, якими
повинен керуватись суд при його
визначенні, оскільки 120 гривень не може
бути справедливою компенсацією за
завдану йому моральну шкоду внаслідок
отриманого ушкодження здоров»я та 25
років роботи в шкідливих умовах праці.

В судове засідання сторони не
з"явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені у
встановленому законом порядку (а.с.56, 57),
клопотань про відкладення розгляду
справи від відповідача не надходило, а
позивач просив розглянути справу без
його участі через незадовільний стан
здоров»я (а.с.63), що дає апеляційному
суду право, у відповідності до вимог ч.2
ст.197, ч.2 ст.305 Цивільного
процесуального кодексу (далі-ЦПК)
України, розглянути справу у їхній
відсутності без фіксування судового
процесу звукозаписувальним технічним
засобом.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 12.10.1965
року працював у різних відокремлених
підрозділах та посадах ДП
«Львіввугілля», а з 10.03.1969 року по 27.01.1987
року і з 17.01.1994 року по день звільнення -
на підземних роботах, і 06.10.1994 року був
звільнений з роботи за станом здоров»я
на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України
(а.с.10-14).

Згідно з актом розслідування
професійного захворювання від 22.09.1994
року (а.с.15-18), позивач пропрацював 25
років в шкідливих умовах (на вугільних
шахтах), отримавши внаслідок цього
професійне захворювання -
антракосилікоз І с., хронічний бронхіт.

Відповідно до довідки МСЕК від 06.10.1994
року (а.с.19) позивачу вперше було
встановлено третю групу інвалідності
та втрату професійної працездатності у
зв»язку з професійним захворюванням у
розмірі 60%.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що позивачу була
завдана шкода здоров»ю внаслідок його
роботи в шкідливих умовах на шахтах
відповідача, протягом якої він втратив
професійну працездатність і став
інвалідом третьої групи, і що вказані
обставини призвели до втрати позивачем
нормальних життєвих зв»язків та
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, чим йому
заподіяно моральну шкоду, право на
відшкодування якої у позивача виникло
на момент первинного встановлення йому
втрати професійної працездатності
06.10.1994 року і яка відшкодовується в
порядку, визначеному «Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним із виконанням ним
трудових обов»язків», затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року №472 (далі-Правил) у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, відповідно до
п.38 яких, право на отримання потерпілим
виплат на відшкодування шкоди настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції, чинній
на момент встановлення позивачеві
вперше стійкої втрати професійної
працездатності), моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної втрати чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін (власника, профспілкового
органу і потерпілого або уповноваженої
ним особи); рішення комісії по трудових
спорах; рішення суду. Розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Присуджуючи позивачеві моральне
відшкодування у розмірі 120 гривень, суд
першої інстанції виходив з того, що
воно не повинно перевищувати його
максимального розміру, визначеного
пунктом 11 Правил, який суд обрахував,
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, яка була законодавчо
закріплена на момент виникнення
спірних правовідносин і становила 60000
крб., що в перерахунку до гривні на
підставі указу Президента України «Про
грошову реформу» №762 від 26.08.1996 року
становило 0,6 гривень.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає вимогам закону та принципу
розумності й справедливості, якими суд
повинен був керуватись при визначенні
позивачеві моральної шкоди.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. У випадках,
коли межі відшкодування моральної
шкоди визначаються у кратному
співвідношенні з мінімальним розміром
заробітної плати чи неоподатковуваним
мінімумом доходів громадян, суд при
вирішенні цього питання має виходити з
такого розміру мінімальної заробітної
плати чи неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, що діють на час
розгляду справи.

Таким чином, суд першої інстанції при
визначенні розміру моральної шкоди,
яка підлягає стягненню з відповідача в
користь позивача, не врахував, що
максимальний розмір відшкодування
моральної шкоди, який не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати (п. 11 Правил),
слід обраховувати, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого на час розгляду справи, а
тому оскаржуване рішення в цій частині
необхідно змінити, збільшивши розмір
присудженої у користь позивача з
відповідача моральної шкоди до 10000
гривень. При цьому, апеляційний суд
враховує характер отриманого
позивачем ушкодження здоров»я,
встановлений йому ступінь стійкої
втрати професійної працездатності (60%)
та інвалідність (ІІІ група), тривалість
роботи позивача в шкідливих умовах (25
років) та негативні наслідки для
позивача, які настали у зв»язку з цим, -
погіршення стану здоров»я, що завдає
йому додаткових страждань та вимагає
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1
п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 08 квітня 2014
року змінити, збільшивши розмір
присудженого з державного
підприємства «Львіввугілля» у користь
ОСОБА_2 морального відшкодування до 10
000 (десяти тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.