Справа № 351/657/14-ц
Номер провадження №2/351/400/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
м. Снятин

Снятинський районний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Бородовського С.О. .,

за участі секретаря Маланчук С.Г. ,

позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, адвоката
позивачів ОСОБА_3

представника відповідача Маланчука
В.М., відповідачів Управління УМВС в
Івано-Франківській області, Державної
казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної
казначейської служби України,
Управління МВС в Івано-Франківській
області, Прокуратури
Івано-Франківської області про
відшкодування шкоди, завданої
кримінальним переслідуванням, -

В С Т А Н О В И В:

до Снятинського районного суду
Івано-Франківської області звернулись
ОСОБА_1, ОСОБА_2 з позовом до Державної
казначейської служби України,
Управління МВС в Івано-Франківській
області, Прокуратури
Івано-Франківської області про
відшкодування шкоди, завданої
кримінальним переслідуванням.

Після уточнення позову 02/07/2014 р. в його
обґрунтування вказано, що ОСОБА_1 був
затриманий 01/08/2011 р. працівниками
Городенківського РВ УМВС в
Івано-Франківській області за підозрою
в крадіжці яблук у жителів с. Білка, та
вилучено транспортний засіб. 08/08/2011 р.
відносно ОСОБА_1 було порушено
кримінальну справу за ч. 2 ст. 185 КК
України. У вказаний період позивач був
неповнолітнім. 03/10/2011 р. було порушено
кримінальну справу за ч. 2 ст. 185 КК
України щодо ОСОБА_2 В квітні 2012 року
справу з обвинувальним висновком
передано на розгляд Городенківського
районного суду, де до вересня 2012 року
вона перебувала в провадженні суду. В
кінці листопада 2012 року позивачі
отримали копію постанови про закриття
кримінальної справи за п. 2 ст. 6 КК
України. 21/11/2012 року ОСОБА_1 було
повернуто транспортний засіб. В позові
позивачі вказують, що в січні 2013 року
вони дізнались про закриття
кримінальної справи. Позивачі
вважають, що у зв`язку з закриттям
кримінальної справи на підставі п. 2 ст.
6 КК України досудове слідство визнало,
що її було порушено незаконно, а тому
просять стягнути з держави грошові
кошти за завдану майнову та моральну
шкоду.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позов підтримали та
просили задовольнити з підстав,
вказаних в позові.

Представник прокуратури позов
заперечив та просив в його задоволенні
відмовити у зв`язку з його
безпідставністю та непорушенням прав
позивачів на досудовому слідстві,
встановлення законності дій органів
досудового слідства.

Представник Управління МВС в
Івано-Франківській області позов
заперечив з підстав недоведеності
вимог позивачів та відсутності
обґрунтованого розрахунку моральної
та майнової шкоди.

Судом встановлено, що 19/11/2012 р. старшим
слідчим Городенківського РВ УМВС було
ухвалено постанову про закриття
кримінальної справи № 322595 про
обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 2
ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України на підставі
малозначності шкоди та не спричинення
їх діями істотної шкоди охоронюваним
законом інтересам, з підстав
передбачених п. 2 ст. 6 КК України за
відсутністю в діях обвинувачених
складу злочину. Так, відповідно до п. 2
ст. 11 КК України не є злочином дія або
бездіяльність, яка хоча формально і
містить ознаки будь-якого діяння,
передбаченого цим Кодексом, але через
малозначність не становить суспільної
небезпеки, тобто не заподіяла і не
могла заподіяти істотної шкоди
фізичній чи юридичній особі,
суспільству або державі.

16/07/2013 р. позивачам направлено
повідомлення про можливість
звернутися з вимогою про відшкодування
шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25/01/2012 р.
залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1
на постанову слідчого СВ
Гроденківського РВ УМВС від 08/11/2011 р.
про порушення кримінальної справи щодо
нього за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. У
вказаному судовому рішенні
встановлено, що висновки
Городенківського районного суду про
наявність приводів і підстав до
порушення кримінальної справи щодо
ОСОБА_1 є обґрунтованими.

На час розгляду даного спору
відповідні висновки місцевого і
апеляційного суду не спростовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 КПК України 1960 р.,
чинного на момент здійснення
процесуальних дій у кримінальному
провадженні щодо позивачів прокурор,
слідчий і орган дізнання зобов'язані
були в межах своєї компетенції
порушити кримінальну справу в кожному
випадку виявлення ознак злочину, вжити
всіх передбачених законом заходів до
встановлення події злочину, осіб,
винних у вчиненні злочину, і до їх
покарання.

В ч. 1 ст. 98 КПК України 1960 р. вказано, що
за наявності приводів і підстав,
зазначених у статті 94 цього Кодексу,
прокурор, слідчий, орган дізнання або
суддя зобов'язані винести постанову
про порушення кримінальної справи,
вказавши приводи і підстави до
порушення справи, статтю кримінального
закону, за ознаками якої порушується
справа, а також дальше її спрямування.

Законність чи незаконність постанов
досудового слідства підлягає
встановленню виключно органами та в
порядку, передбаченому главою 22 КПК
України 1960 р. В свою чергу в порядку,
передбаченому цивільним процесуальним
законодавством може бути вирішено лише
питання відшкодування майнової чи
моральної шкоди, завданої незаконною
дією чи бездіяльність досудового
слідства, що було встановлено порядку,
передбаченому главою 22 КПК України 1960
р. Отже під час розгляду позову про
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів досудового
слідства суд повинен дослідити докази,
якими встановлено незаконність дій
досудового слідства.

Однак сторонами провадження суду не
надано жодного доказу незаконності
постанови про порушення кримінальної
справи, її закриття, з підстав
незаконного порушення, незаконного
застосування заходів забезпечення
виконання кримінальних процесуальних
обов`язків, в тому числі забезпечення
цивільного позову чи незаконного
накладення арешту.

Необхідно відзначити, що оцінку діяння
щодо його малозначності в розумінні п. 2
ст. 11 КК України може бути здійснено
тільки шляхом проведення
процесуальних дій, передбачених КПК
України, які в свою чергу можливі лише у
разі відкриття кримінального
провадження та тільки в його межах.

Разом з цим відповідно до ч. 1 ст. 29 КПК
України 1960 р. при наявності достатніх
даних про те, що злочином завдана
матеріальна шкода, орган дізнання,
слідчий, прокурор і суд зобов'язані
вжити заходів до забезпечення
цивільного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 КПК України
підписка про невиїзд полягає у
відібранні від підозрюваного або
обвинуваченого письмового
зобов'язання не відлучатися із
зареєстрованого місця проживання чи
перебування або з місця тимчасового
знаходження без дозволу слідчого.

Таким чином запобіжний захід
встановлений щодо обвинувачених був
найменш суворим з усіх запобіжних
заходів, які передбачені в ст. 149 КПК
України. При цьому позивачі та їх
представник не надали суду доказів
того, що позивачі звертались з
проханням надати їм дозвіл на виїзд і в
наданні відповідного дозволу було
відмовлено. Отже пояснення позивачів
про те, що вони мали намір виїхати з
місця проживання, але у них були
перешкоди у виді відмови органу
слідства у виїзді, не підтверджені
належними доказами про це.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Ергі проти Туреччини"
(Ergi v. Turkey) роз'яснив, що незалежність
слідства означає не тільки відсутність
ієрархічного чи інституційного
зв'язку, а й практичну незалежність
слідства. Отже не допускається вплив на
досудове слідство шляхом заявлення
позову про стягнення моральної шкоди,
завданої правомірними діями
відповідних органів.

08/01/2013 р. Городенківським РВ УМВС було
надіслано повідомлення про те, що
ОСОБА_2 було постановлено на
профілактичний облік. Однак позивач не
надав суду доказу того, коли він
дізнався про відповідне повідомлення і
які моральні страждання зазнав у
зв`язку із зазначеним. Будь-якого
обґрунтованого розрахунку щодо
відшкодування моральної шкоди за
відповідною дією позивач та його
представник суду не надали. Позивач не
надав суду доказів того, коли, ким і з
яких підстав йому було відмовлено у
прийняття до лав ЗСУ.

Необхідно вказати, що в рішенні
Верховного Суду України від 23 березня
2011 р. було висловлено правову позицію
про те, що непідтвердження інформації,
що викладена в скарзі до компетентного
органу, не може саме по собі бути
підставою для задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди. Отже
правомірна діяльність компетентного
органу щодо перевірки наявності в діях
особи складу злочину та вчинення інших
дій в кримінальному провадженні,
незаконність яких не встановлена в
передбаченому законом порядку не є
правовою підставою для відшкодування
моральної шкоди за здійснення
повноважень відповідачами, наданих їм
законом.

Так само не є підставою для стягнення
моральної шкоди, відповідно до
зазначеного рішення Верховного Суду
України, невідповідність інформації в
повідомленнях одних державних органів
інформації щодо позивачів, яку було
надіслано іншим державним органам.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України в
судовій практиці місцевих судів
повинна бути врахована практика
Верховного Суду України.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р.
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.
Однак вказаних даних суду не надано.

В ч. 1 ст. 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала, якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт.

В п. 1 ст. 1176 ЦК України вказано, що шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту чи
виправних робіт, відшкодовується
державою у повному обсязі незалежно
від вини посадових і службових осіб
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

В п. 2 ст. 1179 ЦК України передбачено, що
право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, виникає у випадках,
передбачених законом.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду"
відшкодуванню підлягає шкода, завдана
громадянинові внаслідок незаконного
засудження, незаконного повідомлення
про підозру у вчиненні кримінального
правопорушення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході кримінального
провадження обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів, що
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, органів досудового
розслідування, прокуратури і суду"
право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадках закриття
кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином положеннями Закону України
"Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду" передбачено
можливість відшкодування не будь-якої
шкоди на розсуд позивача, а лише тієї,
що заподіяно незаконними
процесуальними діями, що обмежують
права громадян.

Відповідно до положень ч. ч. 5, 6 ст. 4
вказаного Закону, відшкодування шкоди
провадиться, якщо буде доведено, що
незаконні дії органів дізнання
досудового слідства чи суду завдали
моральних втрат громадянину, призвели
до порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

В інших випадках майнова та моральна
шкода відшкодовується в порядку та із
загальних підстав, вказаних в ЦК
України.

Суд розглядає цивільну справу не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
Цивільного процесуального кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі, доказів поданих сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Для настання відповідальності за ч. 1
ст. 1176 ЦК України, необхідно, щоб
оскаржувані позивачами дії та рішення
правоохоронних органів були
незаконними. Оскільки повноваження
органів досудового слідства та
прокуратури та безпосередньо порядок
здійснення кримінального провадження
передбачено кримінально-процесуальним
законодавством. Вчинення органами
досудового слідства дій, спрямованих
на реалізацію їх повноважень є
правомірними, а тому ними не може бути
завдано майнову чи моральну шкоду.

В п. 17 Положення про застосування
Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання попереднього
слідства, прокуратури і суду"
передбачено, що відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду завдали моральної втрати
громадянинові, призвели до порушення
нормальних життєвих зв`язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно ст. 60 ЦПК України - кожна сторона
зобов`язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.96 р.
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя" при
вирішенні цивільних справ суд має
виходити з поданих сторонами доказів.

Оскільки предметом позову вказаного
позову є відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями і діями органів
досудового слідства, то належними є
докази, які містять в собі інформацію
щодо незаконності рішень і дій
відповідних органів, якими відповідно
до КПК України є рішення вищестоящих
органів щодо органів досудового
слідства або рішення суду, якими
встановлено незаконність дій і рішень
органів досудового слідства. Без
встановлення наявності рішень щодо
незаконності дій досудового слідства
та оцінки їх змісту не можуть бути
вирішені питання щодо витребування
доказів щодо порушення кримінальної
справи, вжиття заходів забезпечення,
закриття кримінальної справи, оскільки
в такому разі відповідні докази не є
належними. Тому клопотання сторін
провадження про витребування доказів,
які не містять в собі інформації щодо
незаконності дій органів дізнання та
досудового слідства, є клопотаннями
про витребування неналежних доказів, а
отже спрямовано виключно на
затягування судового слідства в цій
справі.

У випадках, зазначених у частині першій
ст. 1 Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду", завдана шкода
відшкодовується в повному обсязі
незалежно від вини посадових осіб
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду. Таким чином для
даного провадження не має значення
питання вини конкретних посадових осіб
у вчиненні протиправних дій.
Встановленню судом підлягає лише факт
протиправності і незаконності рішень і
дій досудового слідства. При цьому
відшкодовування шкоди в повному обсязі
незалежно від вини посадових осіб
органів досудового слідства не означає
можливості відшкодування шкоди,
внаслідок їх правомірних дій.

Відповідно до п. 16 п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
01.11.96 р. "Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя"
матеріальна та моральна шкода,
заподіяна при здійсненні правосуддя,
відшкодовується державою відповідно
до ст. 62 Конституції лише безпідставно
засудженій особі в разі скасування
вироку як неправосудного. Так само і
шкода завдана незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури підлягає відшкодуванню за
умов доведення незаконності
відповідних дій і рішень. При цьому не
має значення чи є вина посадових осіб
відповідних органів. Тобто форма вини
за умови встановлення незаконності дії
або рішення не підлягає врахуванню
судом.

Так, відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої в наслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України ).

Важливо відзначити, що неврахування
позивачами та їх представником
обов`язкової правової підстави
відшкодування вказаної шкоди у виді
незаконності дій органів досудового
слідства призвело до пред`явлення ними
необґрунтованого позову, який
позбавлений правових підстав. В свою
чергу задоволення відповідного позову
призвело б до відшкодування шкоди, у
зв`язку із вчиненням органом
досудового слідства правомірної дії,
що само по собі є незаконним і не
передбачено в ст. ст. 1176, 1179 ЦК України,
ст. 56 Конституції України, ст. 5
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Під час розгляду спору позивач ОСОБА_1
не надав суду жодного доказу того, що
під час утримання його транспортного
засобу органом досудового слідства,
йому було завдано будь-яку шкоду у виді
пошкоджень чи корозії, яку саме шкоду
було завдано, який її розмір, які дії
необхідно здійснити або було здійснено
на відшкодування шкоди.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Тому шкода, завдана фізичній особі
внаслідок іншої незаконної дії або
бездіяльності чи незаконного рішення
органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, не вказаної у зазначених правових
нормах, відшкодовується на загальних
підставах ( ст.ст. 1176, 1166, 1167 ЦК України).

Так позивач ОСОБА_2 вказує, що йому
завдано моральну шкоду шляхом
направлення Городенківським РВ УМВС за
місцем навчання інформації про його
облік органом внутрішніх справ.
Зазначені дії не підставою для
відшкодування шкоди в порядку
передбаченому Законом України "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду".

При цьому позивач не надав суду доказу
того, що таку інформацію дійсно було
направлено за місцем навчання, яку саме
моральну шкоду йому було завдано
відповідними діями, які страждання
відчував позивач та, яка їх глибина,
який розрахунок використано під час
обчислення шкоди. Позивач не надав суду
доказу того ким саме було поширено
інформацію з відповідного
повідомлення в навчальному закладі,
якщо таку інформацію взагалі
надсилалось до нього; чи були ці дій
вчинені відповідачами в даній справі,
ким саме, за яких обставин, в який
спосіб.

Таким чином судом встановлено, що
вимога позивача про стягнення
моральної шкоди у зв`язку з поширенням
відомостей в навчальному закладі не
підтверджена доказами, і в цій частині
позов є необґрунтованим та позбавлений
правових підстав.

Крім зазначеного позивачами та їх
представником не надано суду жодного
пояснення та доказу того, що тривалість
досудового слідства перевищувала
розумні межі та у зв`язку з цим у них
виникло право на відшкодування
майнової шкоди з підстав незаконності
дій органів досудового слідства або, на
компенсацію моральної шкоди на
загальних підставах, встановлених в ЦК
України. Відповідних вимог та їх
обґрунтування в позові заявлено не
було.

Аналогічна правова позиція, що
зазначена в цьому судовому рішенні,
висловлена в ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в аналогічних спорах від 18 грудня
2013 р., 23 травня 2012 року.

Під час розгляду даного спору судом
було роз`яснено сторонам те, що
відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
обов`язок доказування обґрунтованості
позову законом покладено на позивачів;
відповідно до ст. 131 ЦПК України докази
або клопотання про їх витребування
повинні бути подані суду до початку
розгляду спору; у разі неподання суду
доказів справу належить розглянути на
підставі тих, доказів, які подані суду,
а правові наслідки нездійснення
обов`язків сторін покладаються саме на
них.

Відповідно до зазначеного та на
підставі ст. 56 Конституції України, ст. 5
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 23, 176, 1166,
1167, ст.1176 ЦК України; ст.ст. 1, 2 Закону
України "Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду", Положення про застосування
Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду"; п.п. 3, 7, 9
постанови № 4 Пленуми Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року "Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди", п. 9 постанови № 5 Пленуми
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року "Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду", ст.ст.10, 11, 60, 79, 80, 84,
85, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної
казначейської служби України,
Управління МВС в Івано-Франківській
області, Прокуратури
Івано-Франківської області про
відшкодування шкоди, завданої
кримінальним переслідуванням,
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення через Снятинський
районний суд. У разі відсутності
сторін, під час проголошення судового
рішення подається апеляційна скарга
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: підпис

Суддя Снятинського районного суду
Бородовський С.О.