Дата документу Справа №
Апеляційний суд
Провадження №22-ц/778/1892/14
Головуючий у 1 інстанції: Калугіна І.О.
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:
Головуючого: Боєвої В.В.,
Суддів: Коваленко А.І.,
При секретарі: Хомяк К.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 04 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спору на боці
позивача,: ОСОБА_5, про визнання
правочину фіктивним, -
В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк»,
ОСОБА_4 про визнання правочину
У позові зазначалось, що в червні 2012
року позивачці стало відомо, що заочним
рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 28.05.2012 року
було частково задоволено позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
з яких в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ZPM0G7 від 14.04.2008 року в розмірі 21
580,54 доларів США судом було звернуто
стягнення на 2-кімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом її продажу
банком від свого імені за договором
купівлі-продажу та було виселено
відповідачів.

Із заочного рішення та матеріалів
справи позивачці стало відомо, що 14.04.2008
року між відповідачем та банком було
укладено кредитний договір № ZPM0G7,
згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит у
сумі 100 000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 15%
річних з кінцевим терміном повернення
14.04.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за договором 14.04.2008 року між банком та
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 було укладено
іпотечний договір № ZPM0G7, за
умовами якого банку було передано в
іпотеку 2-кімнатну квартиру загальною
площею 49,40 кв.м, житловою площею 27,70 кв.м.
за адресою: АДРЕСА_1.

Потім позивачка дізналася, що 13.08.2008
року між відповідачами по справі було
укладено додаткову угоду до іпотечного
договору в преамбулі до якої зазначено,
що додатковою угодою іпотечний договір
викладено в новій редакції, а саме:
предметом додаткової угоди було
надання банком відповідачу кредитних
коштів у сумі 17 708,30 доларів США на строк
з 13.08.2008 року по 14.04.2013 року. Проте,
відповідач не отримав від банку
кредитні кошти у розмірі 17 708,30 доларів
США. 13.08.2008 року на вимогу банку
відповідач підписав заяву про продаж
іноземної валюти №1, згідно якої
відповідач доручив банку продати 17 708,30
доларів США за національну валюту за
курсом 4,63 грн. за 1 долар США.

Позивачка вважає, що це призвело до
того, що відповідачі фактично змінили
лише валюту кредитування кредитного
договору, оскільки 13.08.2008 року ОСОБА_4 не
отримав від банку жодних коштів. Тобто,
наміром підписання додаткової угоди
була не видача банком відповідачу
кредиту, а лише зміна валюти
кредитування.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка просила суд визнати
недійсною додаткову угоду до договору
про іпотечний кредит від 14.04.2008 року №
ZPM0G7 від 13 серпня 2008 року №
ZPM0G7, що була укладена між банком
та відповідачем з підстав її
фіктивності.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 березня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк»,
ОСОБА_4 про визнання правочину
фіктивним задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду до
договору про іпотечний кредит від
14.04.2008 року № ZPM0G7 від 13 серпня 2008
року № ZPM0G7, що була укладена між
ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_4 з підстав її
фіктивності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що ні банком ні ОСОБА_4
не було вчинено будь-яких дій,
обумовлених додатковою угодою, а
кредит у розмірі 17 708,30 доларів США банк
так і не надав ОСОБА_4, при цьому єдиною
метою укладення додаткової угоди було
лише заміна валюти кредитування
кредитного договору з української
гривні на долари США, що не відповідає
змісту угоди та суперечить п. 1.1, п.п.2.1.1
п.2.1 та п. 8.1 додаткової угоди, яким
встановлено, що банк зобов'язується
надати ОСОБА_4 кредитні кошти шляхом
перерахування на рахунок НОМЕР_1 на
строк з 13.08.2008 року по 14.04.2013 року
включно 17 708,30 доларів США, тому
додаткова угода має всі ознаки
фіктивності.

Проте, з такими висновками погодитися
не можна, оскільки вони не відповідають
матеріалам справи та нормам
матеріального права.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Із матеріалів справи вбачається, що
14.04.2008 року між ОСОБА_4 та банком було
укладено кредитний договір № ZPM0G7,
за яким відповідач отримав кредит у
сумі 100 000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 15%
річних з кінцевим терміном повернення
14.04.2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором 14.04.2008 року між банком
та ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 було укладено
іпотечний договір № ZPM0G7, за
умовами якого банку було передано в
іпотеку 2-кімнатну квартиру загальною
площею 49,40 кв.м, житловою площею 27,70 кв.м.
за адресою: АДРЕСА_1.

13.08.2008 року між банком та ОСОБА_4 було
укладено додаткову угоду до договору
про іпотечний кредит № ZPM0G7 від
14.04.2008 року, за якою договір про
іпотечний кредит викладено в новій
редакції.

Згідно з п.1.1 цієї додаткової угоди банк
зобов'язався надати позичальникові
кредитні кошти шляхом видачі готівки
через касу чи/або перерахування на
рахунок, зазначений в п.8.1 договору.
Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту
, відсотків, винагород, розмір
щомісячного платежу, період сплати,
порядок погашення заборгованості за
цим договором, зазначені в розділі 8
договору.

У частині 2 п.1.2 угоди зазначено, що
кредит надається в обмін на
зобов'язання позичальника по
поверненню кредиту, сплаті відсотків,
винагороди в зазначені даним договором
строки.

Пунктом 2.1.3 додаткової угоди до
договору передбачено якщо кредит
надається в іноземній валюті, то
позичальник доручає банку одержати з
каси банку суму іноземної валюти
готівкою, необхідну для сплати
чергового страхового платежу на
підставі договору страхування,
укладеного згідно з п.2.2.7 даного
договору, здійснити продаж у касі банку
готівкою іноземної валюти за курсом
купівлі банку даної іноземної валюти,
встановленому на день виконання даного
доручення, отримані від продажу
іноземної валюти кошти зарахувати від
імені позичальника на сплату чергового
страхового платежу.

За заявою про продаж іноземної валюти
№1 від 13.08.2008 року ОСОБА_4 доручив банку
продати 17 708,30 доларів США за курсом 4,63
грн. за 1 долар США. Також в заяві
зазначено, що гривні перераховуються
на наступні рахунки за реквізитами: в
сумі 81989,41 грн. на транзитний ОСОБА_4,
ІПН-9, рахунок НОМЕР_1 в КБ «ПРИВАТБАНК»
банку, МФО305299, з призначенням платежу:
перерахування коштів за кредитним
договором № ZPM0G7 від 14.04.2008 року.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає,
що додатковою угодою, зокрема були
внесені зміни до основного договору,
щодо суми кредиту та його валюти, а
також відсоткової ставки за
користування кредиту, яка була
зменшена з 15,00% річних до 14,04% річних (1,17%
на місяць).

Після укладення зазначеної додаткової
угоди ОСОБА_4 здійснював погашення
кредиту у доларах США, що
підтверджується випискою з рахунку
(а.с.71) та копіями квитанцій (а.с. 118-120), що
свідчить про те, що ОСОБА_4 виконував цю
угоду і правові наслідки укладеної
додаткової угоди настали.

Тому висновок суду про те, що жодна із
сторін не мала наміру виконувати її
безпідставні та спростовуються
матеріалами справи.

Не можна погодитися і з
висновком суду про те, що з висновку
№173-13 експертного почеркознавчого
дослідження від 20.12.2013 року копії заяви
від імені ОСОБА_4 18.08.2008 року на ім'я
керівника бізнес іпотечного
кредитування ОСОБА_7 виконана не
ОСОБА_4, оскільки у висновку зазначено,
що у наданих для дослідження
документах підписи від імені ОСОБА_4
виконані різними особами. Всупереч
вимогам закону, висновок наданий на
заяву представника позивачки ОСОБА_6,
побудований на підставі дослідження
копій документів, які надані
представником, а не оригіналів
документів, підписи на оскаржуваній
додатковій угоді та заяві ОСОБА_4 про
продаж іноземної валюти №1 від 13.08.2008
року взагалі не досліджувалися. Судом
судова почеркознавча експертиза не
призначалася.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 неодноразово
зверталися до суду з різними позовними
вимогами з метою уникнення виконання
зобов'язань за договором іпотечного
кредиту.

Так, заочним рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 28.05.2012 року
було частково задоволено позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
звернуто стягнення на 2-кімнатну
квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її
продажу банком від свого імені за
договором купівлі-продажу в рахунок
погашення заборгованості за договором
про іпотечний кредит №ZPM0G7 від
14.04.2008 року в розмірі 21 580,54 доларів США
та виселено відповідачів.

Ухвалою цього суду від 26.07.2012 року
зазначене заочне рішення було
скасовано.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 11 березня 2013
року задоволені позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» про звернення стягнення
на іпотечне майно - 2-кімнатну квартиру
за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її продажу
банком від свого імені за договором
купівлі-продажу та було відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
виселення відповідачів із іпотечної
квартири.

Також, відмовлено у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про
визнання недійсною додаткової угоди до
договору іпотечного кредиту та ОСОБА_3
про захист прав споживачів та
розірвання іпотечного договору.

Рішенням апеляційного суду від 16 липня
2013 року зазначене рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
виселенні відповідачів скасовано та в
цій частині ухвалено нове рішення про
виселення відповідачів із іпотечної
квартири. В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_3 пояснила, що на тепер зазначене
рішення суду виконано, відповідачі
виселилися із квартири та іпотечне
майно продано іншому власнику.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 02 квітня 2013
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про визнання іпотечного
договору недійсним. Даних про
скасування зазначеного рішення суду в
матеріалах справи не міститься.

Також, рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду від 22 січня 2014 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання додаткової угоди до договору
про іпотечний кредиту недійсною. Із
тексту зазначеного рішення суду
вбачається, що судом встановлено, що
ОСОБА_4 13.08.2008 року добровільно уклав та
особисто підписав додаткову угоду до
договору про іпотечний кредит №
ZPM0G7 від 14.04.2008 року. Ці обставини
відповідно до ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню та
підтверджують те, що він мав намір
виконувати зазначену угоду.

За змістом статті 234 ЦК України
фіктивний правочин вчиняється його
учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов'язків, тобто "про людське око",
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними так і цілком законними.
Водночас фіктивний правочин може
взагалі не мати правової мети.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений (нотаріальне посвідчення,
державна реєстрація).

Позивачка, яка звернуся з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Проте, враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що позивачка не довела
підстав для визнання фіктивною
додаткової угоди до договору
іпотечного кредиту, оскільки не
доведено умислу всіх сторін договору
на фіктивність правових наслідків, так
як ОСОБА_4 добровільно уклав цю угоду,
приступив до її виконання, розуміючи
правові наслідки, які наступили.

За фіктивним правочином сторони не
вчиняють жодних дій на виконання
фіктивного правочину, оскільки ознака
вчинення правочину для вигляду має
бути властива діям усіх сторін
правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
однією з підстав недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною п'ятою ст. 203
ЦК України.

Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України однією з
необхідних загальних вимог для
чинності правочину є те, що правочин
мас бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Вирішуючи спір, суд у порушення ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України не врахував, що для
визнання правочину фіктивним, ознака
вчинення його лише для вигляду має бути
властива діям обох сторін правочину.

З огляду на зазначене, відсутні
підстави для визнання недійсною
додаткової угоди до договору про
іпотечний кредит від 14.04.2008 року №
ZPM0G7 від 13 серпня 2008 року №
ZPM0G7, що була укладена між ЗАТ
«Приватбанк» та ОСОБА_4, з підстав її
фіктивності.

За таких обставин, рішення суду
на підставі п.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 березня 2014 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_4 про визнання
правочину фіктивним.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: