Єдиний унікальний номер 270/5846/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/5985/2014
Головуючий в 1 інстанції Єрьомін Д.О.
Доповідач: Смєлік С.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого
Смєлік С.Г.

суддів
Пономарьової О.М.,Биліни Т.І.

при секретарі
Тихомирові С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне
рішення Центрально-міського районного
суду міста Макіївки від 22 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Макіївської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання права власності за
набувальною давністю, припинення
часткової власності та виділення в
натурі,-

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Центрально-міського
районного суду міста Макіївки 22 квітня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 -
задоволено частково : за ОСОБА_2
визнано право власності за набувальною
давністю на ? частину домоволодіння,
розташованого за адресою : АДРЕСА_1;
визнано право власності та виділено
їй у натурі на будинок АДРЕСА_2, що
складається з житлового будинку за
літерою А-1 74,7 кв.м. в тому числі
житловою 47,4 кв.м. з сінями під літерою
а-11., ганком під літерою а-4 та сараю під
літерою « Е», припинивши право спільної
часткової власності на зазначене
домоволодіння. В частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про припинення
права загальної часткової власності
ОСОБА_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 -
відмовлено.

Ухвалою Центрально-Міського районного
суду м. Макіївки від 04 липня 2014 року
(а.с.223-224) заява ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення.

З вказаним заочним рішенням не
погодився відповідач та подав
апеляційну скаргу, яка разом з
матеріалами справи надійшла до
апеляційного суду Донецької області.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України сторони
мають право оскаржити в апеляційному
порядку рішення суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що заочне рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Підставою для визнання права власності
за набувальною власністю судом було
застосовано ст. 344 ЦК України у частині 1
якої зазначено: особа, яка добросовісно
заволоділа майном і продовжує
відкрито, безпреривно володіти
нерухомим майном протягом 10 років,
набуває право власності на це майно,
якщо інше не встановлено ЦК України.
Проте, ОСОБА_2 не надала суду жодного
доказу, яким би підтверджувалося її
добросовісне володіння за адресою :
АДРЕСА_1, що належало ОСОБА_3 відповідно
до договору купівлі-продажу від 16
березня 1970 року. Судом були допитані у
якості свідків особи, які не є сусідами
ОСОБА_2 і не проживають у тому районі,
хоча суд у рішенні зазначив, що ці
особи є сусідами і їх пояснення
прийняв, як належний та допустимий
доказ. Інших доказів на підтвердження
позовних вимог щодо тривалого та
відкритого володіння майном
позивачкою не надано. ОСОБА_2 є
громадянкою іншої держави, де проживає
протягом 10 років, тому фактично все
домоволодіння знаходиться тривалий
час - 10 років під його наглядом. Давно
ним та іншими співвласниками було
встановлено порядок користування та
володіння даним майном., а саме
визначений порядок фактичного
користування відповідними
приміщеннями. Підтвердженням того, що
ОСОБА_2 багато років не користується
спірним приміщенням свідчить нежилий
стан цих приміщень через відгалуження
від світла, води та газопостачання
через заборгованість за ці послуги.
Саме це свідчить про те, що протягом 10
років там ніхто не проживає. У 2006 році
він звертався до Управління
комунальної власності з проханням
визнати частини ОСОБА_3 та ОСОБА_2
відумерлими, у зв»язку з тим, що вони
протягом 10 років у будинку не
проживають, не доглядають за ним, що
тягне за собою його руйнування. І ці
обставини можуть підтвердити в
судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, ОСОБА_6 Тому висновки суду
першої інстанції щодо набуття права
власності за набувальною давністю є
помилковими. Просив скасувати заочне
рішення суду першої інстанції та
відмовити у задоволені позову та
визнання права власності за ОСОБА_2 на
спірне домоволодіння у порядку
набувальної власності.

ОСОБА_1 повідомлений належним чином про
час та місце розгляду справи, в судове
засідання 02 вересня 2014 року не
з»явився, що відповідно до частини 2 ст.
305 ЦПК України не є перешкодою у
розгляді справи.

ОСОБА_2, повідомлена телефонограмою 1
серпня 2014 року про час та місце
розгляду справи, призначеної на 5
серпня 2014 року, яку отримала особисто, в
судове засідання не з»явилася.

В подальшому, через відсутність
зв»язку з позивачкою, ОСОБА_2 про час та
місце розгляду справи була повідомлена
через Центрально-Міську адміністрацію
м. Макіївки судовою повісткою за місцем
її реєстрації у порядку ст. 74, 76 ЦПК
України.( звіт про відправлення судової
повістки наявний)

Згідно листа від 14 серпня 2014 року
№02-09/866 Центрально-Міська районна
адміністрація м. Макіївки просила
розглянути справу у відсутність її
представника.

Фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.
Оскільки відповідно до положень
частини 2 ст. 197 ЦРК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

З матеріалів справи вбачається, що 07
жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Макіївської міської
ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права
власності за набувальною давністю,
припинення часткової власності та
виділення в натурі, мотивуючі свої
вимоги тим, що їй ОСОБА_2 на підставі
договору дарування від 23.05.1996 року
належить 1/5 частина домоволодіння. На
момент набуття нею право власності на
1/5 частину домоволодіння, зазначене
домоволодіння складалось з житлового
будинку під літерою «А-1», житлового
будинку під літерою «Б-1», сараю під
літерою «В» та огорожі.

Згідно архівних даних КП «БТІ м.
Макіївки» домоволодіння складається з
двох житлових будинків: 1/5 частина
будинку під літерою «А-1» належить
ОСОБА_1, ( 1/3 частина будинку під літерою
«А-1»), друга 1/5 частина ОСОБА_2 ( 1/3
частина будинку під літерою «А-1») і 1/4
частина ОСОБА_3, (тобто 1/3 частина
будинку під літерою «А-1»), 7/20 частин
будинку, що не придатне до проживання
належить ОСОБА_7

Позивачка заявила, що власниця 1/4
частини домоволодіння - ОСОБА_3 20 років
тому залишила належну їй частину
домоволодіння і виїхала, а тому вона-
ОСОБА_2 почала фактично користуватися
частиною будинку, яка належала ОСОБА_3,
тобто вона безпреривно користується 2/3
частинами домоволодіння під літерою
«А-1» з 1996 року оскільки ці дві частини
будинку об'єднані між собою проходом та
мають окремий вихід. Також зазначила,
що оскільки домоволодіння має декілька
власників, вона фактично позбавлена
можливості самостійно розпоряджатися
належним їй майном без їхньої згоди, в
зв'язку з чим вимушена просити
припинити право загальної власності
оскільки це можливо згідно експертного
висновку : в її фактичному користуванні
( з урахуванням частини ОСОБА_3 )
знаходиться 2/3 частини житлового
будинку під літерою «А-1», загальною
площею 74, 7 кв.м., сарай під літерою «Е»,
які можливо вважати окремим об'єктом
нерухомості і використовувати, як
самостійний об'єкт, тобто 1/1 частки. На
підставі наведеного просила суд
припинити право загальної часткової
власності ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на
домоволодіння; визнати за нею - ОСОБА_2
право власності за набувальною
давністю на 1/4 частину домоволодіння,
тобто 1/3 частину будинку під літерою
«А-1», що складається з кімнат № 4, 5, 6,
яка належала ОСОБА_3, виділити в натурі
та визнати за нею ОСОБА_2 право
власності, як на самостійний об'єкт
нерухомого майна на домоволодіння у
складі: житловий будинок під літерою
«А-1», загальною площею 74, 7 кв.м.,
житловою 47, 4 кв.м., а також сінями під
літерою «а-11» та ганком під літерою
«а-4», сараєм під літерою «Е.

Через відсутність відомостей про
реєстрацію ОСОБА_3 1916 року народження (
а.с.55 ) у м. Макіївка, особа була
повідомлена шляхом опублікування
оголошення у пресі /а.с. 167-171/.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2, на підставі договору дарування
житлового будинку від 23.05.1996 року,
належить 1/5 частина домоволодіння,
житловою площею 25 кв.м., яка розташована
на земельній ділянці 500 кв.м., на якій
розташовано житловий будинок «А-1»,
житловою площею 65, 2 кв.м., будинок «Б-1»,
житловою площею 18, 1 кв.м., «В» - сарай,
огорожа, а
ОСОБА_3 відповідно до договору
купівлі-продажу від 16.03.1970 року
належить ? частина домоволодіння, , яке
складається з двох будинків з усіма
господарськими спорудами, що
відносяться до цих будинків, жила площа
цих будинків 83, 3 кв.м. /а.с. 128/.

Відповідно до копії листа КП «БТІ м.
Макіївки» від 29.10.1998 року за № 1-35
домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з
2-х житлових будинків. Житловий будинок
під літерою «А» належить: 1/5 частина
домоволодіння ОСОБА_1, тобто 1/3 частина
будинку; 1/5 частина домоволодіння
ОСОБА_2, тобто 1/3 частина будинку; 1/4
частина домоволодіння ОСОБА_3, тобто 1/3
частина будинку; 7/20 частин
домоволодіння належить ОСОБА_7 У
частині будинку під літ « А», що
належить ОСОБА_3 непридатна для
проживання,частково зруйнована.
Житловий будинок під літерою - «Б»
непридатний для проживання. /а.с. 14/.

Відомості про власників цього майна
зазначені у листі КУ «Макіївський
міський архів» Макіївської міської
ради за № 02-74 від 02.12.2013 року /а.с. 42/.

Відповідно до довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
щодо об'єкта нерухомого майна від 22.11.2013
року у Державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно, відомості, щодо
домоволодіння відсутні /а.с. 39/.

З листа Першої Макіївської державної
нотаріальної контори від 27.02.2014 року №
879/01-16 та інформаційних довідок зі
спадкового реєстру (заповіти/спадкові
договори) і (спадкові справи та видані
на їх підставі свідоцтва про право на
спадщину) спадкових справ після смерті
ОСОБА_3не заводилось, заповіти відсутні
/а.с. 74-76/.

Згідно листа Макіївської міської ради
від 04.03.2014 року № 18/36-349, управління
комунальної власності Макіївської
міської ради не зверталось до суду із
заявою про визнання відумерлою
спадщини та передачу у власність
територіальної громади м. Макіївка,
домоволодіння/а.с. 77/.

Згідно акту від 09.04.2014 року,
складеного органом місцевого
самоврядування - Центрально-Міською
районною адміністрацією Макіївської
міської ради, ОСОБА_3, не проживає
приблизно 30 років і знаходиться в
Ізраїлі. /а.с. 161/.

Суд першої інстанції
задовольняючи вимоги позивачки,
посилаючись на пояснення свідків, які
пояснили, що ОСОБА_2 утримувала не
тільки свою частину будинку, а й
частину, що належить ОСОБА_3 дійшов
висновку, що позивачка відкрито,
безпреривно і добросовісно володіла
нерухомим майном ОСОБА_3, а у зв»язку з
цим дійшов висновку за можливе
виділити у натурі частку з майна, що є у
спільній частковій власності, а саме 9/20
частини домоволодіння, яке належить
ОСОБА_2 і складається з 1/5 частини цього
домоволодіння та 1/4 частини, яке
належало ОСОБА_3 на підставі договору
на яку судом визнано право власності за
набувальною давністю за ОСОБА_2,
припинивши її право спільної часткової
власності на це майно.

З акту обстеження, проведеного за
заявою ОСОБА_1, складеного комісією
Центрально-Міського виконкому м.
Макіївки 21 травня 1998 року, який
затверджений рішенням виконкому № 111
від 27 травня 1999 року вбачається, що
частина домоволодіння, що належить
ОСОБА_3 є старезною та руйнується, а
тому заявник ОСОБА_1 як співвласник
просив про посилення фундаменту
шляхом закидання підвалу шлаком.

З відповіді Макіївської міської ради
від 13 листопада 2006 року № 08/5171,
направленої ОСОБА_1 на його звернення
вбачається, останній просив про
визнання ? частини будинку, що належить
ОСОБА_3 та перебуває у аварійному стані,
відумерлою спадщиною. ( а.с.235 )

Позивачкою ОСОБА_2 надано довідку №
131081, виданою ПАТ «Макіїагаз» в якій
зазначено, що вона заборгованості за
газопостачання не має, проте як у
дослідженні експерта вбачається що
домоволодіння № 63 має пічне опалення (
а.с.17,26 )

Статтею 322 ЦК України передбачено, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Інших переконливих доказів ( відомості
про вчинений ремонт, витрати на його
проведення, сплата за комунальні
послуги, тощо ) щодо тривалого,
добросовісного,відкритого володіння
майном ОСОБА_3, позивачкою не надано.

З пояснень свідків, які були опитані в
судовому засіданні, не вбачається, в
чому саме виражається володіння та
утримання майна ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2

Апеляційний суд аналізуючи
вищевикладене не приймає до уваги як
належний доказ пояснення свідків,
оскільки вони є необґрунтованими і
спростовуються письмовими доказами,
наданими апелянтом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК
України. Право власності у порядку
набувальної давності на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набуваються за рішенням суду.

У пункті 9 постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
зазначено. що особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено ЦК. При вирішенні
спорів, пов'язаних із набуттям права
власності за набувальною давністю,
суди повинні враховувати, зокрема,
таке: володіння є добросовісним, якщо
особа при заволодінні чужим майном не
знала і не могла знати про відсутність
у неї підстав для набуття права
власності; володіння визнається
відкритим, якщо особа не приховувала
факт знаходження майна в її володінні.
Вжиття звичайних заходів щодо
забезпечення охорони майна не свідчить
про приховування цього майна;
володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

Виходячи з вищевикладеного
володіння повинно бути добросовісним,
тобто таким, воли володілець не знав і
не міг знати про те, що він володіє
чужою річчю, а обставини, у зв»язку з
якими виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття цього майна.

Позивачка ОСОБА_2 при подачі позову
пояснила про те, що володіє чужим
майном, знає його власника, права якого
на майно підтверджені документально.

Відомості про смерть ОСОБА_3
відсутні.

Відповідно до частин 1, 3 ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги.Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов»язковою підствою для скасування
рішення.

Суд першої інстанції
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, а тому апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволені позову.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання права власності на
майно за набувальною власністю, як і
вимоги про припинення спільної
часткової власності задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
Апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Заочне рішення
Центрально-міського районного суду
міста Макіївки від 22 квітня 2014 року
скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до
Макіївської міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання права власності за
набувальною давністю, припинення
часткової власності та виділення в
натурі відмовити.

Рішення апеляційного суду
набуває чинності з моменту
проголошення та може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді: