Справа № 382/905/14-ц Головуючий у І
інстанції Карпович В.Д.Провадження №
22-ц/780/4956/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приват Банк" на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 23 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства "Приват Банк",
третя особа приватний нотаріус
Яготинського державного нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання договору
іпотеки недійсним,

встановила:

У квітні 2014 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом, в якому
посилалася на те, що 13 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
укладено договір кредиту, відповідно
до умов якого останній отримав кредит в
розмірі 22080 доларів США на споживчі
цілі. З метою забезпечення зобов'язань
по кредитному договору між нею та
відповідачем 13.04.2007 року укладений
договір іпотеки, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на
праві приватної власності, право
користування якою має її малолітній
син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки
проживає в даній квартирі разом з нею з
дня його народження.

Даний договір іпотеки від 13.04.2007 року
був укладений в порушення ст. 3
Конвенції «Про права дитини», ст. ст. 17,
18 Закону України «Про охорону
дитинства» та ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
оскільки укладений без згоди та
попереднього дозволу органу опіки та
піклування, завданням якого є захист
прав неповнолітніх та малолітніх дітей
при вирішенні питання розпорядження
майном, яким вони володіють чи
користуються.

Тому спірний іпотечний договір від 13
квітня 2007 року, як такий, що суперечить
вимогам чинного законодавства, є
недійсним з моменту його вчинення з
підстав, передбачених ч. ч. 1 та 6 ст. 203
ЦК, ч. 1 та ч. 3. ст. 215 ЦК України.

Просила визнати недійсним договір
іпотеки, укладений 13.04.2007 року між нею
та ПАТ КБ «ПриватБанк», скасувати
заборону відчуження квартири АДРЕСА_1
та виключити запис з Державного
реєстру іпотек та заборон відчуження
щодо даної квартири.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
позов задоволено в повному обсязі,
визнано недійсним договір іпотеки,
укладений 13.04.2007 року між позивачкою та
ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано
заборону відчуження квартири АДРЕСА_1
та виключено запис з Державного
реєстру іпотек та заборон відчуження
щодо даної квартири.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить дане рішення
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити в позові повністю,
посилається на неповне з»ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, яке полягає в тому,
що предмет іпотеки належить на праві
власності лише ОСОБА_1, позивачка не
надала жодних доказів на підтвердження
наявності будь-яких майнових прав її
сина на спірну нерухомість та
відповідно до вимог п. п. 14.5, 14.7 договору
іпотеки вона власним підписом
підтвердила відсутність вимог третіх
осіб на предмет іпотеки.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив із
доведеності вимог позивача і
обґрунтовував свої висновки тим, що
спірний договір іпотеки укладений в
порушення вимог чинного законодавства,
тобто без попереднього дозволу органу
опіки та піклування на вчинення даного
правочину позивачкою щодо нерухомого
майна, яким на час укладення даного
договору мав право користування її
малолітній син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 і
фактично користується ним з 2002 року, що
відповідно до ст. 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей" було
перешкодою для укладення договору
іпотеки без згоди органу опіки та
піклування. Докази надання такої згоди
відсутні.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен
має право на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Згідно принципу 4 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитина
повинна користуватися благами
соціального забезпечення. Їй повинно
належати право на здоровий ріст і
розвиток; з цією метою спеціальні
догляд і охорона повинні бути
забезпечені як їй, так і її матері,
включаючи дородовий і післяродовий
догляд. Дитині повинно належати право
на належне харчування, житло, розвиток
і медичне обслуговування.

За правилами ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом ст. 2 та ст. 3 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» від 02.06.2005 року, який діяв на час
виникнення правовідносин, у цьому
Законі наведені нижче терміни
вживаються в такому значенні:
бездомність - соціальне становище
людини, зумовлене відсутністю в неї
будь-якого житла, призначеного та
придатного для проживання; запобігання
бездомності і безпритульності -
система заходів, спрямованих на
усунення правових, соціальних та інших
причин виникнення бездомності та
безпритульності, запобігання їм, у тому
числі заходів щодо зниження ризику
втрати особою прав на жилі приміщення і
запобігання втраті цих прав, а також на
запобігання виникненню негативних
суспільних наслідків, пов'язаних з
відсутністю в особи житла.

Соціальний захист бездомних осіб і
безпритульних дітей ґрунтується на
принципах: законності; демократизму;
рівності; поваги до особистості;
визнання честі та гідності;
забезпечення основних прав і свобод
людини.

Відповідно до вимог ст. 12 цього Закону
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна. Неприпустимо
зменшення або обмеження прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при вчиненні будь-яких правочинів
стосовно жилих приміщень. Органи опіки
та піклування здійснюють контроль за
дотриманням батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав і
охоронюваних законом інтересів дітей.
Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Згідно преамбули Закону України "Про
охорону дитинства" від 26.04.2001 року цей
Закон визначає охорону дитинства в
Україні як стратегічний
загальнонаціональний пріоритет і з
метою забезпечення реалізації прав
дитини на життя, охорону здоров'я,
освіту, соціальний захист та всебічний
розвиток встановлює основні засади
державної політики у цій сфері.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства", яка діяла на час
виникнення правовідносин, батьки або
особи, які їх замінюють, не мають права
без дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
укладено договір кредиту, відповідно
до умов якого останній отримав кредит в
розмірі 22080 доларів США.

З метою забезпечення зобов'язань по
даному кредитному договору 13.04.2007 року
між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
укладений договір іпотеки, номер
реєстру 1455, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві
приватної власності на підставі
договору дарування від 6 грудня 2004 року.

Встановлено, що позичальник ОСОБА_4 та
іпотекодавець ОСОБА_1 перебували в
шлюбі, від якого 21 серпня 2002 року у них
народився син ОСОБА_2.

Судом встановлено, що право
користування зазначеною квартирою, яка
передана позивачкою в іпотеку, має її
малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
якому на час укладення договору
іпотеки виповнилося чотири роки і сім
місяців, оскільки з 2002 року він
проживає в даній квартирі разом зі
своєю матір»ю.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний договір іпотеки укладений без
попереднього дозволу органу опіки та
піклування на вчинення даного
правочину позивачкою щодо нерухомого
майна, яким на час укладення даного
договору мав право користування її
малолітній син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 і
фактично користується ним з 2002 року, що
відповідно до ст. 12 Закону України "Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей" було
перешкодою для укладення договору
іпотеки без згоди органу опіки та
піклування. Докази надання такої згоди
відсутні.

Крім того, судом встановлено, що дані
обставини встановлені рішенням
Яготинського районного суду Київської
області від 20.12.2012 року, яким відмовлено
в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення, і відповідно до
вимог ст. 61 ЦПК України, не доказуються
при розгляді даної справи.

Як убачається з мотивувальної частини
даного рішення, в порушення вимог ст. 47
Конституції України, принципу 4
Декларації прав дитини, ст. ст. 1, 8
Європейської Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст. 17
Закону України "Про охорону дитинства"
та ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей» станом
на 13 квітня 2007 року договір іпотеки
було укладено без дозволу органу опіки
та піклування, оскільки на час його
укладення неповнолітня дитина
користувалася предметом іпотеки,
іншого житла не має.

З урахуванням наведенного, суд дійшов
вірного висновку про те, що оскільки
для здійснення спірного договору
іпотеки відповідно до вимог ст. 12
Закону України "Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей" потрібна була попередня згода
органів опіки та піклування, то в силу
положень ч. 3 ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства" позивачка не мала
права 13.04.2007 року укладати договір
іпотеки, так як право користування
переданою в іпотеку квартирою на час
його укладення мав її малолітній син
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про те, що
укладений 13.04.2007 року між сторонами
договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 право
користування на яку має малолітній син
позивачки, є недійсним відповідно до
вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки в
момент його вчинення сторонами не
додержано вимог ст. 17 Закону України
"Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» щодо дачі згоди
та попереднього дозволу органом опіки
та піклування на вчинення даного
правочину.

Враховуючи викладене, доводи
апеляційної скарги про те, що позивачка
власним підписом в договорі іпотеки
підтвердила відсутність вимог третіх
осіб на предмет іпотеки, не
заслуговують на увагу.

Крім того, не заслуговують на увагу і
доводи апеляційної скарги про те, що
позивачка без поважних причин
пропустила строк позовної давності,
оскільки суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про порушення прав
малолітньої дитини на користування
житлом і перебіг позовної давності
починається з дня ухвалення
Яготинським районним судом 20.12.2012 року
рішення про відмову в позові ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, яким встановлено порушення
цього права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і не може бути скасовано з
підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приват Банк" відхилити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Cудді