Справа №485/766/14-ц 15.09.2014 15.09.2014 15.09.2014
Провадження №22-ц/784/2420/14
Головуючий у І інстанції Лисенко М.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

15 вересня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 24 липня 2014, ухваленого у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання її такою, що втратила право
користування житловим будинком
внаслідок відсутності в ньому понад
установлений законом строк, -

у с т а н о в и л а :

25 квітня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_3 зазначений позов, який
обґрунтував наступним.

06 липня 1995 року він та відповідач
уклали шлюб, який зареєстрували у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Снігурівського РУЮ
Миколаївської області.

В шлюбі відповідач народила двох дітей:
20 грудня 1996 року доньку - Анну, а 07 липня
2006 року - доньку Ксенію.

10 жовтня 2001 року він на підставі
договору дарування став власником
житлового будинку АДРЕСА_1 в який за
його доброї волі вселилася, була
зареєстрована і стала проживати й
відповідач.

Проте, з часом стосунки між ними стали
погіршуватися, а в лютому 2012 року були
припинені взагалі. Забравши дітей,
ОСОБА_4 без будь якого примусу з його
сторони пішла з будинку і стала
проживати в належному їй на праві
власності будинку АДРЕСА_2 де мешкає і
зараз.

При цьому, вона залишається
зареєстрованою за попереднім місцем
прожиння і відмовляється знятися з
реєстрації.

Посилаючись на виписане, та на те, що
відповідач більше не є членом його
сім'ї і понад 6 місяців в належному йому
домі без поважних причин не проживає,
просив позов задовольнити.

Відповідач позов не визнала, пояснивши
в запереченнях, що спірний будинок є
об'єктом їх спільної сумісної
власності, оскільки сторони придбали
його у шлюбі за спільні кошти, а не
отримали в подарунок, як стверджує
позивач; вона пішла з нього вимушено, бо
колишній чоловік зловживав спиртними
напоями, вчиняв сварки, принижував її
та дітей, іноді застосовував на доказ
своєї правоти фізичну силу. За такого,
вважати, що вона пішла з будинку
добровільно не можна, а тому у позові
слід відмовити.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 24 липня
2014 року в задоволені позову відмовлено
за його недоведеністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати і
ухвалити нове, яким його позов
задовольнити.

Скаргу обґрунтовував неповним
з'ясуванням судом обставин справи, які
мають значення для її обґрунтованого
та законного вирішення, і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без зміни, оскільки той
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні, суд 1
інстанції вважав установленим, що
сторони є колишні чоловік та жінка. В
період шлюбу позивач за договором
дарування, який ніким не оспорений,
отримав у особисту приватну власність
спірний будинок, в який вселив свою, на
той час, дружину, відповідача по справі.
Та вселилася в надане житло, була в
ньому зареєстрована і проживала до
липня 2012 року, а потім, через
протиправну поведінку позивача,
вимушена була піти з будинку і разом з
дітьми проживати у своїх батьків. У
зв'язку з цим, визнати її такою, що
втратила право користування спірним
житлом, законних підстав немає.

Таке, на думку суду 1 інстанції
відповідає положенням ст. 405 ЦК України
і не суперечить ст.ст. 41, 47 Конституції
України та ст. 9 ЖК України.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
установленими районним судом
обставинами та правовідносинами, а
його висновки щодо них та результату
вирішення справи вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Ст.ст. 41, 47 Конституції України,
ст.ст. 379, 382, 383 ЦК України, та ст. 9 ЖК
України гарантовано право громадянина
на житло, яке знаходиться в його
власності.

Він може бути позбавлений такого
права лише при наявності законних
підстав.

В іншому разі, відповідно до статей 391,
405 ЦК України він може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
власності, хоча б ці порушення й не були
поєднанні з позбавленням володіння,
зокрема зняття з реєстрації у квартирі
особи, яка вибула із членів сім'ї.

При цьому, член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом лише у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

ОСОБА_3 допустимими та належними
засобами доказування довела, що
вселилася в спірний будинок, як член
сім'ї його власника, була в ньому
зареєстрована і проживала до липня 2012
року, а потім, через неправомірну
поведінку колишнього чоловіка, який
став приводити в будинок іншу жінку,
вчиняв сварки, допускав фізичне
насилля до неї та дітей, вимушена була
піти з нього до своїх батьків, де і
мешкає зараз. Її спроби повернутися в
будинок позитивного вирішення не мали,
оскільки цьому перешкоджали як сам
позивач так і жінка, з якою він проживає
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Таким чином, ОСОБА_3 була відсутня у
спірному будинку понад 1 рік з причин,
які слід визнати поважними, іншого
позивач належними та допустимими
доказами не довів, хоча за ст. 60 ЦПК
України таке є його обов'язком, а тому у
позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про, як на його
думку, неправильні висновки районного
суду про неможливість застосування до
спірних правовідносин ст.ст. 71, 72 ЖК
України, то вони не можуть братися до
уваги, оскільки є наслідком
помилкового розуміння названою особою
положень названих статей і можливості
їх застосування до правовідносин, які
регулюються нормами про право
власності.

Не може слугувати скасуванню
оскарженого рішення і твердження
названої особи про неврахування судом 1
інстанції того, що у відповідача є інше
житло, оскільки позивач сам визначив
підставу позову і в ній не зазначив
іншої, чим передбаченої ст. ст. 71, 72 ЖК
України, підстави своєї вимоги.

Оскільки суд не може вийти за межі
заявлених вимог, то по іншому вирішити
позов він і не міг.

Що ж до тверджень, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 24 липня 2014
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: