Справа №2/337/1018/2014
Провадження № 337/2144/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2014 року
місто Запоріжжя

Хортицький районний суд міста
Запоріжжя в складі:

головуючого судді Котляр А.М.

при секретарі
Чередниченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Запоріжжі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Запорізької міської ради, міського
комунального підприємства «Основаніє»
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання права
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним
позовом. В обґрунтування своїх вимог
зазначили, що в 1995 році ОСОБА_4 разом із
дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_2
отримали в користування двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. В 1997 році шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний. В 1998
році за рішенням суду позивачам по
справі виділено в користування
кімнату площею 17,2 кв.м., а ОСОБА_4
кімнату площею 12,7 кв.м., зобов'язано
ЖЕД№50 укласти відповідні договори
найму. 18.09.1998 року ОСОБА_1 разом із
неповнолітнім сином ОСОБА_2
приватизували 3/5 частини спірної
квартири. З 2000 року відносини між
колишнім подружжям відновились, вони
стали проживати однією сім'єю, при
цьому ОСОБА_1 і ОСОБА_4 зайняли кімнату
площею 17,2 кв.м., а сину ОСОБА_2 виділили
кімнату площею 12,7 кв.м. Квартира
перебувала у загальному користуванні,
ОСОБА_1 сплачувала за комунальні
послуги як за своїм рахунком, так і за
рахунком ОСОБА_4, за спільні кошти був
проведений ремонт. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4
помер. Після його смерті позивачі
продовжили користуватись квартирою в
такий спосіб, як і за життя ОСОБА_4,
сплачувати за комунальні послуги. В 2014
році вони звернулись із заявою до
Запорізької міською ради про надання
їм у користування кімнату площею 12,7
кв.м., але їм було відмовлено. Просять
суд встановити факт проживання із
померлим ОСОБА_4 однією сім'єю, визнати
за позивачами право користування
кімнатою площею 12,7 кв.м., зобов'язати
відповідача МКП «Основаніє» укласти із
ними договір найму кімнати площею 12,7
кв.м.

Позивачі та їх представник в судовому
засіданні підтримали позовну заяву та
просили її задовольнити. ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 дали суду пояснення в якості
позивачів, та були допитана судом з їх
згоди в якості свідків по справі.

Так, ОСОБА_1 суду пояснила, що в 1995 році
їй та її чоловіку ОСОБА_4 була надана у
користування двокімнатна квартира
АДРЕСА_1. В 1997 році відносини між ними
погіршились, у зв'язку із чим шлюб було
розірвано. В 1998 році за рішенням суду їй
та їх сину ОСОБА_2 було виділено у
користування більшу кімнату квартири
площею 17,2 кв.м., а менша за площею
кімната виділена ОСОБА_4 У 2000 році
шлюбні відносини із ОСОБА_5
відновились, вони знову стали
проживати однією сім'єю. Їх сину ОСОБА_2
виділили кімнату батька площею 12,7 кв.м.,
в той час як ОСОБА_4 став проживати в
одній кімнаті із нею. До смерті ОСОБА_4 у
2008 році, вони жили як одна сім'я, за
спільні кошти сплачували комунальні
послуги, робили ремонт, вільно
користувались всією квартирою. Після
смерті ОСОБА_4 вони із сином продовжили
користуватись всією квартирою, вона
залишилась проживати у кімнаті площею
17.2 кв.м., а ОСОБА_2 в кімнаті 12.7 кв.м.

ОСОБА_2 дав пояснення, аналогічні
поясненням ОСОБА_1 Також пояснив, що з
1998 по 2001 рік, коли батьки розлучились,
він проживав разом із матір'ю в кімнаті
площею 17,2 кв.м. Після того як батьки
примирились, він зайняв кімнату площею
12,7 кв.м., а батьки кімнату площею 17,2 кв.м.
Пояснив, що фактично квартира не була
розділена між матір'ю та батьком, його
ліжко знаходилось в кімнаті площею 12,7
кв.м, а стіл для шкільних занять в
кімнаті площею 17,2 кв.м. Батьки разом
сплачували за житлово-комунальні
послуги. Вони жили як одна сім'я до
смерті батька у 2008 році. А після його
смерті продовжили користуватись всією
квартирою.

Представник відповідача Запорізької
міської ради заперечила проти позову,
мотивуючи це тим, що позивачі не
потребують поліпшення житлових умов, є
співвласниками 3/5 частин спірної
квартири. Просила суд застосувати
позовну давність та відмовити з цих
підстав у позові.

Представник МКП «Основаніє»
заперечила проти позову з підстав,
викладених у письмовому запереченні.
Пояснила, що ОСОБА_4 не давав письмової
згоди на вселення позивачів до його
кімнати. Позивачі не потребують
поліпшення житлових умов. Оскільки
вони є власниками 3/5 частин квартири, а
не наймачами, не можуть вимагати
визнання їх користувачами кімнати.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд встановив такі факти та
відповідні правовідносини, прийшовши
до наступних висновків.

На підставі ордеру №689 від 14.03.1995 року
квартира АДРЕСА_1 була видана на сім'ю з
трьох чоловік ОСОБА_4, його дружині
ОСОБА_1, сину ОСОБА_2 (а.с.9).

19.04.1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
був розірваний (а.с. 64).

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 07.04.1998 року був змінений
договір найму квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_1
та ОСОБА_2 виділена у користування
кімната площею 17,2 кв.м. ОСОБА_4 виділена
у користування кімната площею 12,7 кв.м.
(а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 18.09.1998 року, до
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перейшли у спільну
сумісну власність 3/5 частини квартири
АДРЕСА_1, а саме кімната площею 17,2 кв.м.,
лоджія площею 1,85 кв.м. (а.с. 14).

ОСОБА_4 свою частину квартири не
приватизував та помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.
28).

Позивачі звертались із завою про
визнання їх наймачами кімнати площею
12,7 кв.м. до районної адміністрації
Запорізької міської ради та
департаменту житлово-комунального
господарства Запорізької міської ради
(а.с. 60-61, 63), але листами від 05.05.2014 року
(а.с. 59) та від 22.05.2014 року (а.с. 62) їм було
відмовлено.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що
проживає з 1995 року в одному будинку із
позивачами по справі. Їй відомо, що
ОСОБА_1 в 1998 році розірвала шлюб із
чоловіком ОСОБА_4, але вони продовжили
проживати в одній квартирі. В 2001 році
вони примирились, та проживали як одна
сім'я. Їх син ОСОБА_2 мав окрему кімнату
в квартирі. Померлий ОСОБА_4 говорив, що
бажає приватизувати свою кімнату та
подарувати її сину.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що
проживає в одному будинку із
позивачами, знайомий із ними з 1990-х
років. ОСОБА_4 до своєї смерті у 2008 році
проживав в одній квартирі з ОСОБА_1 та
сином ОСОБА_2, вони разом користувались
всією квартирою. Він померлого ОСОБА_4
йому відомо, що він бажав приватизувати
свою частку квартири та подарувати її
сину.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких, суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитана: як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що поділ особових
рахунків в квартирі АДРЕСА_1 в 1998 році
був здійснений у зв'язку із розірванням
шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Позивачу
ОСОБА_2 на той час виповнилось 9 років.

З пояснень сторін та свідків по справі
вбачається, що з 2001 року колишнє
подружжя відновило шлюбні відносини,
ОСОБА_4 фактично користувався кімнатою,
яка була виділена судом його дружині
ОСОБА_1, в той час як ОСОБА_2 зайняв
кімнату батька. Вони разом сплачували
за комунальні послуги, проводили
ремонт в усій квартирі, купували та
готували їжу. Встановлені судом
обставини дають підстави стверджувати,
що ОСОБА_1, ОСОБА_4 разом із їх сином
ОСОБА_2 проживали однією сім'єю та вели
спільне господарство до дня смерті
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачі
користувались не тільки своєю
кімнатою, а всією квартирою, включаючи
кімнату площею 12,7 кв.м.

Згідно до вимог ст.256 ЦПК України, в
судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, в тому числі і визнання членом
сім'ї померлого.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно із ст. 65 ЖК України наймач вправі
в установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р.
зі змінами «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. При цьому, як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.15 постанови від 1 листопада
1996 р. N 9 "Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя",
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Судом було встановлено, що письмової
згоди на вселення позивачів в свою
кімнату ОСОБА_4 не давав. Разом з тим, на
підставі досліджених по справі
доказів, суд дійшов висновку, що між
ОСОБА_4, ОСОБА_1 та їх сином ОСОБА_2
склався певний порядок користування
квартирою, за якого приміщення
квартири було у спільному користуванні
всіх мешканців. Крім того, позивач
ОСОБА_2, який вселився у кімнату батька
в 2001 році, був на той час неповнолітнім,
а тому згоди ОСОБА_4 на вселення не
потребувалось.

Про згоду ОСОБА_4 на вселення сина до
своєї кімнати свідчать пояснення
свідків по справі, які пояснили, що
ОСОБА_4 за життя бажав приватизувати
свою кімнату та подарувати сину, чого
не зробив, оскільки помер у віці 44 років
через хворобу серця.

Квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем
проживання позивачів, іншого житла
відповідно до інформації з реєстру
прав на нерухоме майно (а.с. 119-122) вони не
мають. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно
зареєстровані в квартирі з 28.01.1997 року
(а.с. 86).

Згідно зі ст. 106 ЖК України в разі
смерті наймача право на визнання його
наймачем за раніше укладеним договором
найму належить будь-кому з повнолітніх
членів сім'ї.

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3,
відповідачами питання про виселення
позивачів з кімнати не порушувалось, в
той час як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по день
розгляду справи продовжують
користуватись всією квартирою АДРЕСА_1,
в тому числі і кімнатою 12,7 кв.м.,
сплачують за житлово-комунальні
послуги, проводять ремонт в квартирі.

Представником Запорізької міської
ради було заявлено про застосовування
позовної давності. Суд не може
погодитись із доводами представника
відповідача, яка вважає, що строк
позовної давності почався з моменту
смерті ОСОБА_4, оскільки позивачі
відкрито користувались кімнатою,
вважаючи що роблять це правомірно. Про
порушення свого права позивачам стало
відомо з моменту отримання негативної
відповіді на своє звернення про
укладення з ними договору найму
кімнати.

Аналізуючи зібрані по справі докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 3, 10, 57, 88, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст. 63, 64, 65, 106 ЖК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
задовольнити.

Встановити факт проживання однією
сім'єю померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4
разом із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 05.01.2005 по
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право
користування житловим приміщенням
кімнатою №6 площею 12,7 кв.м. в квартирі
АДРЕСА_1.

Зобов'язати міське комунальне
підприємство «Основаніє» укласти із
ОСОБА_1, ОСОБА_2 договір найму житлового
приміщення кімнати №6 площею 12,7 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Хортицький районний суд міста
Запоріжжя шляхом подання апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя:
А.М. Котляр