Справа № 459/2317/14
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/4840/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Вандзьо О.Б., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 02 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням частково
задоволено позов ОСОБА_3 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні ним
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання. Судом
постановлено стягнути з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 10
000 гривень моральної шкоди. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Це рішення суду оскаржив відповідач,
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області. В апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи. Стверджує,
що судом не враховано те, що позивач не
звертався до них із заявою щодо
розгляду питання про призначення
виплат у зв'язку з спричиненням
моральної шкоди. Також стверджує, що
наявності одного тільки висновку про
стійку втрату працездатності в
результаті професійного захворювання
є недостатньо для того, щоб вважати
доведеним факт заподіяння моральної
шкоди позивачу. На думку апелянта
ОСОБА_3 не представлено суду належних
доказів на підтвердження негативного
впливу професійного захворювання на
його душевний стан (а.с. 36-39).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Фонду Вандзьо О.Б. на
обґрунтування апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та пред'явлених позовних вимог,
колегія суддів не знаходить достатніх
підстав для задоволення скарги.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Судом першої інстанції та матеріалами
справи встановлено, що протягом 1958 - 2001
років ОСОБА_3 працював на підприємствах
ДП «Львіввугілля» машиністом гірничих
виймальних машин (а.с. 7-8).

Як вбачається із змісту Акту
розслідування професійного
захворювання від 10 січня 2002 року щодо
причин професійного захворювання у
ОСОБА_3, останній працював в шкідливих
умовах 35 років і 6 місяців. 90% відсотків
робочого часу перебував в запиленому
середовищі, де вугільний пил
перевищував норми ГДК. Запиленість
повітря робочих зон складала 200:220 мг/м3
Вміст вільного діоксиду кремнію в
аерозолі повітря -25-60% (а.с.10).

Згідно довідки обласної МСЕК №3 серії
ЛВА-2 № 006783 та довідки серії ЛВА-1 №119404
від 30.01.2002 року, ОСОБА_3 з 04.12.2001 року
встановлено III групу інвалідності та 50%
(п'ятдесят) відсотків втрати
професійної працездатності у зв'язку з
професійним захворюванням,
безтерміново (а.с. 11).

Відповідно до статей 1,3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на
належні,безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" - є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
"Про охорону праці", державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Частиною першою ст.9 цього ж Закону
передбачено, що відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності". У відповідності до п.п.
"є" п.1 ч.1 ст.21 та ч.3 ст.28 цього ж Закону,
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому виплачує Фонд соціального
страхування. Відшкодування
здійснюється у вигляді одноразової
страхової виплати незалежно від інших
видів страхових виплат. Сума страхової
виплати визначається в судовому
порядку. Це спростовує мотиви
апеляційної скарги відповідача про
відсутність підстав для задоволення
позову з мотивів відсутності даних про
звернення позивача безпосередньо до
відповідача з заявою про виплату
моральної шкоди з долученням висновку
МСЕК про встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

На час спірних правовідносин діяли як
ч.3 ст.34 Закону України від 23 вересня 1999
року "Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", так і ст.9 Закону
України "Про охорону праці" (в ред.
Закону від 21 листопада 2002 року №229-ІV),
згідно з якою відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України.

Згідно п.п."є" п.1 ч.1 ст.21 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (в редакції чинній на
час спірних правовідносин) передбачено
надання позивачу соціальних послуг і
виплат, у тому числі відшкодування
моральної шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Рішенням Конституційного Суду від 27
січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена постійна
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п.4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров'я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Беручи до уваги сукупність наявних в
матеріалах справи доказів щодо
професійного захворювання ОСОБА_3 на
виробництві, тривалості його страждань
від отриманого захворювання, судом
правильно встановлено наявність права
у позивача на відшкодування моральної
шкоди.

При вирішенні питання про право ОСОБА_3
на відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції вірно виходив із
вимог статей 21, 28, 34 Закону №1105 -Х1У в їх
сукупності, яким було передбачено
право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у тому
числі виплати компенсації за моральну
шкоду, яке виникає у особи з дня
встановлення їй стійкої втрати
працездатності вперше висновком МСЕК.

Встановивши, що ОСОБА_3 вперше
встановлено 50 відсотків втрати
професійної працездатності обласною
МСЕК 30.01.2002 року (а.с.11), суд першої
інстанції правомірно стягнув моральну
шкоду з Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у м.
Червонограді, оскільки право
відшкодування моральної школи виникло
у позивача до 1 січня 2006 р.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
що шкоду здоров'ю ОСОБА_3 було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля», і з врахуванням
положень ст.23 ЦК України, встановивши
характер завданої моральної шкоди,
глибину, тривалість та характер
моральних та фізичних страждань
позивача, стан його здоров'я, тяжкість
професійного захворювання, настання у
зв'язку з цим негативних змін у його
житті, необхідність тривалого
лікування, можливість відновлення
фізичного стану, який мав потерпілий до
професійного захворювання, втрату у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, вплив на його
душевний стан, та враховуючи
фактичні обставин справи, принцип
розумності, достатності та
справедливості обґрунтовано стягнув
на користь позивача на відшкодування
моральної шкоди 10000 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд навів у рішенні відповідні
мотиви. Такий розмір не можне визнати
явно несправедливим внаслідок
надмірності компенсаційної суми.

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що позивачем не представлено
суду належних доказів на підтвердження
негативного впливу професійного
захворювання на його душевний стан,
оскільки Відповідно до п.2 наказу МОЗ
України № 420 від 5.06.2012 року "Про
затвердження порядку та критеріїв
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня стійкої
втрати професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків",
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08. 2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України №212 від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків", у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду. А тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 02 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ухвалою законної
сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Бойко С.М.

Береза В.І.