Справа № 308/3818/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі : головуючого - судді Леміш
О.М.,

при секретарі - Химинець О.Я.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача Баблюк О.Б

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгороді
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та
ПАТ Акцент Банк про захист прав
споживача та визнанання окремої
частини правочину недійсною, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з
вищевказаним позовом .

Свій позов позивач мотивувала тим, що 16
березня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ
«А-Банк» було складено заяву
позичальника № А332СС9FDE0107 , яка разом із
Умовами та правилами надання
банківських послуг складає договір про
надання споживчого кредиту. За умовами
вказаного договору позивачці було
надано кредит на споживчі цілі в сумі
20000 грн. зі сплатою 0,01% на місяць (тобто
0,12% річних), строком користування до
15.03.2014р. Абзацом 8 заяви позичальника №
А332СС9FDE0107 від 16.03.2011р. встановлено, що
при порушенні позичальником
зобов'язань із погашення кредиту,
позичальник сплачує банку пеню, розмір
якої встановлений Умовами та правилами
за кожен день прострочки. Пунктом 5.1.
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які с складовою частиною
Умов та правил надання банківських
послуг встановлено, що у разі
несвоєчасного погашення
заборгованості за кредитом
Позичальник сплачує Банку пеню в
розмірі 1,25% від суми простроченої
заборгованості за Кредитом за кожен
день прострочення, але не менше 1
(однієї) гривні. Однак, позивач вважає,
що така умова договору включена до
нього безпідставно без урахування
вимог закону та є несправедливою.

В судовому засіданні представник
позивача позов з наведених у ньому
мотивів підтримав та просив суд такий
задовільнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечила,
просила суд відмовити в задоволенні
такого .

Суд, заслухавши думку учасників
процесу , дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність та допустимість
кожного доказу, приходить до висновку,
що позов із наведених у ньому мотивів
не обґрунтований і до задоволення не
підлягає з таких підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що відповідно до укладеного договору №
А332СС9FDE0107 від 16.03.2011 року ОСОБА_3
отримала кредит у розмірі 20000,00 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Банк свої зобов'язання по указаному
кредитному договору виконав, надавши
Позивачу грошові кошти, про що свідчить
підписана клієнтом Заява на видачу
готівки № 4 .

Позивач підтвердив свою згоду на те, що
підписана Заява Позичальника №
А332СС9FDE0107 разом з Умовами надання
кредиту фізичним особам «Розстрочка»,
Тарифами складає між ним і Банком
кредитно - заставний договір . Позивач
був ознайомлений і згоден з Умовами
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка», Банком надана повна
інформація про умови кредитування, що
підтверджується підписом Відповідача
в Заяві Позичальника №А332СС9FDE0107 , а
також Довідкою про умови кредитування
А-Банку та сукупність споживчого
кредиту від 16.03.2011 р. Крім того, Позивач
підписав АНКЕТУ-ЗАЯВУ про приєднання
до Умов і Правил надання банківських
послуг у А-Банку від 16.03.2011 року, де
вказано, що даний документ надавався
йому у письмовому вигляді, і він
згідний з його умовами .

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно
передати як забезпечення повну суму
або частину суми кредиту чи
використати її повністю або частково
для покладення на депозит, або викупу
цінних паперів, або інших фінансових
інструментів, крім випадків, коли
споживач одержує за таким депозитом,
такими цінними паперами чи іншими
фінансовими інструментами таку ж або
більшу відсоткову ставку, як і ставка
за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Законодавець конкретизує, які саме
умови кредитних договорів слід вважати
несправедливим. Що стосується статті 18
Закону України "Про захист прав
споживачів", то вона взагалі не може
бути застосована до кредитних
правовідносин, оскільки регулює
правовідносини, що виникли між
споживачем і Продавцем (виконавцем,
виробником).

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про захист прав споживачів":
"виконавець - суб'єкт господарювання,
який виконує роботи або надає послуги;
виробник - суб'єкт господарювання, який;
виробляє товар або заявляє про себе як
про виробника товару чи про
виготовлення такого товару на
замовлення, розміщуючи на товарі та/або
на упаковці чи супровідних документах,
що разом з товаром передаються
споживачеві, своє найменування (ім'я),
торговельну марку або інший елемент,
який ідентифікує такого суб'єкта
господарювання; або імпортує товар;
продавець - суб'єкт господарювання,
який згідно з договором реалізує
споживачеві товари або пропонує їх до
реалізації. "

Крім того, в пункті 5 частині 2 статті 18
Закону України "Про захист прав
споживачів" зазначено положення щодо
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції). Тоді як стаття 549
Цивільного кодексу України визначає
поняття неустойки і пені: "Неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання "

Відповідно не можна вважати поняття
неустойки (штрафу, пені) і компенсації
тотожними.

Окрім наведеного, у своїх позовних
вимогах позивач посилається на
застосування Рішення Конституційного
суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення
положень другого речення преамбули
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань". Проте в даному рішенні
чітко прописано, що Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності та господарювання, а
також фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності. В даному
рішення суд роз'яснює правила, які
застосовуються до кредитних
правовідносин між юридичними особами і
підприємцями.

А отже, указане рішення
конституційного суду і Закон України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" не
можуть бути застосовані при вирішені
спору між сторонами щодо кредитного
договору № A332CC9FDE0107 від 16.03.2011 р.

Разом з тим, не можна вважати умови
кредитного договору несправедливими,
чи такими, що суперечать принципам
захисту інтересів споживачів
викладених в ЦК України і Резолюції
Генеральної Асамблеї ООН "Керівні
принципи для захисту інтересів
споживачів" від 9 квітня 1985 року,
оскільки судом встановлено, що
внаслідок не виконання Позивачем своїх
зобов'язань належним чином (статті 526,
527, 530 ЦК України), він завдав збитків ПАТ
"А-Банк", які мають вираз у залученні
банком вільних коштів до страхового
резерву, створеного в забезпечення
простроченої заборгованості
позичальника та нести витрати по
сплаті податків та інших обов'язкових
платежів з цих коштів.

Також, за чинним законодавством, ст. 551
ЦК України розмір неустойки в т.ч. і у
вигляді пені за невиконання грошового
зобов'язання може встановлюватися у
договорі, а у випадку коли він явно
перевищує збитки, може бути зменшений
судом за наявності обставин, що мають
значення для справи.

Що стосується визнання нарахування
пені недійсним, то слід зазначити, що
відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору. Позивач добровільно вибрав
саме цей банк, саме такі умови договору
на отримання кредиту , а також не
позбавлений прав передбачених ст. 551
ЦпКУ і тому суд не має підстав для
визнання недійсним умов про сплату
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань позичальником.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_3 та ПАТ
Акцент Банк про захист прав
споживача та визнанання окремої
частини правочину недійсною -
відмовити .

З повним рішенням суду сторони можуть
ознайомитись 15.09.2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Леміш О.М.