Золотоніський міськрайонний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2405/14-ц

номер провадження 2/695/940/14

10 вересня 2014 року
м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд

Черкаської області

в складі : головуючої судді
Мозгової О.А.

при секретарі
Матвєєвій О.І.

з участю представників ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Золотоноша
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа -
приватний нотаріус Золотоніського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання будинку спільною сумісною
власністю подружжя та визнання
недійсним договору дарування
нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

До Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області з позовом до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася ОСОБА_3,
третя особа по справі - приватний
нотаріус Золотоніського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання будинку спільною сумісною
власністю подружжя та визнання
недійсним договору дарування
нерухомого майна.

Свій позов позивачка мотивує тим, що з
1995 року фактично проживала однією
сім»єю з відповідачем, займалася
веденням спільного домашнього
господарства, дбала про матеріальне
забезпечення сім»ї, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них
народився син - ОСОБА_7. Лише 21.01.2000 року
у Золотоніському відділі РАЦС було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_3
(позивачем) та ОСОБА_4. Впродовж
спільного проживання з відповідачем
ОСОБА_4 позивачка допомагала будувати
й облаштовувати житловий будинок
АДРЕСА_1. Основні будівельні роботи зі
створення нерухомого майна були
виконані за спільні кошти. Наприкінці
2000 року житловий будинок з надвірними
будівлями було введено в експлуатацію
та 04.12.2000 року було зареєстроване право
приватної власності у Золотоніському
виробничому відділку Черкаського ОБТІ
за відповідачем по справі ОСОБА_4 На
момент розірвання шлюбу 24.05.2004 року
сторони дійшли згоди не виділяти
частки нерухомого майна в натурі та
домовилися передати будинок їх синові
ОСОБА_7 при досягненні останнім
повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому
позивачка свідомо не зверталася до
суду з позовом про розподіл спільного
сумісного майна подружжя, оскільки
розраховувала на дотримання
відповідачем домовленості. 10.09.2004 року
ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_5, яка в
березні 2014 року звернулася до
позивачки із проханням виступити
свідком в цивільній справі за її
позовом про розподіл спільного
сумісного майна подружжя та виділення
в натурі частки в житловому будинку
АДРЕСА_1. В ході розмови із ОСОБА_5
позивачці стало відомо про факт
існування договору дарування частини
вищевказаного житлового будинку з
надвірними господарськими будівлями
та спорудами, який особисто підписаний
ОСОБА_4 30.01.2007 року. За умовами
вказаного правочину ОСОБА_4 безоплатно
передав у власність ОСОБА_5 частку
спірного будинковолодіння в розмірі ?
частини , яка оцінена сторонами в 57 207
грн. При цьому позивачка не надавала
ані письмового, ані усного погодження
на укладення даного договору. На даний
час, в провадженні Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області перебуває цивільна справа про
поділ майна подружжя між колишнім
чоловіком позивачки та його
наступною дружиною. З даного позову
вбачається, що підставою для виділення
ОСОБА_5 частки нерухомого майна є
договір дарування від 30.01.2007 року.
Позивачка зазначає, що оскільки
договір дарування вчинений без її
згоди, що суперечить нормам чинного
законодавства, тому його слід визнати
недійсним та скасувати його державну
реєстрацію, оскільки порушуються її
майнові права та інтереси, бо ще з 1996
року вона приймала безпосередню
участь у створенні спірного нерухомого
об»єкту, тому ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом.

Позивачка ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, просили суд визнати
житловий будинок з надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою : АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, визнати за ОСОБА_3 право
власності на ? частину даного будинку
та визнати недійсним з моменту
укладення договір дарування ? частини
вищезазначеного будинку ОСОБА_5 від
30.01.2007 року.

Крім того, позивачка ОСОБА_3 суду
пояснила, що дійсно являється
третьою офіційною дружиною
відповідача по справі ОСОБА_4 Вона
почала спільно з ним проживати ще з
1996 року, проживали в однокімнатній
квартирі по вул. Незалежності, яка
належить їй на праві власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного проживання
у них народився син ОСОБА_7. У цій
квартирі вони проживали до кінця 1999
року, а в період з 1996 року по 1999 рік
спільно з відповідачем будували
будинок АДРЕСА_1. Цей будинок її
колишній чоловік розпочав будувати
ще із своєю попередньою дружиною
ОСОБА_8, а після розлучення розділили
майно, внаслідок чого недобудований
будинок став власністю ОСОБА_4, а
вони, спільно з ОСОБА_4, сплатили
ОСОБА_8 3000 доларів США за
недобудований будинок. Сплачені
ОСОБА_8 кошти, були їхніми спільними,
більшу частину надала її мати, яка
на той час жила і працювала у
Москві, мала великі заробітки та
допомагала їй матеріально. Будувати
будинок спільно вони почали майже
спочатку, з попередньою дружиною
ОСОБА_4 збудував лише коробку: звів
стіни та дах, на такій же стадії
будівництва були і всі надвірні
споруди. Разом будували перестінки,
робили підлогу, клали кахель, клеїли
шпалери, фарбували, ставили вікна,
робили електропроводку, опалення,
тобто всі внутрішні роботи. В
будинку недобудованою залишилася
лише веранда. Опалення спочатку було
пічне, пізніше в будинок підключили
газ. Водопровід в будинок заведений
не був, у дворі був колодязь, з якого
носили відрами воду до хати.
Проживати в будинку почали спільно з
свята Покрови в 1999 році, а на новий
2000 рік відсвяткували новосілля, а 21
січня 2000 року офіційно зареєстрували
з ОСОБА_4 шлюб в органах РАЦСу . Після
реєстрації шлюбу вини проживали
більше трьох років, потім їхнє
спільне життя не заладилося і вони
розірвали шлюб, вона залишила ОСОБА_4
та пішла. Зареєстрованою вона ніколи
не була в будинку АДРЕСА_1, проживала
там без реєстрації, оскільки вона
мала однокімнатну квартиру, в якій
був зареєстрований її неповнолітній
син від попереднього шлюбу, а вона,
як мати, була зареєстрована в тій
квартирі разом із ним. Після
розлучення вони не здійснювали
розподіл спільного майна подружжя,
оскільки між ними існувала
домовленість, що чоловік оформить
будинок на ім»я спільного сина ОСОБА_7
після досягнення ним повноліття. Син
підтримує добрі стосунки з батьком,
тому вона ніколи не сумнівалася, що
будинок буде власністю ОСОБА_7. Але
лише в цьому році довідалася про
існування договору дарування
відповідно до якого ? частина
будинку подарована ОСОБА_4 його
наступній дружині. Даний факт її
обурив і вона звернулася до суду,
оскільки вважає ? частину будинку
своєю власністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов позивачки визнав у
повному обсязі, надав суду пояснення
щодо будівництва будинку АДРЕСА_1
аналогічні поясненням позивачки
ОСОБА_3, не заперечував, що будинок
будувався за їхні спільні кошти, а
також не заперечив той факт, що разом
з ОСОБА_3, із спільних коштів сплатили
3000 доларів США за недобудований
будинок його попередній дружині
ОСОБА_8, проти задоволення позовних
вимог позивачки також не заперечив.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому
засіданні заперечила проти
задоволення позовних вимог позивачки
та суду пояснила, що спільно з
ОСОБА_4, відповідачем по справі,
проживали тривалий час, перебували в
зареєстрованому шлюбі. Познайомилися
з ним відразу ж після його
розлучення з ОСОБА_3, від був у
розпачі після розлучення та дуже
прив»язався до неї. На той час, вона
постійно проживала в Кривому Розі,
працювала керівником підприємства,
мала в центрі міста добре
облаштовану двокімнатну квартиру,
двоповерховий гараж з оглядовою ямою,
автомобіль «Волга» та гарну дачу за
містом. ОСОБА_4 спочатку проживав у
неї, в Кривому Розі, вони разом
їздили відпочивати в Карпати. Але
через деякий час ОСОБА_4 почав
наполягати на переїзді в Золотоношу,
мотивуючи тим, що в нього є там
будинок. ОСОБА_4 вмовив її продати в
Кривому Розі все майно та переїхати,
а як гарантію того, що в неї буде
житло, запропонував оформити на її
ім»я договір дарування частини свого
будинку та запевнив, що ніколи не
скривдить доньку ОСОБА_9, яка мала
свою частку в майні. Довго вагаючись,
вона погодилася, через що мала досить
напружені стосунки з донькою, частка
якої була в проданій квартирі.
Переїхавши з Кривого Рога , вони
почали облаштовувати будинок, бо він
знаходився в дуже занедбаному стані:
дах протікав, стіни потріскалися,
кахель повідпадав, підлога та вікна
прогнили, міжкімнатних дверей взагалі
не було, не були проведені роботи по
облицюванню фасаду. Спільно з ОСОБА_4
вони завели воду в будинок,
облаштували ванну та туалет, гарячу
воду, каналізацію, закінчили веранду,
привели до ладу подвір»я, всього на
ремонт ними було витрачено близько
17000 доларів США. Така велика сума
витрачена через те, що будинок був
недобудований та дуже занедбаний.
Через протікання даху в руйнівному
стані була стеля, все було вражене
грибком. На даний час будинок
перебуває в прекрасному стані, його
вартість значно зросла. Крім того,
вони з ОСОБА_4 розпочали спільний
бізнес : придбали два великовагові
автомобілі Вольво та Рено, стали
членами АсМАПу та здійснювали
міжнародні перевезення. Даний бізнес
потребував великих капіталовкладень,
тому вони змушені були брати чималі
кабальні кредити в банках, які
добросовісно та вчасно погашали. На
даний час ОСОБА_4 проживає з іншою
жінкою, вони розлучилися, та хоче
залишити її без житла. Автомобіль
Вольво завантажив на відправив у
невідомому напрямку, вона його не
може знайти, а автомобіль Рено -
розібрав, він стоїть під двором,
являється непридатним для здійснення
перевезень. Вона пропонувала ОСОБА_4
здати його хоча б на металобрухт,
але він не погоджується. Вона не
заперечує, що до їхнього шлюбу
ОСОБА_4 мав автомобіль КАМАЗ, вони
його продали та використали кошти
для ведення спільного бізнесу, але
таку суму коштів від його продажу
вони отримала лише тому, що зробили
капітальний ремонт, відремонтували
мотор, ходову частину. Даний ремонт
проводився її силами ще в Кривому
Розі . На даний час вона пропонує
ОСОБА_4 повернути їй 25 000 доларів США,
тобто ті кошти, з якими вона
приїхала до нього, від продажу майна
в Кривому Розі і вона не матиме до
нього ніяких претензій, але він не
погоджується, намагається позбавити
її даху над головою. На сьогодні,
вона у спірному будинку не проживає,
змушена проживати в Черкасах у своєї
сестри, живе з останньою в одній
кімнаті та спить з нею на одному
ліжку. Вона створює незручності
сестрі, бо не може проживати у
подарованій частині будинку, куди
вклала багато зусиль та коштів. Коли
отримувала в дар будинок, то була
впевнена, що він є особистою
власністю ОСОБА_4, бо він надав їй
мирову угоду з дружиною ОСОБА_8, з
якої вбачалося, що він є
одноособовим власником будинку, бо
сплатив ОСОБА_8 3000 доларів США та
рішення суду про розлучення з
ОСОБА_3, в якому зазначено, що ОСОБА_3
не має ніяких майнових претензій до
ОСОБА_4. Крім того, ініціатива про
дарування частину будинку виходила
від ОСОБА_4 і це було гарантією
ОСОБА_4, що вона матиме дах над
головою і послугувало запорукою
того, що вона все ж таки погодилася
продати власне майно в Кривому Розі.
Позивачка не визнала позовних вимог,
просила суд не задовольняти позов.

Представник відповідачки ОСОБА_2
також просив суд відмовити позивачці
в задоволенні позовних вимог,
звернув увагу на строки позовної
давності та на той факт, що належним
чином не встановлено факт спільного
проживання позивачки з відповідачем
до шлюбу. На його думку договір
дарування вчинено без будь-яких
порушень законодавства.

Третя особа по справі - приватний
нотаріус Золотоніського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в судовому
засіданні надала для огляду
матеріали щодо вчинення нею договору
дарування та документів, на підставі
яких він посвідчувався, що
зберігаються в нотаріальній конторі .
Нотаріус також пояснила, що
ознайомившись із позовом, вона не
вбачає підстав для визнання договору
дарування недійсним з тих підстав, що
ОСОБА_3 не надавала своєї згоди на
його вчинення. ОСОБА_3 вона не
залучала до вчинення правочину, бо
не повинна була цього робити,
оскільки ОСОБА_4 їй було надано
документи, що він являється
одноособовим власником будинку
АДРЕСА_1, а саме: рішення
Золотоніського міськрайонного суду
про розлучення з ОСОБА_3, де
зазначено, що майновий спір між
сторонами відсутній, мирову угоду
між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, з якої
вбачається, що ОСОБА_4 сплачує дружині
ОСОБА_8 грошові кошти за будинок,
після чого стає власником будинку, а
ОСОБА_8 не має до нього ніяких
претензій. Факт того, що ОСОБА_4
сплатив ОСОБА_8 3000 доларів США
останній ствердив довідкою
Ощадбанку. Тому нотаріус вважає свої
дії правомірними, а договір дарування
вчиненим відповідно до вимог закону.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12
надали суду аналогічні показання
щодо участі позивачки у будівництві
будинку та суду пояснили, що будинок
розпочали будувати ще на початку 90-х
років відповідач ОСОБА_4 разом із
батьком, на той час ОСОБА_4 перебував
у шлюбі з ОСОБА_8. Але з ОСОБА_8
спільне життя не заладилося і вони
розлучилися,

на час розлучення була споруджена
лише коробка будинку, зведено стіни
та дах, а також надвірні споруди з
таким же відсотком готовності.
Подальше будівництво велося з
дружиною ОСОБА_3. Після розлучення з
ОСОБА_3 ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_5.
Разом з ОСОБА_5 було проведено
капітальний ремонт в будинку.

Факт того, що відповідач ОСОБА_4
провів вартісний ремонт у будинку
разом із дружиною ОСОБА_5 ствердили і
свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15,
вартість ремонтних робіт вони
оцінили в 20000 доларів США.

Суд, вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача,
відповідачів та їх представників,
свідків, приходить до висновку, що
позов підлягає до часткового
задоволення, при цьому суд виходить
із наступного.

Відповідно до копії рішення № 227
виконавчого комітету Золотоніської
міської ради народних депутатів від
11.05.1990 року виконком міської Ради
народних депутатів на підставі заяви
ОСОБА_4 виділив йому з міського
земельного фонду земельну ділянку
площею 600 кв.м. під індивідуальну
забудову АДРЕСА_1 та дозволили на
виділеній земельній ділянці
будівництво індивідуального житлового
будинку та господарських приміщень.

На підставі вищезазначеного рішення
було укладено типовий договір від
17.09.1990 року про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва житлового будинку на праві
приватної власності, який було
посвідчено державним нотаріусом
Золотоніської державної нотаріальної
контори ОСОБА_6

З матеріалів справи, пояснень сторін
та свідків вбачається, що ОСОБА_4
перебував у шлюбі з ОСОБА_8 та разом
із нею розпочав будівництво
житлового будинку АДРЕСА_1. У 1996 році
стосунки між ними почали псуватися,
вони розлучилися, а ОСОБА_8 звернулася
до Золотоніського міського суду
Черкаської області з позовом до ОСОБА_4
про розподіл вищевказаного
будинковолодіння.

Згідно копії мирової угоди від 22.08.1996
року, ОСОБА_4 визнає за ОСОБА_8 право на ?
частину будинку з відповідною
частиною надвірних будівель, а та, в
свою чергу, отримує від нього грошову
компенсацію в розмірі 540 мільйонів
карбованців, внаслідок чого будинок
стає власністю ОСОБА_4 .

Фактом отримання грошової
компенсації ОСОБА_8 3000 доларів США, як
компенсації за ? частину будинку
свідчить довідка, видна відділенням
Ощадного банку № 47 від 15.02.2000 року,
копія якої приєднана до матеріалів
справи.

З тверджень позивачки ОСОБА_3 та
відповідача ОСОБА_4 вбачається, що
вищезазначені кошти вони сплачували
ОСОБА_8 разом, із спільних коштів.
Даний факт в судовому засіданні
ствердила і свідок ОСОБА_12, яка є
рідною сестрою ОСОБА_4 і даний факт
їй достовірно відомий.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 лише 21.01.2000 року вступила в шлюб
з відповідачем по справі ОСОБА_4, який
був зареєстрований у Золотоніському
відділі РАЦС, змінивши прізвище на -
„ОСОБА_3", про що було видано свідоцтво
серія НОМЕР_1.

Згідно копії свідоцтва про народження
серія НОМЕР_2, виданої відділом
реєстрації актів цивільного стану по м.
Золотоноша Золотоніського
міськрайонного управління юстиції
Черкаської області вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7, про що в
книзі реєстрації народжень 14.08.1996 року
зроблено відповідний запис за № 169.
Батьками зазначено: ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_7 є
спільним сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
враховуючи, що він народився
ІНФОРМАЦІЯ_3, приймаючи до уваги
пояснення сторін та свідків у справі
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд вважає
доведеним у судовому засіданні факт
спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з 1996 року по день реєстрації шлюбу у
фактичних шлюбних відносинах без
реєстрації шлюбу, тому критично
оцінює твердження представника
відповідачки ОСОБА_2 стосовно даного
факту.

Як вбачається з листа № 43 від 05.09.2014
року, виданого Черкаським обласним
бюро технічної інвентаризації, що
ОСОБА_4 згідно договору про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
первинна реєстрація була проведена
04.12.2000 року, тобто вже в період
перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
зареєстрованому шлюбі.

Оскільки сторони не перебували у
зареєстрованому шлюбі, а жили однією
сім'єю в період будівництва спірного
будинку, то суд вважає , що спір між
ними з приводу цього майна повинен
вирішуватись згідно п.1 ст.17 ЗУ "Про
власність", відповідних норм ЦК України
(в редакції 1963 року) і з урахуванням
роз'яснень даних в п .5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у
справах за позовами про захист прав
приватної власності", п.12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.06.1998 року №16 "Про застосування судами
деяких норм КпШС України" .

Щодо строку позовної давності по
питанню розподілу спільного майна
подружжя, про які зазначав у
судовому засіданні представник
ОСОБА_2, то суд вважає, що його
необхідно рахувати з часу , коли
позивачка довідалася про порушення
свого права, а саме існування
договору дарування частини будинку -
з березня 2014 року.

Так, згідно з ч.1 ст.17 ЗУ "Про власність",
який був чинний на час виникнення
спірних правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім»ї
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК України РСР 1963 року
визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
часток.

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист прав приватної власності"
роз»яснено, що розглядаючи позови,
пов»язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу , а
й майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім»ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об»єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю ( п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2
ст. 17 ЗУ «Про власність»), тощо.

Таким чином, майно, набуте під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об»єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім»ї (при цьому
спільною працею осіб слід вважати їхні
спільні або індивідуальні трудові
зусилля, унаслідок яких вони одержали
спільні або особисті доходи, об»єднані
в майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту, бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Разом з тим, суд вважає, що з 21 січня 2000
року між сторонами ними виникли
сімейні правовідносини, оскільки
останні зареєстрували шлюб в органах
РАЦСу, а тому, вирішуючи спір,
необхідно застосовувати норми КпШС
України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу є його
спільною сумісною власністю.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що спірний
житловий будинок з надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1
був збудований за час сумісного
проживання позивачки та відповідача за
їхні спільні кошти, а тому відповідно
до вимог ст. 22 КпШС України, ст.16 ЗУ «Про
власність» та ст. 368 ЦК України,
нерухоме майно, набуте сторонами за час
шлюбу та спільного проживання, є їхньою
спільною сумісною власністю, а тому
позовні вимоги ОСОБА_3 в частині
визнання житлового будинку з
надвірними господарськими будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 задовольняє та
визнає спільною сумісною власністю
колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4
житловий будинок з надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки сімейним законодавством
визначено, що розмір часток у
об»єктах права спільної сумісної
власності чоловіка та дружини є
рівними , то суд визнає за кожним:
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на ?
частину житлового будинку з
надвірними господарськими будівлями
та спорудами, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог позивачки про
визнання недійсним договору
дарування ? частини житлового
будинку у АДРЕСА_1 від 13.01.2007 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, то
суд не знаходить підстав для його
задоволення в цій частині, при цьому
суд перевіряє дотримання вимог ст.ст.
203 та 205 ЦК України при укладенні
спірного правочину.

Вивченням матеріалів справи
встановлено, що :

1) оспорюваний правочин не
суперечить нормам цивільного кодексу
України та іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам ;

2) особи, які вчиняли правочин -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності ;

3) волевиявлення учасників
правочину було вільним і відповідало
їхній внутрішній волі ;

4) правочин вчиненій у формі,
встановленій законом : письмовій формі
та нотаріально посвідчений;

5) правочин спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

6) правочин, вчинений ОСОБА_4 не
суперечить правам та інтересам
дитини, оскільки неповнолітній, на
той час, ОСОБА_7 у відчужуваній
частині будинку не проживав та не
був у ньому зареєстрований. Як
вбачається із будинкової книги він
знятий з реєстрації 02.07.2004 року , тобто
задовго до вчинення правочину.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що ОСОБА_4 знав
та розумів, що фактично був
власником лише ? частини будинку, що
інша ? частину будинку належить його
попередній дружині згідно усної
домовленості між ними (факт існування
усної домовленості визнали в
судовому засіданні обидві сторони) -
ОСОБА_3, діючи добровільно, і
перебуваючи при здоровому розумі та
ясній пам»яті, повністю усвідомлюючи
значення своїх дій, згідно вільного
волевиявлення, котре відповідає його
внутрішній волі, маючи за мету
реальне настання правових наслідків
від укладеного правочину подарував
своїй четвертій дружині ОСОБА_5
безоплатно ? частину будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, що розташовані у АДРЕСА_1,
тобто ту частку, що належить йому як
частка в спільному майні подружжя,
тому суд вважає, що спірний будинок
повинен належати колишнім дружинам
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у рівних
частках.

Що стосується порушення прав ОСОБА_3
укладенням договору дарування від
13.01.2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, то суд вважає, що її права
зазначеним договором не порушуються,
оскільки даним судовим рішення за
нею визнано право власності на ?
частину спірного будинку, як частку
в спільному сумісному майні
подружжя.

Щодо правомірності дій нотаріуса при
нотаріальному посвідченні правочину,
то суд їх вважає правомірними та
такими що відповідають нормам
Цивільного кодексу України, нотаріус
діяв відповідно до вимог ст. 203 ЦК
України з врахуванням наданих ОСОБА_4
документів, зміст яких не вимагав
від нотаріуса залучення до правочину
позивачки по справі ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 12.06.1998 року № 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодеску про шлюб та сім"ю України",
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 року за № 20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист прав приватної власності",
ст. ст. 69-71 СК України та ст.ст.10, 88, 209, 212,
213 ЦПК України, Законом України "Про
власність", ст.ст. 368, 203, 203 ЦК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Золотоніського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання будинку спільною сумісною
власністю подружжя та визнання
недійсним договору дарування
нерухомого майна - задоволити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований за адресою : АДРЕСА_1 -
спільною сумісною власністю
колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку з надвірними
господарськими будівлями та спорудами
за адресою АДРЕСА_1, як частку в
спільному сумісному майні подружжя.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через Золотоніський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
Мозгова О.А.

Повний текст рішення
виготовлено та підписано 12 вересня 2014
року.