Справа № 703/1880/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2014 року Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області в
складі:

головуючого-судді
Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій
І.В.

з участю представника
позивача адвоката ОСОБА_1

і представника відповідача
адвоката ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Смілі справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про
стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором
позики від 20 липня 2013 року. Згідно з
позовною заявою, в цей день він позичив
ОСОБА_4 до 11 години 24 липня 2013 року 27100
грн. Стверджуючи, що в разі
неповернення боргу ОСОБА_4 повинна
сплачувати неустойку в сумі 1000 грн. на
день, ОСОБА_3 просив суд стягнути з неї
27100 грн. заборгованості за договором
позики та 1000 грн. неустойки.

В судове засідання позивач не з'явився,
його представник підтримав позов і
пояснив, що факт укладення договору
позики і його умови підтверджуються
розпискою відповідачки від 20 липня 2013
року.

Відповідачка позов не визнала і
пояснила, що 7 березня 2013 року позичила
у ОСОБА_3 9000 грн. під 10% на місяць. В
квітні чи на початку травня 2013 року
ОСОБА_3 повідомив їй, що відсотки за
договором позики збільшує до 20 на
місяць. Вона з цим не погодилась, але
позику повернути в цей час не могла. В
подальшому ОСОБА_3 вимагав у неї
повернення боргу з новими відсотками,
нарахованими на відсотки; погрожував,
що в разі неповернення гроші будуть з
неї вибивати. Розписку від 20 липня 2013
року вона написала на вимогу ОСОБА_3,
хоча крім 9000 грн., позичених 7 березня 2013
року, грошей у нього не позичала.

Представник відповідачки також просив
суд відмовити в позові.

В позові належить відмовити з таких
підстав.

На підставі п. 3 ст. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що у 20 і більше разів перевищує
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, крім правочинів,
передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Таким чином, договір позики 27100 грн.
належало укласти в простій письмовій
формі, чого сторони 20 липня 2013 року не
зробили.

За таких обставин згідно з абз. 2 ч. 1 ст.
218 ЦК України заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитись письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу свої вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Зокрема, на
підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно з принципом диспозитивності
цивільного судочинства, встановленим
ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданими відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В справі маються лише 3 письмові докази,
які стосуються обставин позики
відповідачкою грошей у позивача:
надана позивачем розписка ОСОБА_4;
протокол прийняття Соснівським РВ м.
Черкас УМВС України в Черкаській
області заяви ОСОБА_3 від 30 липня 2013
року, подана у зв'язку з неповерненням
ОСОБА_4 27100 грн. боргу; заява ОСОБА_4 у
Смілянський МВ УМВС України в
Черкаській області від 7 серпня 2013 року
про незаконні вимоги ОСОБА_3 передати
йому 27100 грн.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України
позивач повинен довести, що 20 липня 2013
року уклав з відповідачкою договір
позики, довести його суттєві умови, а
також те, що відповідачка договір не
виконала.

Факт укладення сторонами 20 липня 2013
року договору позики не
підтверджується жодним доказом.

В розписці відповідачки (без дати), якою
позивач обґрунтовує свої вимоги,
зазначено, що вона зобов'язується
віддати ОСОБА_3 24 липня 2013 року 27100 грн.
Наслідком якого правочину є це
зобов'язання, в розписці не зазначено.
Таким чином, розписка не підтверджує
того, що 20 липня 2013 року ОСОБА_4 позичила
у ОСОБА_3 27100 грн.

В той же час в заяві про вчинення
злочину від 30 липня 2013 року ОСОБА_3
(попереджений про кримінальну
відповідальність за ст. 383 КК України за
завідомо неправдиве повідомлення про
вчинення злочину) стверджував, що
позичив ОСОБА_4 27100 грн. 6 березня 2013
року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України ця обставина не підлягає
доказуванню.

В заяві до Смілянського МВ УМВС ОСОБА_4
визнає, що 7 березня 2013 року позичила у
ОСОБА_5 9000 грн.

Однак договір позики, укладений
сторонами 6 (чи 7) березня 2013 року і
наслідки його невиконання не є
предметом позову ОСОБА_3

Оскільки позивачем не надано доказів,
що підтверджують укладення 20 липня 2013
року договору позики між ним і ОСОБА_4,
керуючись принципом диспозитивності
цивільного судочинства, ст.ст. 10, 11, 57, 60,
61, 213-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за договором
позики.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Черкаської області
через міськрайонний суд протягом 10
днів, набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі оскарження - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо рішення
не буде скасовано.

Головуючий
О.В. Компанієць