15 вересня 2014 року м. Мукачево
Справа №303/5418/14-ц
Номер рядка с.з. - 43
Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області
в складі: головуючого - судді Кость В.В.
при секретарі Цульбі О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Мукачево цивільну
справу
до відповідача (1) ОСОБА_2
до відповідача (2) ОСОБА_3
до відповідача (3) ОСОБА_4
до відповідача (4) ОСОБА_5
третя особа орган опіки та піклування
виконавчого комітету Мукачівської
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1 (надалі -
Третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
зазначено орган опіки та піклування
виконавчого комітету Мукачівської
Позовні вимоги обґрунтовуються
доводами про безпідставну реєстрацію
відповідачів, які не є членами сім'ї
позивача, у належній йому на праві
приватної власності Квартирі. Вказана
реєстрація позбавляє позивача
можливості вільно володіти,
користатися та розпорядження своїм
Нормативно - правовою підставою для
задоволення позовних вимог зазначені
положення ст.ст. 383, 405 Цивільного
Позивач та її представник у судове
засідання не з'явилися, натомість
подали до суду клопотання про розгляд
справи без їх участі. Позовні вимоги
підтримали та просили їх задоволити.
Належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи відповідачі в
судове засідання не з'явилися, тому суд
ухвалює рішення при заочному розгляді
справи, що відповідає положенням ст. 224
Дослідивши подані по справі доказові
матеріали, суд констатує наступне.
На підставі договору дарування
квартири, посвідченого 17 вересня 2003
року державним нотаріусом
Мукачівської державної нотаріальної
контори за реєстровим №І-2390, а також з
урахуванням рішень Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 11 квітня 2012, від 19 вересня
2012 року, Квартира належить на праві
приватної власності ОСОБА_1.
Поряд з цим, у вказаній Квартирі
зареєстровані та з 2007 року
зареєстровані відповідачі (листи
Мукачівського МВ ГУ ДМС України в
Закарпатській області від 10 липня та 29
серпня 2014 (а.с. 15, 24- 27).
Однак, з наявного в матеріалах акту
складеного ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від
13.08.2014 №58 (а.с. 16), судом встановлено,що
відповідачі з 2007 року по теперішній час
у Квартирі не проживають (а.с. 16).
Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи суд виходить
з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі
порушення цивільного права чи
інтересу, у особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення та від наявності між
сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу
України право на захист особа здійснює
на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» від 23
лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при
розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
Виходячи з міжнародно-правових
зобов'язань держави, положень ст. 8
Конституції та Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція), яка відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована
Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», дотримання принципу
верховенства права є однією з підвалин
демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції «Захист
власності» передбачено, що «кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
З огляду на вказане, право власності
кожної фізичної і юридичної особи,
неурядової організації й групи
приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1
Першого протоколу до Конвенції в
повній мірі кореспондуються і приписи
частин першої та другої ст. 321
Цивільного кодексу України, якими,
зокрема передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316
Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
Таким чином, гарантуючи захист
власності, закон надає власнику
законодавчу можливість вимагати
усунення будь-яких порушень його прав.
Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та передбачають
правомочності щодо використання житла
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх
відповідності вказаним вище
положенням законодавства свідчать про
те, що реєстрація та фактичне
проживання відповідачів у Квартирі, за
умови документально підтвердженого
права власності позивача на даний
об'єкт нерухомості, перешкоджає їй
вільно володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном. При цьому
вказані правомочності є абсолютними,
непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у
повній мірі відповідає законодавчо
встановленому способу захисту
порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України), яке не визнається
Як встановлено по справі, позивач є
власником Квартири у встановленому
законом порядку, тому має право на
власний розсуд розпоряджатися своєю
власністю згідно з положеннями ст. 318
Цивільного кодексу України, в тому
числі і щодо вирішення питань стосовно
можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за
предметом позовних вимог спрямоване на
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням. Такі вимоги слід вважати
правомірними, оскільки вони в повній
мірі узгоджується з тими
правомочностями, які передбачається
цивільно-правовим інститутом права
приватної власності (ст.ст. 316, 318
Цивільного кодексу України).
При вирішенні даного спору, суд також
враховує позицію Верховного Суду
України, яка викладена в постанові від
16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38,
ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ
МВС України в Полтавській області про
усунення перешкод у користуванні
власністю. Так в вказаному судовому
акті, Верховний Суд України вказав, що
аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного
кодексу України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь - яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.
Частиною другою ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення.

Вказана позиція Верховного Суду
України є обов'язковою для суду першої
інстанції, при розгляді даної справи,
оскільки фактичні обставини по ній, у
повній мірі відповідають обставинам по
справі, яка переглядалася Верховним
Судом України в порядку, передбаченому
пунктом 1 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Поряд з цим, будь - яких фактичних даних,
які б свідчили про позбавлення
позивача права власності на Квартиру,
чи наявності у відповідачів права на
користування нею, матеріали справи не
місять. Позивач, фактично позбавлений
права вільно володіти своїм майном
через те, що в Квартирі зареєстровані
відповідачі.

Таким чином, матеріалами справи
встановлено, що підстав для збереження
за відповідачами права на проживання в
Квартирі немає, а тому вони підлягають
визнанню судом такими, що втратили
право на користування жилим
приміщенням.

Судові витрати по справі у сумі 243,60
грн. (а.с. 1) підлягають віднесенню на
відповідачів відповідно до частини
першої статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 10, 14, 57-60, 88, 169, 212-215, 223, 224-228, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

2. Визнати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3) та
ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4), такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1.

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2), ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_2), ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2) та ОСОБА_5
(ІНФОРМАЦІЯ_4, АДРЕСА_2), на користь
ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, АДРЕСА_1, код
НОМЕР_1) суму 243,60 грн. (двісті сорок три
гривні 60 коп.) у відшкодування судових
витрат.

4. Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Суддя
В.В. Кость

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
цивільній справі №2/303/2946/2014, яке
зберігається в Мукачівському
міськрайонному суді Закарпатської
області.

Суддя
В.В. Кость