Справа № 2/243/722/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 року Слов'янський
міськрайонний суд Донецької області у
складі:

головуючого - судді Лаптєва М.В.

при секретарі - Хміль О.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Слов'янська
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла бабуся
позивачки ОСОБА_5, яка була її опікуном
згідно рішення Слов"янської міської
ради народних депутатів № 107/2 від 21.02.1990
року. Після її смерті позивачка не
оформлювала прийняття спадщини, через
усну домовленість з дідусем щодо
передачі їй спадкового майна в
подальшому. 04.05.2013 року у м. Слов'янську
Донецької області помер дідусь
позивачки ОСОБА_6, який був її опікуном
з 25.12.1995 року, що підтверджується
рішенням Слов"янської міської ради
народних депутатів № 507 від 24.12.1995 року.
Після його смерті залишилась спадкова
маса, яка складається з квартири
АДРЕСА_1. Спадкоємицею за законом після
померлого є позивач по справі ОСОБА_3.
Однак позивачка дізналась, що її дідусь
за життя 25.02.2013 року склав заповіт на
користь ОСОБА_4, яка здійснювала за ним
догляд протягом незначного періоду
часу. Після складання заповіту ОСОБА_6
був госпіталізований до стаціонару, а
саме 26.02.2013 року.

Вважає, що складений ОСОБА_6 заповіт
необхідно визнати недійсним, оскільки
він був вчинений під впливом тяжкої для
спадкодавця обставини, а саме
загострення наявних хвороб до ступіню,
що потребував госпіталізації на
стаціонар.

Позивач ОСОБА_3 до судового засідання
не з'явилася, надавши право
представляти свої інтереси своєму
представнику.

Представник позивача, ОСОБА_1, який діє
на підставі довіреності в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив суд їх
задовольнити, пояснивши, що заповіт
було складено 25.02.2013 року, саме перед
гопіталізацією спадкодкодавця 26.02.2013
року, що свідчить про те, що ОСОБА_6
потребував медичної допомоги та
знаходився у гостро - хворобливому
стані в момент складання заповіту, що
свідчить про відсутність
усвідомленого волевиявлення
спадкодавця, внаслідок чого він був
змушений погодитися на складання
заповіту на користь відповідачки.
Зазначив, що підстав для складання
заповіту на користь відповідачки за
наявності рідної онуки не вбачається
та не могло бути.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, просила суд
відмовити в їх задоволенні, пояснивши,
що знала спадкодвця з 1985 року. Разом з
ним працювали на Керамі в цеху
облицювальної плитки. Після того, як
завод став банкрутом, вони
продовжували спілкуватися і часто
бачилися на ринку. ОСОБА_6 розповідав їй
про свою родину, про те, що його дружина
хворіє, а його онука погано за нею
доглядає і йому важко самому
здійнювати за нею догляд. Коли його
дружина померла, за ним почала
доглядати одна жінка, однак згодом вона
поїхала до сина в Миколаївську область
і він попросив саме її почати доглядати
за ним, на що вона погодилася, оскільки
має досвід в цій справі, через догляд за
своїми батьками. Вона почала доглядати
за ним, купувати йому харчі, ліки,
згодом почала жити разом з ним,
оскільки він потребував постійної
сторонньої допомоги. Пояснила, що онука
періодично дзвонила та цікавилася
станом здоров'я ОСОБА_6. Спадкодавця
часто одвідував лікар і згодом порадив
йому лягти до стаціонару. Він довго
вагався та сподівався на допомогу дії
ліків, але все ж таки згодом погодився.
Одного разу він попросив її привести
додому нотаріуса, що вона і зробила. В
момент, коли ОСОБА_6 та нотаріус
спілкувалися вона не була присутня в
кімнаті та не чула про що йде мова.
Поясниал, що нотаріус кілька разів
уходила та приходила до квартири
спадкодавця і спілкувалася з ним в його
кімнаті. Коли ж нотаріус в черговий раз
пішла з квартири, то ОСОБА_6 запросив її
до себе та повідомив, що зробив на неї
заповіт на все своє майно, оскільки
вона добросовісно доглядає за ним. На
питання про онуку зазначив, що він
залишився нею невдоволеним після того,
як вона погано піклувалася про свою
бабусю, крім того заначив, що в неї є
квартира в Москві, які він для неї
зберіг. Більше на цю тему він
спілкуватися не бажав. 26.02.2014 року його
забрали до стаціонару, в цей день
приїхала і позивачка і вони разом з нею
почали відвідувати його в лікарні.
Поясниал, що позивачка була в
Слов"янську з 26.02.2013 року по 07.03.2013 року і
в цей час відвідувала ОСОБА_6 в лікарні
та спілкувалася з ним. 13.03.2013 року
ОСОБА_6 вийшов з лікарні і вона
продовжила здійснювати за ним догляд.
Згодом йому стан погіршився, йому стало
важче пересуватися по квартирі,
з'явилася віддишка. 04.05.2013 року він
помер через розрив сусуда в легенях.

Представник відповідача, адвокат
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнала в повному обсязі,
просила суд відмовити в їх задоволені.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що спірний заповіт був
посвідчений за місцем проживання
ОСОБА_6, через погане самопочуття
спадкодавця. До нього в квартиру її
привела громадянка, яка здійснювала
догляд за ним. Під час розмови з
спадкодавцем вона з'ясувала що в нього
є онука, однак його волею було зробити
заповіт саме на ОСОБА_4. Вона роз'яснила
йому його права та умови складання
заповіту. Він власноруч підписав
заповіт, а вона його зареєструвала на
своєму робочому місці. Зазначила, що
коли вона принесла йому надрукований
зразок завповіту то двері до квартири
їй відчиняв сам спадкодавець.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснила, що сім'ю спадкодавця знає
більше 20 років. Пояснила, що близько 2 -3
років назад йому було поставлено
діагноз - онкозахворювання легені. В
нього з'явилась набряклість та
віддишка, тому йому була необхідна
госпіталізація. Однак лікування
позитивної динаміки не далоі тому в
остнній рік він вже потребував
сторонньої допомоги. Пояснила, що за
тиждень до смерті він вже був лежачий.

Вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та представника
відповідача, свідків вивчивши
матеріали справи та дослідивши надані
сторонами докази, суд в межах
заявлених позовних вимог ( ст. 11 ЦПК
України ) установив наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що 04.05.2013 року у м.
Слов'янську Донецької області помер
дідусь позивачки ОСОБА_6. Після його
смерті залишилась спадкова маса, яка
складається з квартири АДРЕСА_1.
Спадкоємицею за законом після
померлого є позивач по справі ОСОБА_3.
Однак ОСОБА_6 за життя 25.02.2013 року склав
заповіт на користь ОСОБА_4, яка
здійснювала за ним догляд протягом
незначного періоду часу.

Позивач в обгрунтрування своїх вимог
посилається на положення ст. 233 ЦК
України та зазначає, що заповіт було
складено під впливом тяжкої для ОСОБА_6
обставини, а саме загострення наявних
хвороб до ступіню, що потребував
госпіталізацію на стаціонар.

Однак суд не може погодитися з даними
твердженями та вважає їх не
спроможніми з огляду на нступне.

Відповідно до наданих пояснень свідка
ОСОБА_7 вбачається, що під час складання
заповіту спадкодавець ОСОБА_6
перебував в доброму стані, спілкувався
з нею, відповідав на питання, цікавився
своїми правами, особисто відчинив їй
двері, коли вона принесла йому
надрукований заповіт. Таким чином суд
приходить до висновку, що оформлення
заповіту на дому було обумлено лише
вимушеною необхідністю, через
набряклість ніг спадкодавця і
ускладення через це його пересування
по вулиці.

Згідно наданих пояснень відповідача та
свідка ОСОБА_8 суд робить висновок, що
госпіталізація ОСОБА_6 до стаціонару
була лікарською порадою та
наставленням для спроби покращити стан
здоров'я ОСОБА_6, на яку спадкодавець
довго не погоджувався, а не наслідком
загострення наявних хвороб до ступеню
що потребував термінової та
обов'язкової госпіталізації. Тобто це
був обдуманий, зважений та спланований
крок самого спадкодавця, а не наслідок
загостення хвороби і його термінова
госпіталізація.

Таким чином померлий ОСОБА_6 особисто
розпорядився своїм майном на випадок
смерті, а по справі відсутні будь - які
дані, що укладений ним заповіт
відбувався під впливом тяжкої для
спадкодавця обставини.

Крім того відповідно до досліджених в
судовому засіданні рішення
Слов'янського міськрайонного суду від
11.12.2013 року та Ухвали Апеляційного суду
Донецької області від 04.02.2014 року, які
набуди законної сили вбачається, що на
момент складання заповіту
спадкодавець ОСОБА_6 не перебував під
впливом тяжких обставин в наслідок
загострення хвороб та не перебував під
дією яких небудь медикаментів.

Відповідно до 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

З матеріалів справи вбачається, що
25.02.2013 року ОСОБА_6 склав заповіт на ім'я
ОСОБА_4, яким заповів останній все своє
майно. (а.с.5) Зазначений заповіт
посвідчений нотаріально, нотаріусом
була встановлена дієздатність ОСОБА_6,
яка сумнівів не викликає.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України
передбачено, що способами захисту
цивільних прав та інтересів може бути:
визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 26,
27 постанови № 2 від 12 червня
2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснив, що під час
судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи (причини
пропуску позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення. Суд не бере до розгляду докази,
які не стосуються предмета
доказування. Виходячи з принципу
процесуального рівноправ'я сторін та
враховуючи обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК
України) в порядку, передбаченому ст.
ст. 85, 187, 189 ЦПК України.

Аналіз наведених сторонами докзів,
пояснення свідків та досліджених в
судовому засіданні письмових доказів в
їх сукупності дає суду підстави
зробити висновок, що ні позивачем ні
представником позивача не надано
належних доказів того, що на час
вчинення оспорюваного правочину,
складання ОСОБА_6 заповіту від 25.02.2013
року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_7, зареєстрованого в
реєстрі № 399, останній вчинив його під
впливом тяжкої обставини. Такі доводи
представника позивача спростовуються
всіма наведеними вище доказами, що дає
підстави відмовити в задоволенні
позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 16, 233, 319 ЦК України; ст..ст.3, 10, 60, 81,
88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи Апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду

М. В. Лаптєв