Провадження № 2/344/1160/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретарів Сивухіної Ю.Ю.,
Іванова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до
відповідачки та просить визнати за ним
право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1
загальною площею 86,2 кв.м. та стягнути
судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1990
року по 22 квітня 2003 року перебував з
відповідачкою у зареєстрованому шлюбі.
Свідоцтво про розірвання шлюбу позивач
отримав 18 серпня 2005 року. За час
перебування у шлюбі сторони разом
придбали нерухоме майно - квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 кв.м. У
вказаній квартирі проживають та
прописані позивач, відповідач та їх
діти. Позивач вважає спірну квартиру
спільною сумісною власністю подружжя,
а тому йому належить 1/2 спірної
квартири. Позивачка вказаний факт
заперечує, тому позивач звернувся до
суду з позовом.

В судовому засіданні 31.03.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав з мотивів викладених в
позовній заяві, просив позов
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 23.05.2014 року
позивач суду пояснив, що з позовом про
розірвання шлюбу його попросила
звернутись позивачка бо їй це було
необхідно для легалізації свого
перебування за кордоном. Після
розірвання шлюбу вони і дальше
проживали разом. Про те, що позивачка
заперечує його право на 1/2 частину
квартири позивач дізнався в кінці 2013
році, коли позивачка почала
погрожувати йому розправою. Також суду
пояснив, що квартира була придбана ними
під час шлюбу за їх спільні кошти.
Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судових
засіданнях 31.03.2014 року та 23.05.2014 року
позовні вимоги заперечив, надав суду
письмові заперечення на позов та
заявив клопотання про застосування
строку позовної давності, оскільки вже
минуло 10 років з часу розірвання шлюбу,
а позивач аж тепер звернувся до суду з
позовом про розірвання шлюбу. Також
пояснив, що ініціатором розірвання
шлюбу був позивач, який і подав позовну
заяву до суду, в позовній заяві позивач
вказав, що відмовляється від своєї
частки у праві спільної сумісної
власності. Спірну квартиру придбано
виключно за кошти відповідачки. Просив
в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, представника
відповідачки, всебічно, повно та
об'єктивно дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступне.

Сторони зареєстрували шлюб 15.07.1990 року,
що підтверджується копією паспорта
відповідачки та встановлено в рішенні
суду від 22.04.2003 року (а.с.37, 5).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 22 квітня 2003 року шлюб між
сторонами було розірвано (а.с.5).

З позовною заявою про розірвання шлюбу
до суду звернувся позивач ОСОБА_1 (а.с.41).

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, який діяв на час
розірвання шлюбу сторонами, шлюб
вважається припиненим з моменту
реєстрації розлучення в органах
реєстрації актів громадянського стану.

Як вбачається із копій паспортів
позивача та відповідачки, припинення
одруження у відділі ЗАГС було
зареєстровано 18 серпня 2005 року (а.с.23, 24).

18 квітня 2003 року відповідачка продає
свою квартиру по вулиці Будівельників
12/95 (а.с.42).

За день до винесення судом рішення про
розірвання шлюбу, тобто 21 квітня 2003
року відповідачка ОСОБА_2 укладає
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного
кодексу України (надалі СК України),
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Позивач наполягає, що спірна квартира є
спільним майном подружжя оскільки
придбана під час шлюбу та він не знав до
2013 року, що таке його право порушено.

Однак, квартира придбана 21 квітня 2003
року, тобто за один день до винесення
рішення про розірвання шлюбу, коли
сторони перебували у процесі
розірвання шлюбу за ініціативою ОСОБА_1

З позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання
шлюбу вбачається, що ОСОБА_1 подаючи
позовну заяву про розірвання шлюбу до
суду ще 09 квітня 2003 року вказував, що
їхня сім'я фактично розпалась. Ще в
жовтні 2002 року вони припинили з
відповідачкою ОСОБА_2 шлюбні стосунки.
Також позивач погодився залишити
ОСОБА_2 їх спільну квартиру (а.с.41).

Також рішенням суду від 22 квітня 2003
року встановлено, що між сторонами вже
тоді існували неприязні стосунки,
миритись сторони не бажали (а.с.5).

Позивач стверджу що розлучення було
фіктивним, а насправді сторони і дальше
залишались подружжям, однак будь-яких
доказів на підтвердження своїх слів
суду не надав.

Крім того, як вказує сам позивач в 2005
році він звернувся до відділу РАЦС за
свідоцтвом про розірвання шлюбу, якщо
позивач вважав до 2013 року що між ним та
відповідачкою існують шлюбі, сімейні
відносини, то яка була необхідність в
отриманні свідоцтва про розірвання
шлюбу.

Вказаного факту позивач пояснити не
міг.

Також позивач не надав суду доказів
поважності пропуску строку позовної
давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Як вказано в п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Як встановлено судом, відповідачка 18
квітня 2004 року продала свою
кооперативну квартиру, яка належала їй
до шлюбу, чого позивач не заперечив;
придбала спірну квартиру за день до
розірвання шлюбу з позивачем (з
позовною заявою про розірвання шлюбу
звернувся позивач); як вказано в
позовній заяві про розірвання шлюбу та
в рішенні суду про розірвання шлюбу,
сторони спільного господарства не
ведуть.

Отже, АДРЕСА_1 не є спільним майном
подружжя, а є особистою власністю
відповідачки, оскільки придбана нею
вже після того, як сторони припинили
ведення спільного господарства як
сім'я та перебували на стадії
розірвання шлюбу.

Оскільки квартира не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
тому і не підлягає поділу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, виходячи з заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню.

На підставі наведеного, відповідно до
п. 223 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 70,
71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3,
4, 10, 11, 27, 60, 61 ЦПК України керуючись ст.
ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається через Івано-Франківський
міський суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28
травня 2014 року

Суддя
Бабій О.М.