Головуючий у 1 інстанції: Романюк
Провадження № 22-ц/783/2826/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ПАТ
«ВіЕс Банк» на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 12 лютого
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ «Фольксбанк» про визнання
виконавчого напису нотаріуса таким, що
не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до
ПАТ «Фольксбанк» про визнання
виконавчого напису нотаріуса такими,
що не підлягає виконанню. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що між ОСОБА_2
та ВАТ «Електрон Банк»
правонаступником якого є ПАТ
«Фольксбанк» 23.02.2007 року укладено
кредитний договір №KF38139. В
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним договором між сторонами було
укладено договір застави рухомого
майна від 23.02.2007 року за реєстровим
№587, із внесеними змінами до договору
застави, посвідченими 07.09.2007 року за
реєстровим №2701, із внесеними змінами
до договору застави, посвідченими
25.03.2008 року за реєстровим №967, із
внесеними змінами до договору застави,
посвідченими 23.05.2008 року за реєстровим
№1689. У зв'язку із невиконанням умов
кредитного договору за заявою ПАТ
«Фольксбанк» приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 15.10.2013 року вчинений
виконавчий напис зареєстрований в
реєстрі за №3556, щодо нерухомого майна
(транспортних засобів), які належать на
праві власності ОСОБА_2 Позивач вважає,
що вказаний виконавчий напис нотаріуса
не відповідає вимогам чинного
законодавства, а відтак не підлягає
виконанню.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 12 лютого 2014 року позов
задоволено. Визнано таким, що не
підлягає виконанню виконавчий напис
нотаріуса, вчинений за заявою ПАТ
«Фольксбанк» приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 № 3656, виданий 15.10.2013 року
про звернення стягнення на майно
ОСОБА_2, а саме: напівпричіп
рефрижератор - Е, марки КОЕGEL, модель SVK
24, 1998 року випуску, червоного кольору,
шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3; який
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4,
виданого 11.11.2006 р. Львівським РЕВ 1-го МВ
ДАІ при УМВС України у Львівській
області; сідловий тягач - Е, марки RENAULT,
модель MAGNUM, 2001 року випуску, білого
кольору, шасі (кузов, рама, коляска)
НОМЕР_5, об'єм двигуна 11929,00 см. куб.,
реєстраційний номер НОМЕР_1; який
належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва
про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_6,
виданого 18.09.2007 р. Львівським РЕВ 1-го
ДАІ при УМВС України у Львівській
області. Стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» в
користь ОСОБА_2 понесені нею судові
витрати у сумі 229,41 грн.

Дане рішення оскаржив представник ПАТ
«ВіЕс Банк» - Очич Т.М. подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
районним судом при прийнятті рішення
враховано лише ст. 26 ЗУ «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у редакції чинній
на момент укладення договору застави,
оскільки це спеціальна норма, в той же
час норми Закону України «Про заставу»
не враховано. Звертає увагу суду, що
редакція дії Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачала
можливість вчинення виконавчого
напису для реалізації заставного майна
через публічні торги. А висновок суду з
посиланням на постанову Верховного
суду України № 6-54цс 13 є неправомірним,
оскільки в їх основу взято редакції
законів, що не діяли на момент
укладення договору застави.

Просить скасувати рішення Галицького
районного суду м. Львова від 12 лютого 2014
року та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Сторони в судове засідання не
з'явилися, хоча про розгляд справи були
повідомлені належним чином, що
підтверджується розпискою (а.с. 80) та
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (а.с. 82-83), про причини
неявки суд не повідомлено та з
клопотанням про відкладення розгляду
справи не звертались, тому розгляд
справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК
України здійснюється колегією суддів
за відсутності осіб, які беруть участь
у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, учасників
процесу, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що 23.02.2007
року позивач уклав із ВАТ "Електрон
Банк", правонаступником якого є ПАТ
"Фольксбанк" кредитний договір №KF38139,
відповідно до умов якого отримав
кредитні кошти. В забезпечення
виконання зобов'язань за вказаним
договором між сторонами було укладено
договір застави рухомого майна від
23.02.2007 року за реєстровим №587, із
внесеними змінами до договору застави,
посвідченими 07.09.2007 року за реєстровим
№2701, із внесеними змінами до договору
застави, посвідченими 25.03.2008 року за
реєстровим №967, із внесеними змінами до
договору застави, посвідченими 23.05.2008
року за реєстровим №1689.

У зв'язку з невиконанням умов
кредитного договору за заявою ПАТ
«Фольксбанк» приватним нотаріусом
ЛМНО ОСОБА_3 15.10.2013 року вчинений
виконавчий напис зареєстрований в
реєстрі за № 3656, відповідно до якого
звернула стягнення на заставлене
майно.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 20 Закону
України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII "Про
заставу" звернення стягнення на
заставлене майно може здійснюватися на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
якщо інше не передбачене законом або
договором застави.

Статтею 26 Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" визначено
позасудові способи звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, однак
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса
цією статтею не передбачено. Закон
України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII "Про
заставу" застосовується до спірних
правовідносин лише в частині, що не
суперечить Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", нормами якого не
передбачено здійснення звернення
стягнення на предмет застави на
підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно ч.1 ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У ч.1 ст. 26 Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", який визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, установлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
наведено вичерпний перелік
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, а саме:
передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом; продаж обтяжувачем
предмета забезпечувального обтяження
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах; відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги; переказ обтяжувачу
відповідної грошової суми, у тому числі
в порядку договірного списання, у разі,
якщо предметом забезпечувального
обтяження є гроші або цінні папери.

Таким чином, норми Закону України від 18
листопада 2003 року № 1255-IV "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" є спеціальними
відносно Закону України від 2 жовтня 1992
року № 2654-XII "Про заставу" для
застосування до спірних правовідносин.

Отже, положення Закону України «Про
заставу» у частині здійснення
звернення стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса не підлягають застосуванню
до спірних правовідносин, як такі, що
суперечать нормам Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин, щодо
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження.

Вищенаведена правова позиція
викладена також у Постановах
Верховного Суду України від 03 жовтня 2012
року № 6-70цс12 та від 12 червня 2013 року №
6-54цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що виконавчий
напис №3656 від 15.10.2013 р. щодо звернення
стягнення на рухоме майно вчинено
всупереч вимогам спеціального Закону
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», а тому вважає за
необхідне визнати вищезгаданий
виконавчий напис такими, що не підлягає
виконанню та скасувати.

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком районного суду,
оскільки такий є обґрунтованим, при
встановленні фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому підстав для
скасування рішення Галицького
районного суду м. Львова від 12 лютого 2014
року колегія суддів не вбачає, оскільки
таке ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк»
відхилити.

Рішення Галицького районного
суду м. Львова від 12 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
Л.Б. Струс

Судді
М.М. Шандра

Н.Л. Шумська