АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 597/458/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Дудяк С.В. Провадження №
22-ц/789/1040/14 Доповідач - Щавурська
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Фащевська Н. Є.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 та
його представника ОСОБА_2,позивача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 30 липня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_4 про визнання недійсним,
укладеного між відповідачами по справі
07.09.2007 року договору позики, як такого,
що укладено відповідачем ОСОБА_1 за
період перебування з нею в шлюбі без її
письмової згоди. Оскільки предметом
договору позики були кошти в сумі 110000
грн. (еквівалент якої на час укладення
договору складав 20000 доларів США)
вважає, що вищевказана угода виходить
за межі дрібної побутової, а тому її
згода, як іншого з подружжя, на
укладення такої була обов'язковою. Крім
цього, враховуючи, що про укладення
оспорюваного нею договору вона,
перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 обізнана
не була, оскільки фактичні шлюбні
стосунки були між ними припинені ще у
2007 році, з того часу її колишній чоловік
проживав з іншою жінкою, а про
існування вказаного договору
дізналася лише під час розгляду в 2012
році судом справи про стягнення з неї
половини коштів, повернутих ОСОБА_1
ОСОБА_4 за даним договором, вважає, що
строк звернення до суду за захистом
порушеного права нею пропущено з
поважної причини, у зв'язку з чим
просила поновити його.

Рішенням Заліщицького районного
суду Тернопільської області від 30
липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір
безпроцентної позики від 07.09.2007 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на незаконність,
необгрунтованість рішення суду,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

На думку апелянта, судом
безпідставно визнано недійсним
договір, укладений відповідно до вимог
ЦК України та не застосовано строк
позовної давності, про що ним було
заявлено в ході розгляду справи.

У судовому засіданні апелянт
ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2
підтримали апеляційну скаргу, просили
її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 апеляційної
скарги не визнала, вважає рішення суду
законним та обгрунтованим, таким, що
скасуванню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, ознайомившись з
матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору недійсним, суд
першої інстанції виходив з того, що
укладення одним з подружжя договору
позики на суму 110000 гривень з
врахуванням вимог ст.65 СК України
вимагає письмової згоди іншого з
подружжя, оскільки не може вважатися
дрібною побутовою угодою, а
відсутність такої згоди відповідно до
вимог ст.203 ЦК України є підставою для
визнання договору недійсним.

З такими висновками колегія
суддів погодитись не може, оскільки
вони зроблені з порушенням норм
матеріального права.

Так, судом установлено, що у
період з 25.06.1967 року до 19.09.2012 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с.10).

07.09.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
укладено договір безпроцентної позики,
за яким ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 110000
гривень, що на момент укладення
договору складало 20000 доларів США на
термін до 30.09.2009 року (а.с.7).

Рішенням Заліщицького районного
суду Тернопільської області від 22.10.2010
року з відповідача ОСОБА_1 стягнуто в
користь ОСОБА_4 159419,22 гривень за
вищезгаданим договором позики (а.с.40-41).

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 04.07.2013 року
з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 було стягнуто
65000 гривень, як компенсацію половини
коштів повернутих ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст.203 ЦК
України правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Стаття 1047 ЦК України визначає
форму договору позики, яка повинна бути
простою письмовою, якщо сума договору
не менш як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян.

Параграфом 1 глави 71, що регулює
правовідносини договорів позики, не
передбачено згоди одного з подружжя на
укладення іншим договорів позики.

Відповідно до ст.65 Сімейного
кодексу України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Виходячи з назви (право подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності) і зі
змісту статті 65 СК України, можна дійти
висновку, що остання регулює відносини
подружжя на розпорядження майном, що є
спільною сумісною власністю. Вказана
стаття, на думку колегії суддів, не може
застосовуватись до спірних
правовідносин, оскільки на момент
укладення договору між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, позичені в останнього кошти не
були спільною сумісною власністю
подружжя, а були власністю ОСОБА_4 У
зв'язку з цим, договір позики, укладений
між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не
може вважатися договором на
розпорядження майном, належним
подружжю, а тому обов'язкової згоди на
укладення такого договору законом не
передбачено. Позика є особистим
борговим зобов'язанням особи.

Вказаних вимог закону суд першої
інстанції при ухвалення рішення у
справі не врахував, не визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягала
застосуванню, у зв'язку з чим прийшов до
помилкового висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Згідно ст.205 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені для
даного правочину.

Враховуючи те, що законом не
передбачена згода одного з подружжя на
укладення договорів позики іншим з
подружжя, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність порушення
відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прав
позивача ОСОБА_3, а відтак - про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

При цьому, заперечення позивача
ОСОБА_3 в частині, що позичені її
колишнім чоловіком ОСОБА_1 у ОСОБА_4
кошти в сумі 110000 грн. на були
використані в інтересах сім'ї колегія
суддів до уваги не приймає, як такі, що
не мають правового значення для
вирішення даного спору. Ці заперечення
стосуються предмета розгляду справи за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
з останньої половини повернутої ОСОБА_1
ОСОБА_4 позики, у якій однак вже
ухвалено рішення, яке на сьогоднішній
день є таким, що вступило в законну силу
(а.с.24-25).

Не заслуговують на увагу колегії
суддів й заперечення позивача ОСОБА_3 в
частині, що вказані кошти ОСОБА_4 ОСОБА_1
взагалі не позичалися, а договір позики
був ними написаний значно пізніше дати,
зазначеної в ньому, оскільки такі не
стосуються підстав, з яких заявлено
позов. Вказані заперечення можуть бути
підставами для пред'явлення ОСОБА_3
іншого позову.

Також, такими, що не мають жодного
правового значення для вирішення
даного спору є й зазначення позивачем
одним із доказів на підтвердження її
позовних вимог та заперечень на
апеляційну скаргу доводів щодо надання
нею згоди АППБ "Аваль" на укладення
кредитного договору з ОСОБА_1 за час
перебування їх у шлюбі. Крім цього, факт
надання такої згоди спростовується
матеріалами справи - заявою ОСОБА_3, з
якої вбачається, що згода нею
надавалася не для отримання кредиту в
банку, а для передачі в іпотеку
житлового будинку (а.с.11).

У відповідності до п.п.1, 4 ч.1 ст.309
Цивільного процесуального кодексу
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинами справи, неправильне
застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що рішення Заліщицького
районного суду Тернопільської області
від 30 липня 2014 року, як таке, що ухвалено
у зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, невірним
застосуванням норм матеріального
права підлягає скасуванню з ухваленням
колегією суддів нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3

З врахуванням того, що в даному
випадку відсутні порушення прав
позивача ОСОБА_3, відсутні й правові
підстави для вирішення заяви
відповідача ОСОБА_1 про застосування
строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.209 ч.ч.1, 2, 3; 224, 307 ч.1
п.2, 307 ч.2 п.1; 309 ч.1 п.п.1, 4; ч.2; 313; 314 ч.2; 316 ч.1;
317; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
ст.ст.203, 205, 1047 Цивільного кодексу
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Заліщицького районного
суду Тернопільської області від 30
липня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська