Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2391/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Кривохижа В. І.
УХВАЛА

Іменем України

10.09.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П

Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості по аліментам та
неустойки за прострочення сплати
аліментів, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 16
липня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості по аліментам, мотивуючи
позовні вимоги тим, що рішенням
Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 2 березня 2000 року
ОСОБА_4 зобов»язано сплачувати на її
користь на утримання доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку
відповідача щомісячно до досягнення
дитиною повноліття.

У зв'язку з тим, що відповідач ухилявся
від сплати аліментів, виникла
заборгованість, розмір якої станом на
момент досягнення донькою повноліття
склав 38 882 грн.68 коп.

Збільшивши заявою від 20 грудня 2013 року
позовні вимоги, позивач просила
стягнути зазначену суму
заборгованості, а також 8 684 грн. 14 коп.
пені за прострочення сплати аліментів
в період з вересня 2007 року по листопад
2012 року.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 16 липня 2014 року
позовні вимоги задоволені частково.
Постановлено про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 8 684 грн.14 коп. пені за
прострочення сплати аліментів та 86,84
грн. судового збору. У задоволенні
позову в частині стягнення 38 882 грн.68
коп. заборгованості по аліментах
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, ставить
питання про зміну рішення суду в
частині стягнення пені та зменшення її
розміру до 1000 грн. Зазначає, зокрема, що
суд при визначенні розміру неустойки
не врахував відсутність його вини у
виникненні заборгованості по
аліментах, а також сімейний та майновий
стан і неспроможність у зв'язку з цим
сплатити зазначену суму. Крім того, суд
розглянув справу у відсутності його
дружини, як третьої особи, яка могла б
підтвердити факт надання ним
матеріальної допомоги позивачці на
утримання доньки.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції представник відповідача
підтримав доводи апеляційної скарги.

Заперечуючи проти доводів апеляційної
скарги, представник позивача
посилався, зокрема, на те, що саме з вини
відповідача виникла заборгованість, а
при стягненні пені, розмір якої значно
занижений, судом враховані всі
обставини справи.

Третя особа належним чином повідомлена
про час і місце розгляду справи, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення (а.с.152), в
судове засідання не з'явилася, що
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши за матеріалами справи
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
визнає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

Стаття 196 СК передбачає
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені).

Виходячи зі змісту зазначеної правової
норми, суд відповідно до ст. 214 ЦПК
повинен встановити факт
заборгованості за аліментами й
наявність чи відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність чи відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

Судом встановлено і матеріалами справи
підтверджено, що сторони з 4 червня
1994 року перебували в шлюбі, мають
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
утримання якої за рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 2
березня 2000 року з відповідача на
користь позивачки було стягнуто
аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх
видів заробітку щомісячно, починаючи з
23 лютого 2000 року, до досягнення дитиною
повноліття - 14 листопада 2012
року(а.с.5,6,14).

Згідно довідки Кіровського ВДВС
Кіровоградського МУЮ заборгованість
ОСОБА_4 за аліментами станом на 14
листопада 2012 року склала 38 882,68 грн., в
тому числі до 1 вересня 2007 року - 10 130
грн.94 коп.(а.с.101-103).

Врахувавши, що рішенням Кіровського
районного суду м.Кіровограда від 29
квітня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 3 липня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_4
про перерахунок та зменшення
зазначеного розміру заборгованості
відмовлено, суд першої інстанції
визнав встановленим наявність вини
ОСОБА_4 як платника аліментів у
виникненні заборгованості, а, отже, і
передбаченого ст. 196 СК України права
стягувача аліментів на стягнення
неустойки (пені) в розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Виходячи з розрахунку заборгованості,
суд, керуючись правовою позицією
Верховного Суду України, наведеною в
постанові від 11 вересня 2013 року (справа
6-81 цс 13), визначив загальний розмір
пені - в сумі 246 866 грн.09 коп., і
задовольнив позов в межах заявленої
суми - 8 684 грн.14 коп., врахувавши
відсутність у відповідача постійного
заробітку та перебування на його
утриманні дружини і неповнолітніх
дітей.

За таких обставин колегія суддів не
вбачає підстав для подальшого
зменшення розміру пені і зміни
правильного по суті рішення в цій
частині з наведених в апеляційній
скарзі доводів.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у стягненні з
відповідача 38 882 грн.68 коп.
заборгованості по аліментах
мотивоване тим, що визначена
заборгованість має стягуватись в
порядку виконання рішення суду,
сторонами не оскаржується.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
належними та допустимими доказами
(ст.ст.58, 59 ЦПК України) ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Тому не ґрунтуються на законі та є
безпідставними доводи скарги, які не
містять посилань на докази, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції, вони були предметом
розгляду в судовому засіданні і їм дана
належна оцінка. Посилання на
незастосування ч.2 ст.196 СК України є
безпідставними, до того ж ця норма
закону передбачає лише можливість, а не
обов»язок суду щодо зменшення розміру
неустойки.

Надані сторонами докази оцінені судом
відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК
України. Інші доводи скарги також не
дають підстав для висновку про
порушення або неправильне
застосування судом норм матеріального
або процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим,
вимоги матеріального і процесуального
права при розгляді справи додержано, а
доводи апеляційної скарги не є
істотними. В межах доводів апеляційної
скарги відповідача підстав для його
скасування або зміни не встановлено
(стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити, а
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 16 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: