Справа № 645/3483/14-ц
Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2014 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова в складі:

судді Тарасенко Л.М.,

за участю секретаря Власової Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства "ОТП Банк",
третя особа приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання права
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права власності, визнання
недійсним договору іпотеки,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовом до

ОСОБА_2, Публічного акціонерного
товариства "ОТП Банк", третя особа
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання права спільної сумісної
власності подружжя на житловий будинок
АДРЕСА_1, визнання права власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1 та
визнання недійсним договору іпотеки
№PM-SME 703/183/2008/1, укладеного 21 травня 2008
року між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що з 10 грудня 1968 року
перебуває у шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2. Відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 30
грудня 1987 року, її чоловіку ОСОБА_2
належить житловий будинок з надвірними
будівлями, що розташований по АДРЕСА_2
травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
її чоловіком було укладено договір про
надання кредитної лінії №CrL-SME 703/183/2008. З
метою забезпечення погашення кредиту,
між ним та Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» 21 травня 2008 року
було укладено договір іпотеки №PM-SME
703/183/2008/1, згідно якого, на будинок
АДРЕСА_1 було закладено заборону
відчуження. Вказаний договір іпотеки
було посвідчено приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 без її нотаріально
засвідченої згоди. Вважає, що з цих
підстав договір іпотеки повинен бути
визнаний недійсним, а також просить
визнати за нею право спільної сумісної
власності подружжя на будинок АДРЕСА_1
на право власності на ? частину цього
будинку.

Позивачка та її представник у судове
засідання не з»явивлись, про розгляд
справи повідомлялись належним чином,
надали суду письмову заяву з проханням
слухати справу у їх відсутності, не
заперечували проти заочного розгляду
справи.

Третя особа у судове засідання не
з»явилась, про розгляд справи
повідомлялась належним чином, надала
суду письмову заяву з проханням
слухати справу у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з»явився, про розгляд справи
повідомлявся належним чином, надав
суду письмову заяву, в якій просив
розглядати справу у його відсутності,
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав.

Відповідач Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк» у судове
засідання не з»явились, про розгляд
справи повідомлялись належним чином,
причини неявки суду не повідомили,
заперечення проти позову не надали.

За таких обставин, суд вважає можливим
розглянути справу у відсутності
сторін, представника позивачки ОСОБА_1
ОСОБА_9 та відсутності третьої особи за
наявними у справі доказами і ухвалити
рішення при заочному розгляді, що
відповідає положенням частини 1 статті
224 ЦПК України.

Суд, дослідивши надані сторонами
докази у їх сукупності, вважає вимоги
ОСОБА_1 такими, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 11, статті
60 ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, і докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Судовим розглядом встановлено, що 10
грудня 1968 року між позивачкою ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
шлюб, зареєстрований у Палаці
одруження м. Харкова (а.с. 18).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого 30
грудня 1987 року державним нотаріусом
Дванадцятої Харківської державної
нотаріальної контори, відповідач
ОСОБА_2 успадкував після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 спадкове майно, яке
складається із житлового будинку з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1. Право власності на це майно
зареєстровано 19 січня 1988 року у
Комунальному підприємстві «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
за ОСОБА_2.

Частиною 1 статті 57 СК України
передбачено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є, крім
всього іншого, майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до статті 62 СК України, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Якщо один із подружжя своєю працею і
(або) коштами брав участь в утриманні
майна, належного другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляді за
ним, то дохід (приплід, дивіденди),
одержаний від цього майна, у разі спору
за рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як вбачається із позову, позивачка
вказує на те, що з 1988 року у житловому
будинку по АДРЕСА_1 нею сумісно з
відповідачем ОСОБА_2 проводились
перебудови та вдосконалення для
покращення умов проживання родини, а
саме: підведені газ та вода,
прибудовано веранду, тамбур, коридор,
кухню, ванну кімнату, жилу кімнату,
встановлена газова пічка, газовий
котел, проведено газове опалення,
побудований гараж та погреб. У 1997 році
та у 2006 році зроблено капітальний
ремонт у житловому будинку.

Як вбачається із наданого позивачкою
технічного паспорту на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_1, виготовленого Комунальним
підприємством «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації», інвентарна
вартість всього нерухомого майна, що
розташовано на земельній ділянці
складає 47 275,00 грн. (а.с.13-16).

Як вбачається із висновку про вартість
майна, виконаного суб»єктом оціночної
діяльності ФОП ОСОБА_8, станом на 07
березня 2014 року вартість житлового
будинку АДРЕСА_1 становить 195 000,00 грн.

Таким чином, слід прийти до висновку
про те, що проведені перебудови та
вдосконалення для покращення умов
проживання родини у вказаному будинку,
в результаті чого він істотно
збільшився у своїй вартості внаслідок
спільних грошових витрат, здійснені
спільними зусиллями подружжя ОСОБА_2
під час спільного проживання, у зв»язку
з чим, підлягає визнанню спільною
сумісною власністю подружжя.

Крім цього, позивачка просить визнати
за нею право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 70 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Отже, слід прийти до висновку про те, що
право власності на ? частину будинку
АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя,
має бути визнано за позивачкою ОСОБА_1.

Крім цього, позивачка просить визнати
недійсним договір іпотеки №PM-SME
703/183/2008/1, укладений 21 травня 2008 року між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» та ОСОБА_2, як такий, що укладений
без її нотаріально засвідченої згоди у
порушення вимог статей 65, 67 СК України.

При вирішення спору у цій частині суд
виходить з наступного.

21 травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір про надання кредитної лінії
№CrL-SME 703/183/2008, згідно частини №1 якого,
банк встановив позичальнику кредитну
лінію у розмірі ліміту 141 500,00 доларів
США зі сплатою фіксованого відсотку у
розмірі 6,49% на рік + FIDR, строком дії
кредитної лінії до 22 травня 2017 року
(включно), строком дії ліміту кредитної
лінії до 21 травня 2014 року (включно).

Відповідно до підпункту 1.3.2 пункту 1.3
частини №2 договору про надання
кредитної лінії, право позичальника на
отримання кредиту виникає за умови
укладення між банком та позичальником,
чи/та між банком та третіми особами
(майновими поручителями, поручителями),
на прийнятних для банку умовах та
набрання чинності документами
забезпечення, перелік яких
визначається банком.

21 травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки
№PM-SME 703/183/2008/1, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, та
зареєстровано в реєстрі за №751.

Згідно умов договору іпотеки,
відповідачем ОСОБА_2, як іпотекодавцем,
в якості забезпечення виконання ним
боргових зобов»язань, що витікають із
умов договору про надання кредитної
лінії №CrL-SME 703/183/2008 від 21 травня 2008 року,
було передано в іпотеку Закритому
акціонерному товариству «ОТП Банк», як
іпотекодержателю, житловий будинок
АДРЕСА_1.

На підставі статті 73 Закону України
«Про нотаріат» та у зв»язку з
посвідченням цього договору іпотеки,
була накладена заборона відчуження на
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, що є власністю ОСОБА_2,
до припинення чи розірвання договору
іпотеки.

З огляду на визначення Законом України
«Про іпотеку» термінів, іпотекою є вид
забезпечення виконання зобов»язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким, іпотеко держатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов»язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03 березня 2004 року
№20/5, яка діяла на момент вчинення
згаданого правочину, визначено, що
основою іпотеки є іпотечний договір,
який складається у письмовій формі й
підлягає нотаріальному посвідченню.
Нотаріальне посвідчення іпотечного
договору проводиться за
місцезнаходженням нерухомості, яка є
предметом іпотеки, або за
місцезнаходженням іпотекодержателя чи
іпотекодавця.

Відповідно до статті 63 СК України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частинами 1-3 статті 65 СК України
передбачено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Аналогічні вимоги щодо письмової згоди
містяться у абзаці другому статті 6
Закону України «Про іпотеку», а саме
встановлено, що майно, що є у спільній
власності може бути передано в іпотеку
лише за нотаріально посвідченою згодою
усіх співвласників. Співвласник
нерухомого майна має право передати в
іпотеку свою частку в спільному майні
без згоди інших співвласників за умови
виділення її в натурі та реєстрації
права власності на неї, як на окремий
об»єкт нерухомості.

Враховуючи викладене, чинне
законодавство України визначає
обов»язковою умовою передачі
спільного майна в іпотеку наявність
письмової та нотаріально посвідченої
згоди другого із співвласників.

Частиною 2 статті 369 ЦК України
передбачено, що розпоряджання майном,
що є у спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників. Згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження
спільним майном, який підлягає
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, має бути
висловлена письмово і нотаріально
посвідчена.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК
України, правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК
України, недійсним правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов»язані з його недійсністю.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» встановлено, що
вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України,
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно зі статтею 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за недісним
правочином права та обов»язки
передбачалися лише на майбутнє,
можливість настання їх у майбутньому
припиняється.

Абзацом 5 частини1 статті 17 Закону
України «Про іпотеку» передбачено, що
іпотека припиняється у разі визнання
іпотечного договору недійсним.

Таким чином, з огляду на наведене вище,
договір іпотеки №PM-SME 703/183/2008/1,
укладений 21 травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
відповідачем ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
та зареєстрований в реєстрі за №751,
суперечить вимогам Сімейного та
Цивільного кодексів України та має
бути визнаний судом недійсним.

Відомості про припинення іпотеки
підлягають державній реєстрації у
встановленому законодавством порядку.

Згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК
України, способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути
відновлення становища, яке існувало до
порушення. Таким чином, необхідним є
виключення з Державного реєстру іпотек
запису про обтяження іпотекою майнових
прав на житловий будинок АДРЕСА_1.

В даному випадку слід врахувати, що при
нотаріальному посвідченні договору
іпотеки, нотаріусом було внесено
записи до Єдиного реєстру заборони
відчуження об»єктів нерухомого майна
та державного реєстру іпотек,
відповідно до діючих на той час
Положення про Єдиний реєстр заборон
відчуження об»єктів нерухомого майна»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №31/5 від 09 червня 1999
року (який втратив чинність згідно з
наказом Міністерства юстиції України
від 14 грудня 2012 року №1844/5), та
Тимчасового порядку державної
реєстрації іпотек, затвердженого
постановою №410 від 31 березня 2004 року
(який втратив чинність згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 05 вересня 2012 року №824), якими на
нотаріусів були покладені функції
реєстратора відповідних ресурсів.

Проте, відповідно до положень статей 2,
9, 16 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав та їх
обтяжень», на підставі наказу
Міністерства юстиції України №1844/5 від
14 грудня 2012 року «Про затвердження
порядку використання даних Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об»єктів нерухомого майна, Державного
реєстру іпотек та Державного реєстру
обтяжень рухомого майна», припинено
доступ державних нотаріальних контор,
державних нотаріальних архівів,
приватних нотаріусів до Єдиного
реєстру заборон відчуження об»єктів
нерухомого майна, Державного реєстру
іпотек, а реєстраторів бюро технічної
інвентаризації - до Реєстру прав
власності на нерухоме майно, а
повноваження щодо виключення з Реєстру
прав власності на нерухоме майно
відомостей про обтяження речових прав,
покладені виключно на державного
реєстратора.

Таким чином, єдиним уповноваженим
суб»єктом на проведення державної
реєстрації майнових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, а також їх змін, що
виникли за даним спірним договором, є
Відділ державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Харківського міського
управління юстиції.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб. їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», враховуючи принцип
безпосередності судового розгляду
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється
рішення. При ухваленні рішення суд
відповідно до статті 212 ЦПК оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58
та 59 ЦПК про їх належність і
допустимість.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані
про встановлені судом обставини, що
мають значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК) . Суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси особи, яка
звертається до суду.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 про про визнання права
спільної сумісної власності подружжя
на житловий будинок АДРЕСА_1, визнання
права власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1 та визнання недійсним
договору іпотеки №PM-SME 703/183/2008/1,
укладеного 21 травня 2008 року між ЗАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_2, як таких, що
заявлені обґрунтовано, знайшли своє
підтвердження в ході судового розгляду
та не суперечать матеріалам справи.

Судові витрати по справі визначаються
судом, виходячи з положень ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 10, 11, 31, 57, 58, 59, 60, 88, 169, 209, 212, 213,
214, 215, 224-226 ЦПК України, статтями 215, 216, 236,
369 ЦК України, статтями 57, 62, 63, 65, 70 СК
України,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Публічного акціонерного товариства
"ОТП Банк", третя особа приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання права спільної сумісної
власності подружжя, визнання недійсним
договору іпотеки - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної
сумісної власності подружжя на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Договір іпотеки №РМ-SME 703/183/2008/1,
укладений 21 травня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством "ОТП Банк" та
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, - визнати
недійсним.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
а особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії,
відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання заяви
про перегляд заочного рішення
відповідачами, які не приймали участі у
розгляді справи, якщо заяву про
перегляд заочного рішення не було
подано.

Суддя: