Справа №473/2232/14-ц 11.09.2014 11.09.2014 11.09.2014
Провадження №22-ц/784/2481/14
Суддя по першій інстанції - Лузан Л.В.,
Суддя-доповідач апеляційного
суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

11 вересня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Кудрі В.М.,

за участю:

- представника позивача - Банку -
Ремешевського Є.А..

- представника відповідача ОСОБА_4
- ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 1 серпня 2014 року у справі
за

позовом

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

встановила:

У травні 2014 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - Банк ) звернулося з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Уточнюючи та обґрунтовуючи позовні
вимоги, Банк посилався на те, що
30 січня 2006 року відповідач отримав
кредитні кошти у розмірі 1 500 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом 36 %
річних на суму залишку заборгованості
з кінцевим строком повернення, що
відповідає дії платіжної картки.

Відповідач зобов'язався повернути
кредит та сплатити проценти, комісію,
штрафи згідно з умовами і правилами
надання банківських послуг.

Заочним рішенням Вознесенського
міськрайонного суду від 26 січня 2009
року, яке набрало законної сили, з
відповідача стягнута заборгованість в
сумі 4 682,65 грн. станом на 12 жовтня 2008
року.

Посилаючись на викладені обставини та
неналежне виконання відповідачем умов
кредитного договору, позивач просив
стягнути з відповідача 9 081,40 грн.
заборгованості, яка утворилася за
період з 12 жовтня 2008 року по 31 січня 2014
року.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на пропуск позивачем
трирічного строку позовної давності.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 1 серпня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
за пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись
на незаконність та необґрунтованість
рішення районного суду, просив його
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
Банку, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що кредитор звернувся
до суду з пропущенням трирічного
строку позовної давності, про
застосування якого заявлено стороною
у спорі.

Між тим, такий висновок суду не
узгоджується з матеріалами справи.

Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України,
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та відсотки.

За змістом ст. ст. 526, 527, 530, 612 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений
сторонами строк, відповідно до
вказівок договору та вимог Цивільного
Кодексу, одностороння відмова від
виконання або одностороння зміна його
умов не допускається. Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Як вбачається із матеріалів справи, 30
січня 2006 року між Банком та
відповідачем був укладений кредитний
договір шляхом приєднання (ст. 634 ЦК
України), за умовами якого відповідач
отримав кредитні кошти у розмірі 1 500
грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом 3 % в місяць (або 36 % річних) на
суму залишку заборгованості з кінцевим
строком повернення, що відповідає дії
платіжної картки.

В заяві позичальника, яка є складовою
укладеного договору, позичальник
зазначив, що він ознайомлений та
погоджується з умовами та правилами
надання банківських послуг: правилами
користування платіжною карткою та
тарифами банку.

Свої зобов'язання за договором
відповідач виконував неналежно.

Заочним рішенням Вознесенського
міськрайонного суду від 26 січня 2009
року, яке набрало законної сили та
звернуто до примусового виконання, з
відповідача вже стягнута
заборгованість за цим кредитним
договором станом на 12 жовтня 2008 року в
сумі 4 682,65 грн., із яких: 2635,34 грн. -
заборгованість за кредитом (тіло), 2 047,31
грн. - заборгованість по процентам.
Постановою державного виконавця від 30
червня 2011 року виконавчий документ,
виданий на виконання цього рішення,
повернутий стягувачу без виконання
із-за відсутності майна та коштів, на
які можливо звернути стягнення (а.с.
63-64)

Згідно із розрахунком Банку, станом на
31 січня 2014 року (за період з 12 жовтня 2008
року по 31 січня 2014 року) утворилася
заборгованість в сумі 9 081,40 грн., із
яких:

- 8 410,86 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом із
розрахунку 72 % річних на прострочену
заборгованість;

- 670,54 грн. - штрафи (250 грн. -
фіксована частина, 420,54 грн. - процентна
складова).

В матеріалах справи відсутні
докази стосовно строку дії картки,
виданої відповідачу 16 лютого 2006 року, а
також чи продовжувалася її дія, чи
видавалась відповідачу нова. Цього не
змогли пояснити і представники сторін.
Як зазначив представник Банку, нова
платіжна картка може бути виготовлена
без попереднього замовлення та
знаходитися у відділенні Банку для її
отримання відповідачем (за бажанням).

Із витягу особового рахунку та
розрахунку заборгованості вбачається,
що відповідачу сума кредитного ліміту
за платіжною карткою збільшувалася і
фактичне користування платіжною
карткою відбувалося по 14 березня 2007
року включно.

До того ж, із цього ж витягу
вбачається, що відповідач
добровільно здійснив два платежі: 7
вересня 2009 року (950,90 грн.) та 10 червня 2010
року (400 грн.), які зараховані на
погашення відсотків.

Згідно п. 9.12 Умов і Правил надання
банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
пролонгується на такий самий термін.

Відповідно до п. 3.1.1, 5.4 Правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONH).

Відповідно до Правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в
межах визначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.
Така правова позиція викладена у
постанові Верхового суду України від 19
березня 2014 року у справі № 6-14 цс/14, який
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковим для застосування.

За загальним правилом сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

Разом з тим, відповідно до частин 1, 3 ст.
264 ЦК України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Пунктом п. 5.12 Правил користування
платіжною карткою, у редакції чинній
на час укладення сторонами договору,
строк позовної давності за вимогами
про стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагород,
неустойки та штрафів збільшено до 5
років.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що наказом від 24 травня 2005 року № С-89
позивач затвердив спрощену форму
договору про надання даного виду
кредитних послуг та форму (бланк)
заяви позичальника, а також затвердив
Умови та Правила надання банківських
послуг, у тому числі й щодо
користування платіжною карткою (а.с.
46-50).

Наказом № С-120 від 20 липня 2005 року з 1
серпня 2005 року (пункт 2 наказу)
затверджена нова редакція лише
Правил користування платіжними
картками, де у п. 5.12 цих
Правил зазначено, що строк позовної
давності за вимогами про стягнення
кредиту, процентів за користування
кредитом, винагород, неустойки та
штрафів збільшено до 5 років (а.с. 51-53).

Наказом № 1663 від 31 серпня 2005 року
позивач встановив процентну ставку
на платіжну картку 3 % в місяць ( за
прострочку - 6 % в місяць або 72 %
річних).

Оскільки відповідач отримав кредитні
кошти на платіжну картку
«Універсальна» 30 січня
2006 року, саме в період дії Умов та
Правил у вищезазначеній редакції, що
підтверджується копіями відповідних
наказів, тому висновок суду про те, що
відповідач укладав договір на інших
умовах, які не містили пунктів про
продовження позовної давності до 5
років, є безпідставним.

З урахуванням п'ятирічного строку
позовної давності та переривання
перебігу позовної давності внаслідок
виплат, здійснених відповідачем 7
вересня 2009 року та 10 червня 2010
року, висновок суду про пропуск
позивачем позовної давності є
помилковим.

Вирішуючи питання про розмір кредитної
заборгованості та відповідність
розрахунку позивача вимогам закону та
умовам кредитного договору, колегія
вважає, що підлягає стягненню лише
штраф в сумі 250 грн. (фіксована
частина).

Розмір штрафу, визначений як
процентна складова відповідно до п. 8.6
Умов ( 5 % від суми позову )
пов'язується не з певною подією
кредитних правовідносин (прострочення
понад певний строк), а з фактом
звернення з позовом, що не відповідає
самій сутності та правовій природі
штрафу як способу забезпечення
виконання зобов'язання, тому сума 420,50
грн., визначена як штраф - процентна
складова, стягненню з відповідача не
підлягає.

Враховуючи викладене, оскаржуване
рішення підлягає скасуванню на
підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити
частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 1 серпня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 30 січня 2006 року станом на 31 січня
2014 року в сумі 8 660,86 грн., із яких:

- 8 410,86 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом за
період з 12 жовтня 2008 року по 31
січня 2014 року;

- 250 грн. - штраф.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь
публічного акціонерного товариства
акціонерний банк «ПриватБанк» 121,80
грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: