Справа № 465/7834/13
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4175/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника Львівської міської ради
- Крикавської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Львівської міської ради на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 28 квітня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 28 квітня 2014 року позов
ОСОБА_3 до Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
за участю третьої особи - Львівської
міської ради, про визнання права
користування житлом - квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідача
укласти договір найму задоволено
частково, а у задоволенні зустрічного
позову Франківської районної
адміністрації Львівської міської
ради до ОСОБА_3, з участю третіх осіб:
Львівської міської ради, Львівського
комунального підприємства «Затишне»
та зустрічного позову Львівської
міської ради до ОСОБА_3, про
виселення без надання іншого
житлового приміщення відмовлено за
недоведеністю.

Визнано за ОСОБА_3 право користування
однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 з
укладенням договору найму.

В решті позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила Львівська
міська рада.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.
Вказує, що районний суд не врахував
того факту, що ОСОБА_3 проживає у
спірній квартирі без укладення
договору найму та вселився у неї без
законних підстав. Крім того зазначає,
що позивач не довів правомірності його
вселення в квартиру та наявності в
нього ордеру на вселення, договору
найму чи будь-яких інших документів, що
могли б підтвердити такі обставини,
відсутня його реєстрація за вказаною
адресою. Звертає увагу суду на те, що в
розумінні ст. 99 ЖК України ОСОБА_3 був
тимчасовим жильцем і не набув
незалежно від тривалості проживання
самостійного права на займане жиле
приміщення, а як тимчасовий жилець,
коли виїхали наймачі квартири, в якій
він проживав, зобов'язаний був негайно
звільнити займане житлове приміщення.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні первісного позову
відмовити повністю, а зустрічний позов
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради та Львівської
міської ради задовольнити в повному
обсязі.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, котрі
належним чином відповідно до вимог
ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про
час та місце розгляду справи, але не
з'явилися в судове засідання.

Оскільки представник позивача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, як і представник апелянта, уже
дали пояснення в судовому засіданні, то
колегія суддів вважає доцільним
закінчувати розгляд справи у
відсутності позивача та його
представника ОСОБА_4, не визнавши
причини їх неявки в судове засідання
поважними, так як вони не підтверджені
жодними доказами. Крім того, позивач
ОСОБА_3 за період розгляду його позову
судом, починаючи із 05.08.2013 року, лише
один раз особисто з'явився в судове
засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Задовольняючи первинний позов та
відмовляючи у задоволенні зустрічних
позовів, районний суд виходив з того,
що оскільки позивач вселився в жиле
приміщення не як тимчасовий жилець, а
як член сім'ї основного
квартиронаймача та продовжує нести
обов'язки наймача, то відповідно до
вимог ст.64 ЖК України має право на
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Житловий фонд України утворюють жилі
будинки, а також жилі приміщення в
інших будівлях, що знаходяться на
території України(ст.4 ЖК України).

Згідно ст.5 ЖК України державний
житловий фонд перебуває у віданні
місцевих рад(житловий фонд місцевих
рад) та у віданні міністерств,
державних комітетів і відомств
(відомчий житловий фонд).

З матеріалів справи вбачається, що
будинок АДРЕСА_1 належить Львівській
міській раді.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь - яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права
власності передбачені нормами ст.ст.16,
386, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_3 у
своєму позові просив визнати за ним
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Франківська районна адміністрація ЛМР
звернулася в суд з позовом про
виселення ОСОБА_3 без надання іншого
жилого приміщення, покликаючись на ч.3
ст.116 ЖК України, а Львівська міська
рада просила виселити його на підставі
ст.99 ЖК України.

Відповідно до ст. 61 ЖК України,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму
житлового приміщення.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були вселені в
квартиру АДРЕСА_1 відповідно до
ордеру №003301 від 06 липня 2007 року, тобто
їх вселення відбулося на законних
підставах.

Згідно матеріалів справи 22 травня 2009
року усі вони зняті з реєстрації за
вказаною адресою.

Статтею 47 Конституції України
закріплено право кожного громадянина
України на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями статті 9 ЖК України
визначено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Частиною першою ст.109 ЖК України
визначено, що виселення із займаного
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Аналіз положень даної норми закону
свідчить про те, що вона визначає
загальні положення виселення із жилих
приміщень.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання
іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.98 ЖК наймач жилого
приміщення та члени його сім'ї, які
проживають разом з ним, можуть за
взаємною згодою дозволити тимчасове
проживання в жилому приміщенні, що є в
їх користуванні, інших осіб без
стягнення плати за користування
приміщенням(тимчасових жильців), в тому
числі опікуна чи піклувальника, який не
є членом сім'ї наймача. Тимчасові
жильці на вимогу наймача або членів
сім'ї, які проживають разом з ним,
зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

За змістом ст.65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року № 2,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що позивачем на
підставі належних та допустимих
доказів не доведено того, що він є
племінником ОСОБА_5, оскільки жодного
доказу, який би підтверджував їх
родинні відносини, ним не подано.

Крім того, ОСОБА_3 не доведено, що ним
було дотримано встановлений законом
порядок вселення, оскільки при його
вселенні не було отримано письмової
згоди на це всіх членів сім'ї наймача,
він не зареєстрований в даному жилому
приміщенні і навіть не намагався цього
зробити.

Однак, у порушення вимог ст.212 ЦПК
України суд першої інстанції цим
обставинам не дав належної оцінки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення у частині задоволення позову
ОСОБА_3 та відмови у задоволенні
позову Львівської міської ради слід
скасувати та у цій частині ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3, а позов ЛМР
задовольнити та виселити ОСОБА_3 із
спірної квартири як тимчасового
жильця.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської
ради задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 28 квітня 2014 року у частині
задоволення позову ОСОБА_3 та відмови у
задоволенні позову Львівської міської
ради скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_3 до Франківської районної
адміністрації Львівської міської
ради, з участю третьої особи -
Львівської міської ради, про визнання
права користування житлом.

Позов третьої особи із самостійними
вимогами - Львівської міської ради до
ОСОБА_3, з участю третіх осіб:
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради, ЛКП «Затишне»
про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь
Львівської міської ради 229,40 грн.
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: