Справа № 298/1124/14-ц
Номер провадження 2/298/287/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2014
року

смт. Великий Березний

Суддя Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
Цибик І.Й., розглянувши позовну заяву
прокурора Великоберезнянського
району, подану в інтересах ОСОБА_1, до
Лютянської сільської ради
Великоберезнянського району
Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання нікчемними та скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, договору
купівлі-продажу житлового будинку та
визнання права власності на
домоволодіння та земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У позові йдеться про те, що 16.07.1960
року батько ОСОБА_1 – ОСОБА_4 отримав
дозвіл виконавчого комітету
Лютянської сільської ради на
будівництво нового будинку в с.
Люта, що стверджується протоколом № 13
від 16.07.1960 року (архівна виписка). 25.08.1960
року виконавчий комітет
Великоберезнянської районної ради
надав ОСОБА_4 дозвіл № 249 на будівництво
житлового будинку. По завершенню
будівництва останній зареєстрував за
собою право приватної власності на
новозбудований житловий будинок, про
що зроблено відповідний запис в
погосподарській книзі № 3 Лютянської
сільської ради.

Позивач зазначає, що в 1997 році
ОСОБА_4 помер, а в 1984 році померла його
дружина ОСОБА_5, то спадкоємцем першої
черги на спадкове майно, в тому числі на
вищевказаний житловий будинок, згідно
ЦК Української РСР, є їх син ОСОБА_1,
який прийняв спадщину шляхом вступу в
управління та володіння спадковим
майном.

Так, для оформлення свідоцтва про
право на спадщину ОСОБА_1 звернувся до
голови Лютянської сільської ради із
заявою надати довідку про належність
будинку № 349 в с. Люта спадкодавцю
ОСОБА_4 Однак, йому надали довідку, що
власником даного нерухомого майна є
ОСОБА_2 – дружина його брата ОСОБА_6,
який помер в 1991 році. Після чого, 11.12.2007
року ОСОБА_1 знову звернувся до голови
Лютянської сільської ради надати йому
копію документів на підставі яких
ОСОБА_2 набула право власності на це
нерухоме майно й отримав відповідь, в
якій зазначалось, що рішенням
виконавчого комітету Лютянської
сільської ради № 58 від 30.03.2007 року
ОСОБА_2 надано дозвіл на оформлення
свідоцтва про право власності на
згаданий житловий будинок. У
подальшому остання, отримавши
свідоцтво про право власності на
будинок, уклала з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу цього житлового
будинку від 23.09.2008 року.

Посилаючись на те, що постановою
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 02.04.2014 року
визнано недійсним та скасовано рішення
виконавчого комітету Лютянської
сільської ради № 58 від 30.03.2007 року про
надання ОСОБА_2 дозволу на оформлення
свідоцтва про право власності на
житловий будинок № 349 в с. Люта та
видання свідоцтва про право власності
на її ім’я, вважає, що таке свідоцтво
також є недійсним, а договір
купівлі-продажу, вчинений на підставі
недійсного свідоцтва, є недійсним з
моменту

- 2 -

його вчинення в силу вимог ч.1 ст. 216 ЦК
України, згідно якої недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов’язані з
його недійсністю.

Разом з тим, позовна заява не
відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а
саме: не в повній мірі викладено
обставини, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги, не зазначено доказів, що
підтверджують кожну обставину,
наявність підстав для звільнення від
доказування.

Так, позивач, звертаючись до суду
із позовом про визнання права
власності на спадкове майно за законом
за ОСОБА_1, після смерті спадкодавця
ОСОБА_4, не визначив коло осіб, які мають
право на спадкове майно, та залишив
поза увагою спадкові права решти
відомих спадкоємців, зокрема всіх
дітей ОСОБА_4, невістки ОСОБА_2 та інш., з
огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви та
доданих матеріалів слідує, що
житловий будинок щодо якого ставиться
питання про визнання права власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4, згідно записів
погосподарської книги № 3 Лютянської
сільської ради за 1961 рік, плану-схеми
земельної ділянки для будівництва
житлового будинку, відносився до
суспільної групи господарств –
колгоспний двір.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.6 постанови «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22.12.95 № 20, до правовідносин, що виникли
до прийняття 15 квітня 1991 року Закону
України «Про власність»,
застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15.04.1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулюють
власність цього двору, а саме: право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, які до 15.04.1991 року не
втратили права на частку в його майні.
Розмір частки члена двору
визначається, виходячи з рівності усіх
його членів, включаючи неповнолітніх
та непрацездатних.

Порядок введення
погосподарського обліку в сільських
радах визначався Вказівками по
введенню погосподарського обліку в
сільських Радах народних депутатів
(далі – Вказівки), затвердженими
постановою Державного комітету
статистики СРСР (далі – Держкомстат
СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а
згодом – Вказівками, затвердженими
постановою Держкомстату СРСР від 25
травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім’ї). Особи, які
працювали у колгоспі, але не були
членами колгоспу, відносились до
суспільної групи робочих або
службовців залежно від займаної
посади.

За таких обставин застосування
судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без
з’ясування питання щодо правильності
віднесення будинку до суспільної
групи господарств – колгоспний двір, є
помилковим (постанова Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 15 січня 2014 року у справі №
6-145цс13).

Враховуючи викладене, необхідно
з’ясувати підстави набуття спірним
житловим будинком статусу колгоспного
двору, збереження, припинення
існування такого статусу. Оскільки
колгоспний двір є окремим видом
особистої власності, яка належить не
окремій особі, а групі осіб, що
утворюють колгоспний двір (сумісна
власність – стаття 120 ЦК Української
РСР), у позовній заяві належить
зазначити всіх осіб, які утворюють
колгоспний двір і які до 15.04.1991 року не
втратили права на частку в його майні,
та відповідно залучити їх до участі у
справі в якості відповідачів, вказати
підстави припинення їх участі у
колгоспному дворі (виділ, поділ, втрата
права на частку, вихід зі складу
колгоспного двору без визначення
частки тощо).

- 3 -

Згідно ст. 121 ЦПК України - суддя,
встановивши, що позовну заяву подано
без додержання вимог, викладених у
статті 119 цього Кодексу, постановляє
ухвалу, в якій зазначаються підстави
залишення заяви без руху, про що
повідомляє позивача і надає йому строк
для усунення недоліків, який не може
перевищувати п'яти днів з дня отримання
позивачем ухвали.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву прокурора
Великоберезнянського району, подану в
інтересах ОСОБА_1, до Лютянської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання нікчемними та
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, договору
купівлі-продажу житлового будинку та
визнання права власності на
домоволодіння та земельну ділянку -
залишити без руху.

Надати позивачеві строк
п'ять днів з наступного дня отримання
копії ухвали для усунення недоліків
позову. У разі невиконання ухвали суду
в зазначений строк, позовна заява
вважатиметься неподаною та буде
повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Суддя Великоберезнянського

районного суду

ОСОБА_7