Справа №487/1062/14-ц 06.08.2014 06.08.2014 06.08.2014
Провадження №22-ц/784/2086/14 Головуючий
у суді 1 інстанції - Агєєва Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

06 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Кушнірової
Т.Б.,

із секретарем судового засідання -
Романенко Ю.О.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3,

- представника відповідача
Шаткова В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Автолюкссервіс»

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 16 червня 2014 року за
позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Автолюкссервіс» (далі - ТОВ
«Автолюкссервіс») про стягнення
авансу,

встановила:

30 січня 2014 року ОСОБА_3 пред'явив
до ТОВ «Автолюкссервіс» позов про
стягнення авансу, який обґрунтовував
наступним.

Домовившись з ТОВ
«Автолюкссервіс» про продаж належного
йому на праві власності нерухомого
майна по АДРЕСА_1, він 23 серпня 2013 року
передавав відповідачу 8 000 грн. в якості
авансу за купівлю вказаного нерухомого
майна, на підтвердження чого з
відповідачем в цей же день уклав угоду
про завдаток, обумовивши сплату решти
суми - днем укладення в належній формі
договору купівлі-продажу 23 жовтня 2013
року.

У подальшому, у зв'язку з хворобою
сина та необхідністю переїзду до м.
Києва на лікування, договір
купівлі-продажу не відбувся. Нерухоме
майно відповідачем було продано іншому
покупцеві, якого знайшов позивач.

Сума авансу до теперішнього часу
не повернута.

Посилаючись на указані обставини,
ОСОБА_5 просив позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав,
вважаючи, що товариство не повинно
повертати позивачеві гроші, оскільки
вина у зриві договору купівлі-продажу
лежить на покупцеві, а за угодою про
завдаток, це звільняє його від
обов'язку повертати грошові кошти,
отримані від позивача, як завдаток.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто з ТОВ
«Автолюкссервіс» на користь ОСОБА_3 8 000
грн. авансу, а також 1 500 грн. витрат на
правової допомоги та 244 грн. судового
збору.

ТОВ «Автолюкссервіс» подало на
це рішення апеляційну скаргу, в якій
просило його скасувати і ухвалити у
справі нове рішення, яким у позові
відмовити за його безпідставністю.

Скаргу обґрунтовували
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи і положенням
чинних цивільного та
цивільно-процесуального законодавств.

Апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, оскаржене
рішення суду 1 інстанції в частині
розподілу судових витрат змінити,
оскільки в ній суд постановив його без
точного додержанням норм
процесуального права, і залишити без
зміни в іншій частині.

-2-

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивач та відповідач
домовилися укласти договір
купівлі-продажу нерухомого майна, але
його не оформили, то передані в рахунок
виконання договору позивачем гроші
визнаються авансом і повертаються в
тому розмірі, в якому вони надавалися.

З таким висновком суду колегія
суддів погоджується з таких підстав.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Частиною 2 статті 570 ЦК України
встановлюється презумпція авансу, якщо
в правочині не визначено, що така сума є
завдатком. На відміну від задатку аванс
- це лише спосіб платежу. Він не виконує
забезпечувальної функції, а виконує
функції попередньої оплати. Якщо
продавець чи підрядник отримали як
аванс певну грошову суму, а договір не
було виконано незалежно від того, з
чиєї вини це трапилося і які обставини
цьому перешкоджали, аванс у будь-якому
випадку підлягає поверненню. У разі
коли сторони лише домовилися укласти
договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі повертаються в тому ж
розмірі, в якому вони надавалися.

Відповідно до положень ст.ст. 209-210,
640, 657 ЦК України, угода купівлі-продажу
нерухомого майна вважається укладеною,
якщо сторони досягли згоди з усіх
істотних умов, посвідчили її
нотаріально та здійснили її державну
реєстрацію.

До угод, які не укладені, не можуть
застосовуватися наслідки, передбачені
законом у разі визнання їх недійсними.

Все сплачене, передане чи набуте
за такими угодами підлягає поверненню
як безпідставно набуте за правилами
ст.ст. 1212-1214 ЦК України.

При цьому, вирішуючи спори
названої категорії, суди повинні
дотримуватися норм, виписаних у
статтях 59, 60, 213 ЦПК України, постанові
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № "Про судове рішення у
цивільній справі".

Згідно них, рішення суду повинно
бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою
для відмови у його задоволенні.

Оскаржуване рішення місцевого
суду ухвалено по суті у повній
відповідності з виписаним.

З матеріалів справи вбачається і
це встановлено судом першої інстанції,
що 23 серпня 2013 року між
сторонами була досягнута домовленість
про купівлю-продаж нерухомого майна по
АДРЕСА_1, який належало відповідачу. З
цією метою, позивач передав
відповідачу 8 000 грн. Факт
передання грошей оформили угодою про
завдаток (а.с. 4).

-3-

Договір купівлі-продажу
нерухомого майна вказаного вище між
позивачем та відповідачем укладено не
було, натомість такий договір було
укладено пізніше між відповідачем та
іншою особою.

Передана позивачем по вказаній
угоді сума авансу в розмірі 8 000 грн.
відповідачем до теперішнього часу не
повернута.

Іншого з наданих сторонами
доказів не вбачається.

Оскільки сторони не уклали
договору купівлі - продажу, то передані
ОСОБА_3 ТОВ «Автолюкссервіс» гроші не
можуть залишатися у останнього в
якості авансового платежу за
неукладеним договором.

За таких обставин, суд першої
інстанції вірно дійшов до висновку про
стягнення на користь позивача з
відповідача 8 000 грн. сплаченого авансу.

Не спростовують висновків суду
першої інстанції посилання
відповідача на те, що сплачена
позивачем сума на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання за своєю природою є
завдатком.

Про те, що вказана сума у розмірі 8
000 грн. передана позивачем є завдатком,
згідно угоди про завдаток, не
підтверджується доказами.

Крім того, ознакою завдатку є те,
що він одночасно виступає і способом
платежу, і способом забезпечення
виконання зобов'язання.

Правила ст. 571 ЦК про залишення
завдатку особі, яка його одержала, або
стягнення з неї подвійної суми
завдатку застосовується в таких
випадках, коли між сторонами укладено
договір, проте він не виконується з
вини якоїсь зі сторін.

У разі коли сторони лише
домовилися укласти договір, але
відповідно його не оформили, сплачені в
рахунок виконання договору платежі
визнаються авансом і повертаються в
тому розмірі, в якому вони надавалися.

Оскільки договору
купівлі-продажу нерухомого майна, який
би за своєю формою та змістом
відповідав вимогам закону, між
сторонами укладено не було, то сплачені
в рахунок виконання договору
позивачем 8 000 грн. є авансом і повинні
бути повернуті в тому розмірі, в якому
вони передавалися.

Оскільки цього ж, з таких же
мотивів дійшов і районний суд, то в
зазначеній частині підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

В той же час, розподіляючи судові
витрати, суд не у повній мірі
дотримався положень глави 8 ЦПК України
і не звернув своєї уваги на положення
Закону України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах" від 20 грудня 2011 року.

Так, судом з відповідача на
користь позивача стягнуто 1 500 грн.
витрат позивача на правову допомогу і
244 грн. судового збору.

У повній мірі з таким погодитися
не можна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

З наведеного і слід було виходити
при розподілі судових витрат.

Так, на час пред'явлення даного
позову розмір судового збору,
належного до сплати становив 243 грн. 60
коп. (1% ціни позову, але не менше 0,2
розміру мінімальної заробітної плати
станом на 1 грудня 2013 року - 1 218 грн. = 243
грн. 60 коп.), і саме названу суму слід
було сплатити позивачу при подачі
позовної заяви, така ж сума підлягала б
компенсації, у разі задоволення позову
у повному обсязі, за судовим рішенням.

Оскільки, суд стягнув з
відповідача 244 грн., то в цій частині
рішення суду слід змінити, зменшивши її
до 243 грн. 60 коп.

Крім того, при стягненні
компенсації витрат на правову допомогу
суд допустився помилки.

-4-

Позивач кінцево просив стягнути
на його користь 1 500 грн. компенсації
витрат на правову допомогу і суд
задовольнив це клопотання у повному
обсязі.

Проте з таким у повній мірі
погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1 Закону України
"Про судовий збір" - розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, а в адміністративних справах
- суб'єктом владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачу надавалася правова
допомога щодо складення позовної заяви
та у судовому засіданні - протягом 46
хвилин, іншого допустимими та
належними доказами позивач не довів,
хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його
обов'язком.

У зв'язку з цим, компенсація
правової допомоги становитиме 473 грн. 52
коп. Тому саме в наведеному розмірі і
слід було стягнути компенсацію.

Оскільки суд стягнув витрати на
правову допомогу у значно більшому
розмірі, то компенсацію слід зменшити
рішенням суду апеляційної інстанції,
відкоригувавши відповідно загальний
розмір стягнення.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів , -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Автолюкссервіс» задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 16 червня 2014 року
змінити, зменшивши розмір судових
витрат, стягнутих з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Автолюкссервіс» на користь ОСОБА_3 з 1
500 грн. до 473 грн. 52 коп. витрат на правову
допомогу, та з 244 грн. до 243 грн. 60 коп.
судового збору.

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає чинності з
дня його проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Судді: