Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: -
Максимчук З.М.,

суддів: -
Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретаря судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Рівненського
районного суду Рівненської області від
24 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення
неправомірних дій та стягнення
моральної шкоди,

в с т
а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного
суду від 24 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції частково, в частині,
що стосується відмови у стягненні на
його користь моральної шкоди та
судових витрат ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись
на невідповідність рішення суду
першої інстанції обставинам справи ,
просить рішення суду першої інстанції
змінити, стягнути з ОСОБА_5 на його
користь моральну шкоду в сумі 20 000
гривень та судові витрати по справі.

Зазначає, що відмовляючи в позові
про стягнення моральної шкоди, суд не
прийняв до уваги та не дав належної
оцінки належним доказам по справі, а
саме поясненням свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 Водночас, суд прийняв до уваги
пояснення відповідачки, що позов
пред»явлено з порушенням засад
добросовісності та розумності і що
даний позов носить «дріб»язковий»
характер.

Вважає, що суд перекладає вину
ОСОБА_5 на нього і таким чином
встановлює відсутність вини
відповідачки у заподіянні йому її
незаконними діями моральної шкоди,
незважаючи на доведеність заподіяння
такої шкоди належними доказами та
поясненнями, наданими в ході розгляду
справи.

Посилається на п.12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.06.2009 року №2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції « визнання
позову чи добровільне задоволення
вимог відповідачем після пред»явлення
позову не звільняє його від
відшкодування понесених позивачем
судових витрат при ухваленні рішення
або при закритті провадження у справі у
зв»язку з відмовою позивача від позову
з мотивів задоволення його вимог
відповідачем".

________________________________________________________________________
______

Справа № 1716/4294/2012
Головуючий суддя 1
інстанції - Остапчук Л.В.

Провадження № 22-ц/787/982/2014
Суддя-доповідач -
Максимчук З.М.

В запереченнях, поданих на
апеляційну скаргу, ОСОБА_5 вказує, що
заявлений до неї позов про стягнення
моральної шкоди є необґрунтований та
голослівний, і такий, що не знайшов
підтвердження в суді першої інстанції.
Вимоги позивача про стягнення на його
користь понесених судових витрат також
не підлягають до задоволення, оскільки
судове рішення ухвалене не на його
користь. Від позову він не відмовлявся,
а лише зменшив позовні вимоги. Стаття 89
ЦПК України передбачає розподіл витрат
у разі відмови від позову і укладення
мирової угоди, а не в разі зменшення
позивачем його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта на
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також заперечення цих доводів
зі сторони відповідача, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що є підстави для
задоволення апеляційної скарги
частково, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що відповідно
до договору дарування від 15.11.1994 року
ОСОБА_4 є власником житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1.

По сусідству з ним на АДРЕСА_2
проживає ОСОБА_5, яка є власником
будинку.

Як вбачається з акту перевірки
дотримання санітарного законодавства
від 16.07.2012 року і відповіді ДЗ
«Рівненська обласна
санітарно-епідеміологічна станція»
від 31.07.2012 року № 1350-1/1-3 встановлено, що
дворова вбиральня ОСОБА_5, яка
розташована на відстані 3,5 м від межі
присадибної ділянки ОСОБА_4, відстань
до житлового будинку останнього
становить 8,4 м., до криниці 18,3 м.
встановлена з порушенням вимог ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських поселень», ДСП №
173-96 «Санітарні правила забудови
населених пунктів» та ДержСанПіну №145
«Санітарні норми утримання населених
пунктів».

При санітарно-хімічному
дослідженні води було виявлено, що вода
відповідає вимогам ДержСанПіну 2.24-171-10
«Гігієнічні вимоги до води питної,
призначеної для споживання людиною». А
згідно протоколу
санітарно-мікробіологічного
дослідження води №956 від 18.07.2012 року
виявлено загальні коліформи, що не
відповідає вимогам ДержСанПіну 2.2.4-171-10
«Гігієнічні вимоги до води питної,
призначеної для споживання людиною».

У зв»язку із пред»явленням
позову і вимогами ОСОБА_4 відповідачкою
було перенесено дворову вбиральню на
відстань 16 метрів від межі земельної
ділянки позивача в глибину її
земельної ділянки.

У суді першої інстанції ОСОБА_4
не підтримав позовні вимоги в частині
зобов»язати ОСОБА_5 перенести дворову
вбиральню в місце на своїй присадибній
ділянці, що відповідає вимогам
державних будівельних норм унаслідок
задоволення їх відповідачем після
пред»явлення позову.

Таким чином, з огляду матеріалів
справи вбачається, що позивач
звернувся до суду за захистом своїх
порушених прав, що і було визнано в
судовому засіданні відповідачем, яка
під час розгляду справи в суді усунула
порушення прав позивача. З чого слідує,
що позивач не відмовлявся від позову,
як це передбачено ч.1 ст. 89 ЦПК України, а
він відмовився підтримувати свої
вимоги унаслідок задоволення їх
відповідачем. За таких обставин суд за
заявою позивача повинен стягнути всі
понесені ним витрати у справі з
відповідача.

У відповідності до ч.1, ч.3 ЦПК
України судові витрати складаються з
судового збору та витрат, пов»язаних з
розглядом справи. До витрат, пов»язаних
з розглядом судової справи належать і
витрати на правову допомогу.

Згідно Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
не може перевищувати 40% встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

З матеріалів справи вбачається,
що між адвокатом ОСОБА_9 та ОСОБА_4
укладено договір- доручення про
надання правової допомоги та
представництво в суді.

Оплата коштів
підтверджується доданою квитанцією до
прибуткового касового ордера на суму 800
гривень.

Однак за відсутності акта
виконаних робіт встановити розмір
компенсації витрат на правову допомогу
неможливо.

Згідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній чи
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності вини, крім випадків,
встановлених ч.2 цієї статті.

За правилами ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає : 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв"язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров"я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв"язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім"ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв"язку із
знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди", розмір
відшкодування моральної /немайнової/
шкоди визначає суд залежно від
характеру та обсягу страждань
/фізичних, душевних, психічних тощо/,
яких зазнав позивач, характеру
немайнових витрат/їх тривалості,
можливості відновлення тощо / та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

За таких обставин, на думку
колегії суддів, при з"ясуванні фактів, з
якими закон пов"язує відшкодування
моральної шкоди, слід виходити з вимог
ст.23 ЦК України, яка визначає підстави
покладення обов"язку по відшкодуванню
такої шкоди та обставини, які мають
враховуватися при визначенні розміру
відшкодування.

З огляду на викладене та
враховуючи те, що апелянт не надав суду
належних доказів щодо спричинення йому
моральної шкоди відповідачем в
зазначеному розмірі (20 000 грн), колегія
суддів вважає, що сума в розмірі 300
гривень буде достатнім розміром
відшкодування моральної шкоди.

За встановлених обставин, та у
відповідності до ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів частково задовольняє
апеляційну скаргу, скасовує рішення
першої інстанції та ухвалює нове про
часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст..ст. 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 24 грудня
2013 року у цій справі скасувати,
ухваливши нове рішення, яким позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 300
/триста/ гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 в рахунок відшкодування
судових витрат, пов"язаних із сплатою
судового збору за подання позову і
апеляційної скарги 321/ триста двадцять
одну/ гривню 30 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
З.М.Максимчук

Судді:
М.П.Григоренко

Ю.М.Рожин