У Х В А Л А

Іменем України

12 вересня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЧУЖІ Ю.Г.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Міського відділу
Державної виконавчої служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції Головного
управління юстиції у Закарпатській
області про звільнення майна з-під
арешту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Мукачівського
міськрайонного суду від 18 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

13.06.2014 ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 і МВ ДВС
Мукачівського міськрайуправління
юстиції, просив звільнити з-під арешту
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:006:0281, розташовану по АДРЕСА_1, на
яку накладено арешт ухвалою Хустського
районного суду від 23.07.2012 у справі №
713/1951/12 та автомобіль марки «Міцубісі
Лансер», д/н НОМЕР_1, кузов (шасі) НОМЕР_2,
2006 року випуску, тип - легковий седан - В,
арешт на який накладено ухвалами
Хустського районного суду від 16.03.2009 у
справі № 2-765/2-360/2010 та від 23.07.2012 у справі
№ 713/1951/12, що раніше належали боржнику
ОСОБА_2 Посилаючись на норми
законодавства щодо набуття права
власності в порядку звернення
стягнення на майно за зобов'язаннями
власника, захисту цього права, на норми
законодавства про виконавче
провадження щодо звільнення майна
з-під арешту та на неможливість
реалізувати своє право в інший спосіб,
ОСОБА_1 вказував на те, що як стягувач у
виконавчому провадженні виявив
бажання залишити за собою арештоване
майно, що не було продане на торгах,
виконав для цього всі необхідні дії,
однак, не може реалізувати своє право
внаслідок існування арешту майна,
встановленого згаданими ухвалами суду.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 18.07.2014 справу передано до
Хустського районного суду.

Не погодившись із таким вирішенням
процесуального питання, позивач подав
на ухвалу суду апеляційну скаргу.
Зазначає, зокрема, що подав позов за
місцем проживання відповідачів та за
місцезнаходженням земельної ділянки,
щодо звільнення з-під арешту якої
ставиться питання. Суд спочатку
відкрив провадження в справі, а
передаючи в подальшому справу на
розгляд іншому суду, не врахував, що
позивач ставив питання про захист
права власності, а не про скасування
заходів забезпечення позову. Просить
ухвалу скасувати, справу направити до
суду для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача ОСОБА_1 та його представника
адвоката ОСОБА_3, які апеляцію
підтримали, відповідача ОСОБА_2, який
апеляцію визнав, обговоривши доводи
сторін, перевіривши матеріали справи,
суд приходить до такого.

Передаючи ухвалою від 18.07.2014 справу
Хустському районному суду на підставі
ст. 116 ч. 1 п. 2 ЦПК України, Мукачівський
міськрайонний суд виходив з того, що
арешт на майно накладався ухвалами
Хустського районного суду від 16.03.2009 і
від 23.07.2012, а відповідно до ст. 154 ч. 3 ЦПК
України заходи забезпечення позову
можуть бути скасовані судом, який
розглядає справу, тому справа підсудна
Хустському районному суду (а.с. 35).
Погодитись із таким судовим рішенням
не можна.

Зі змісту позовної заяви та інших
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 пред'явив позов на захист свого
права власності як стягувач, який
виявив бажання залишити за собою
арештоване майно, що раніше належало
боржнику ОСОБА_2 і не було продане на
відповідних торгах: земельну ділянку,
кадастровий номер :01:006:0281,
розташовану по АДРЕСА_1, на яку
накладено арешт ухвалою Хустського
районного суду від 23.07.2012, і автомобіль
марки «Міцубісі Лансер», д/н НОМЕР_1,
кузов (шасі) НОМЕР_2, 2006 року випуску, тип
- легковий седан - В, арешт на який
накладено ухвалами Хустського
районного суду від 16.03.2009 і від 23.07.2012
(а.с. 2-23). Обґрунтовуючи вимоги про
звільнення указаного майна з-під
арешту, позивач послався на норми ст.ст.
15, 16, 316-317, 321, 345, 346, 386-387, 391 ЦК України, які
регулюють питання набуття та захисту
права власності, та на ст. 60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
яка передбачає право особи, яка вважає,
що майно, на яке накладено арешт,
належить їй, а не боржникові,
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту. Нерухоме
майно, про звільнення якого з-під
арешту йдеться, розташоване в м.
Мукачеві, адресою місця проживання
(місця знаходження) обох відповідачів,
до яких звернено позов, є м. Мукачево.

Таким чином, у даному випадку має місце
спір стягувача щодо права на
арештоване майно з боржником у
виконавчому провадженні, який є
належним відповідачем у такому спорі,
що розглядається за правилами
позовного провадження. Питання про те,
чи є належним відповідачем у даному
спорі орган ДВС, на стадії вирішення
процесуального питання, про яке
йдеться, не має значення.

Позивач пред'явив позов шляхом подачі
заяви до Мукачівського міськрайонного
суду із дотриманням положень ст. 109, ст.
114 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, зокрема, стосовно
виключної підсудності справи за
позовом щодо права на нерухоме майно та
щодо зняття арешту з майна суду за
місцезнаходженням відповідного майна.

Суд першої інстанції дійшов хибного
висновку про те, що позивач ставив
питання про скасування заходів
забезпечення позову, оскільки це не
відповідає характеру, підставам і
предмету позову, тому суд безпідставно
в обґрунтування ухвали поклав факти
накладення арешту на майно ухвалами
Хустського районного суду та у зв'язку
з цим послався на норму частини 3 статті
154 ЦПК України щодо можливості
скасування заходів забезпечення
позову. До того ж, ця норма у контексті
справи взагалі не могла
застосовуватися, оскільки стосується
права суду скасувати заходи
забезпечення позову під час розгляду
справи, в якій ці заходи були вжиті. За
таких обставин, суд неправильно
застосував норму пункту другого
частини першої статті 116 ЦПК України,
оскільки при відкритті провадження в
справі ухвалою від 08.07.2014 правила щодо
підсудності справи не були порушені.

Відтак, суд першої інстанції при
вирішенні процесуального рішення
порушив норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення
питання, тому на підставі ст. 311 ч. 1 п. 4
ЦПК України апеляцію слід
задовольнити, ухвалу суду - скасувати,
справу направити до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 4, ст. 311 ч. 1 п. 4,
ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
ухвалу Мукачівського міськрайонного
суду від 18 липня 2014 р. скасувати, справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Міського
відділу Державної виконавчої служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції Головного
управління юстиції у Закарпатській
області про звільнення майна з-під
арешту направити до того ж суду для
продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді