У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5,
про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 16 квітня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Київської області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
рішенням апеляційного суду Київської
області від 6 лютого 2012 року стягнуто з
відповідача на її користь аліменти на
утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 у
розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 7
червня 2011 року до досягнення сином
23-річного віку, чи припинення ним
навчання. На підставі виконавчого
листа № 2-2798/11, виданого 3 серпня 2012 року,
головним державним виконавцем ВДВС
Києво-Святошинського районного
управління юстиції 20 вересня 2012 року
відкрито виконавче провадження про
стягнення з відповідача аліментів.
Однак, ОСОБА_4 ухиляється від сплати
аліментів, внаслідок чого станом на 30
листопада 2013 року утворилась
заборгованість з виплати аліментів у
розмірі 11920 грн, що підтверджується
довідкою-розрахунком від 5 грудня 2013
року. Оскільки вважає, що
заборгованість зі сплати аліментів
утворилась з вини відповідача, просила
стягнути з ОСОБА_4 на її користь
неустойку за прострочення сплати
аліментів у розмірі 55852 грн 80 коп.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 неустойку за прострочення
сплати аліментів у розмірі 4 000 грн. та 40
грн 29 коп. судового збору. У задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 червня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та ухвалено у цій частині
нове рішення, яким позов ОСОБА_3
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 неустойку за
прострочення сплати аліментів у
розмірі 55852 грн 80 коп. Вирішено питання
про стягнення судового збору.

ОСОБА_4 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що позивач ухилявся від сплати
аліментів, заборгованість по сплаті
аліментів утворилась з його вини, а
тому з нього має бути стягнута
неустойка за прострочення сплати
аліментів, підстави для їх зменшення
відсутні.

Однак повністю погодитися з такими
висновками апеляційного суду
неможливо.

Судами встановлено, що рішенням
апеляційного суду Київської області
від 6 лютого 2012 року стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_3 аліменти
на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5
у розмірі 400 грн щомісячно, починаючи з 7
червня 2011 року до досягнення сином
23-річного віку, або до припинення ним
навчання.

На виконання вказаного рішення 3 серпня
2012 року видано виконавчий лист № 2-2798/11,
який був поданий позивачем для
примусового виконання до відділу ДВС
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області у
вересні 2012 року.

20 вересня 2012 року відкрито виконавче
провадження щодо стягнення аліментів з
ОСОБА_4 на підставі виконавчого листа №
2-2798/11 від 3 серпня 2012 року.

Через невиконання обов'язку щодо
сплати аліментів у відповідача виникла
заборгованість у розмірі 11920 грн, що
підтверджується розрахунком
державного виконавця від 5 грудня 2013
року.

Відповідно до ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Суд може звільнити платника аліментів
від сплати заборгованості, якщо буде
встановлено, що вона виникла внаслідок
непред'явлення без поважної причини
виконавчого листа до виконання особою,
на користь якої присуджено аліменти (ч.
3 чт. 197 СК України).

З матеріалів виконавчого провадження
вбачається, що ОСОБА_3 отримала
виконавчий лист 3 серпня 2012 року, а
пред'явила його до виконання 18 вересня
2012 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 20 грудня
2013 року здійснив оплату аліментів у
розмірі 800 грн, тобто за два місяці.

Враховуючи час пред'явлення позивачем
виконавчого листа до виконання, сплату
відповідачем аліментів після
отримання від державного виконавця
повідомлення про заборгованість по
сплаті аліментів у розмірі, що
перевищує поточні платежі, тобто із
метою погашення заборгованості, що
свідчить про те, що він не ухиляється
від виконання своїх обов'язків, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про зменшення
розміру неустойки до 4 000 грн.

При встановленні зазначених обставин
судом першої інстанції не було
порушено норм процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права й скасоване
апеляційним судом помилково.

Ураховуючи наведене погодитись з
ухваленим судом апеляційної інстанції
рішенням неможливо, воно підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції,
ухваленого згідно із законом, що було
помилково скасовано апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги про
незаконність цього рішення підлягають
відхиленню.

Посилання ОСОБА_4 про відсутність його
вини у виникненні заборгованості по
сплаті аліментів не спростовують
зроблених судом першої інстанції
висновків в цій частині.

Відхиляючи касаційну скаргу в частині
скасування рішення суду першої
інстанції, колегія суддів виходить із
положень ст. 335 ЦПК України згідно яких
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 19 червня 2014 року скасувати,
залишити в силі рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 16 квітня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук