Провадження №2/155/34/14
Справа №155/2384/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014
року

місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого-судді – Чонки В.В.

при секретарі – Федонюк О.М.,

за участю відповідача – ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суді цивільну справу
за позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором від 30 липня 2006
року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідно до укладеного договору №б/н
від 30 липня 2006 року відповідач отримав
кредит в розмірі 3000 гривень у вигляді
встановлення кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 30,00% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Договором передбачено порядок та умови
погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплату
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, комісії за
користування кредитом та інших витрат.

Відповідач не надавав своєчасно Банку
грошові кошти для погашення
заборгованості за кредитом,
відсотками, а також іншими витратами
відповідно до умов Договору, що має
відображення у розрахунку
заборгованості за договором.

У зв’язку з зазначеними порушеннями
зобов’язань за кредитним договором за
відповідачем станом на 16 жовтня 2013 року
рахується заборгованість в сумі 30185,50
гривень, яка складається з наступного:
6997,18 гривень заборгованість за
кредитом; 21274,72 гривні – заборгованості
по процентам за користування кредитом,
а також штрафи відповідно до пункту 8.6
Умов та правил надання банківських
послуг: 500 гривень штраф (фіксована
частина); 1413,60 гривень – штраф
(процентна складова).

Враховуючи наведене, просить стягнути
з відповідача вказану суму
заборгованості за кредитним договором,
а також судові витрати по справі.

Представник позивача в судове
засідання не з’явився, однак подала до
суду письмову заяву про розгляд справи
без участі представника банку
(позивача). Позовні вимоги повністю
підтримує.

Відповідач в судовому засіданні позову
не визнав, суду пояснив, що дійсно в 2006
році взяв кредит в «ПриватБанку»
строком на 2 роки. Певний час його
погашав, проте через ряд фінансових та
особистих труднощів (фінансова криза,
народження дитини, розлучення, тощо)
виникли проблеми у вчасному внесенні
платежів на його погашення. Кілька
разів звертався до банку з проханням
піти на поступки щодо погашення
кредиту,проте йому у цьому відмовляли.
Останній платіж він провів 20 травня 2008
року. Він не змінював номер телефону, не
переховувався, спробував йти на
перемовини з банком, не змінював свого
місця проживання, надалі проживає за
вказаною ним адресою. Чому ж банк
звернувся з позовом до суду аж
наприкінці 2013 року йому незрозуміло.

Відповідач вважає, що відповідно до
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» Договір, якщо інше
не передбачено законом повинен містити
ряд вимог та умов за згодою сторін. В
разі недотримання умов, договір слід
вважати недійсним.

Окрім цього, відповідач зазначив, що
відповідно до додатку №1, а саме
розрахунку заборгованості за
договором №б/н від 30 липня 2006 року, який
позивач додав до позовної заяви,
останній платіж проведено датою 20
травня 2008 року. Усі інші дати платежів
проведено до 20 травня 2008 року, що
означає: при відсутності платежу в
зазначений строк з наступного дня коли
позивачу стає відомо про порушення
його права, у зв’язку з чим починається
дія трьохрічного строку права
звернення до суду з вимогою захисту
своїх інтересів. Таким чином, строк
позовної давності сплинув 21 червня 2011
року, що і є підставою відмовити в
позові.

Відповідач просить застосувати строк
позовної давності та відмовити
позивачу у задоволенні його позовних
вимог.

Заслухавши пояснення відповідача,
дослідивши та оцінивши представлені по
справі докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що позов до
задоволення не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ
КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з
даним позовом 30 жовтня 2013 року, тобто з
пропуском трьохрічного строку для
пред’явлення позову. Поважної причини
пропуску цього строку не навів.

З копії Умов та правил надання
банківських послуг (а.с. 11-17) вбачається,
що згідно з пунктом 9.12 розділу 9 «Інші
умови» зазначено, що договір діє
протягом 12 місяців з моменту його
підписання. Якщо протягом цього строку
одна сторона не проінформує другу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично лонгується на такий же
строк. Підписи сторін, що його укладали
відсутні. Отже, є всі підстави вважати,
що відповідач у даній справі жодним
чином не був ознайомлений з умовами
надання кредиту, обов’язками клієнта,
правами банку, правами клієнта,
відповідальністю сторін, тощо.

Згідно з положеннями ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст.61 ЦПК
України.

Як зазначено в ст.526 ЦК України,
зобов’язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутністю таких умов та вимог –
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до вимог ст.610 ЦК
України, порушенням зобов’язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов’язання (неналежним виконанням).

За правилами ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов’язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов’язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов’язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов’язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов’язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов’язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов’язаний сплатити
грошову суму відповідно до умов ст.625
цього Кодексу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

В пункті 31 Постанови №5 Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що враховуючи положення
пункту 7 частини тринадцятої статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди мають виходити з
того,що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв’язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Як вбачається з наданого розрахунку
заборгованості представником позивача
(а.с. 5-8), станом на 16 жовтня 2013 року
відповідачем було внесено останній
платіж в рахунок погашення
заборгованості за кредитом 20 травня 2008
року в сумі 690 гривень.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність сплила
і до додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставне майно, тощо), положення пункту
7 частини 13 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів»
застосовується й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

В судовому засіданні також було
встановлено, що відповідач уклав
договір з позивачем 30 липня 2006 року
отримав кредит в розмірі 3000 гривень у
вигляді встановлення кредитного
ліміту на платіжну карту зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 30,00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, остання
проплата була проведена 20 травня 2008
року, а тому строк позовної давності
для пред’явлення вимоги про стягнення
заборгованості за договором
споживчого кредиту минув 21 травня 2011
року.

Позивачем не надано жодного доказу
поважності пропущеного ним строків
позовної давності щодо пред’явлення
до відповідача вимоги про стягнення
заборгованості за договором
споживчого кредиту.

За правилами ч.1 ст.254 ЦК України, строк,
що визначений роками, спливає у
відповідні місяці та числа останнього
року строку.

Беручи до уваги цю норму закону,
враховуючи, що строк позовної давності
для пред’явлення вимоги про стягнення
заборгованості за договором
споживчого кредиту минув 21 травня 2011
року, суд вважає, за необхідне у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити у зв’язку з
закінченням строків позовної давності.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК
України, ст.ст.257, 258, 626-628, 1054-1055 ЦК
України, п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», суд, –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором від 30 липня 2006 року –
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Волинської області
через Горохівський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий /підпис/

Згідно з оригіналом

Суддя Горохівського районного
суду
В.В.Чонка