Справа №: 398/1157/14-цРІШЕННЯ
"30" липня 2014 р. Олександрійський
міськрайонний суд
Кіровоградської області
в складі: головуючого судді -
за участю представника позивача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Олександрії
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4
про визнання права власності на
позивач звернувся до суду з позовом,
де просить визнати за ним,
добросовісним набувачем ОСОБА_2 право
власності на легковий автомобіль марки
VOLVO 360, 1986 року випуску, шасі (кузов, рама)
№ НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Позовні вимоги мотивує тим, що 05
жовтня 2013 року ним було придбано у
ОСОБА_4 відповідача автомобіль
легковий автомобіль марки VOLVO 360, 1986
року випуску. Придбання даного
автомобіля було вчинено шляхом
передачі йому грошових коштів в сумі 4
000 грн. та належного йому автомобіля ВАЗ
2105 з документами та ключами, а той
передав йому вищевказаний
транспортний засіб, документи і ключі
від нього, що підтверджується
Оскільки власником автомобіля був
ОСОБА_3, то в грудні 2013 року він йому
повідомив, що давно продав цей
автомобіль, при цьому 18.12.2013 року він
надав йому та його синові нотаріально
посвідчену довіреність на право
управління та розпорядження на власний
розсуд спірним автомобілем. Таким
чином він добросовісно придбав
вищезазначений транспортний засіб.
У зв'язку з браком коштів та незначний
проміжок часу він не провів
перереєстрацію автомобіля в МРЕВ УДАІ.
На підставі оформленої генеральної
довіреності він володів та
користувався автомобілем.
З того часу він фактично володів
автомобілем, хоч юридично його
власником залишився відповідач.
08.02.2014 року слідчим СВ Знам'янського
МВ даний автомобіль разом з
документами був у нього вилучений та є
речовим доказом у кримінальному
провадженні. Після чого він дізнався,
що спірний автомобіль був ОСОБА_3
проданий ОСОБА_5, який віддав його під
подальшу виплату ОСОБА_6, а той продав
її ОСОБА_4, а той помінявся з ним.
Оскільки ОСОБА_6 з ОСОБА_5 не
розрахувався, то було відкрито
кримінальне провадження за фактом
незаконного заволодіння транспортним
В зв'язку з цим на теперішній час він
не в змозі оформити договір купівлі -
продажу транспортного засобу.
Зазначає, що він правомірно став
власником спірного автомобіля, а тому
відповідно до ст., ст. 328, 655, 715, 716 ЦК
України просить визнати за ним, як за
добросовісним набувачем право
власності на спірний автомобіль.
У судовому засіданні позивач
підтримав позовні вимоги, просив їх
задовольнити з підстав, що зазначені в
позовній заяві. Крім того позивач
пояснив, що 04.10.2013 року він поїхав та
оглянув автомобіль, а вже 05.10.2013 року
він разом з сином та дружиною поїхали
до ОСОБА_4, де передав останньому свій
автомобіль, ключі та документи на
автомобіль, а також доплатив 4000 грн., а
ОСОБА_4 - передав йому автомобіль VOLVO,
ключі та документи на автомобіль. Він
бачив, що власником автомобіля VOLVO є
ОСОБА_3, якому він в подальшому
передзвонив та вони домовились про
зустріч і останній оформив на нього та
на його сина генеральну довіреність.
Раніше він також за довіреністю мав
автомобілі, які продавав, але не мав
Причиною звернення з даним позовом
до суду стала та обставина, що даний
автомобіль у нього вилучив слідчий, про
що склав протокол та фактично передав
його в користування ОСОБА_5
Представник позивача просить позов
задовольнити, оскільки позивач
добросовісно придбав це майно у ОСОБА_4
шляхом обміну транспортними засобами,
доплативши грошові кошти в сумі 4000 грн.,
про що надано розписку. Підстави з яких
суд повинен задовольнити позов,
зазначені в самому позові, та
посилається на ст. 328, 655 ЦК України,
вважає, що між позивачем та ОСОБА_4 було
укладено договір міни шляхом передачі
ключів, документів також це
підтверджується розписками. Даний
автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3,
який продав його іншим особам та в
подальшому даний автомобіль потрапив
до ОСОБА_4 у якого ОСОБА_2 і придбав його.
В подальшому позивач знайшов ОСОБА_3,
який є власником автомобіля та який
видав позивачу та його сину
довіреність, на підставі якої і
планували оформити належним чином
право власності на спірний автомобіль.
Спірний автомобіль був вилучений
слідчим та є в кримінальному
провадженні речовим доказом, хоч
слідчий і повідомив, що автомобіль був
переданий для зберігання власнику
ОСОБА_3, але їм достовірно відомо, що
спірний автомобіль на даний час
знаходиться у інших осіб.
Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
розгляд справи не з'явилися, про день,
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином. Відповідач
подав заяву про розгляд справи у його
відсутність, де зазначив, що позов не
визнає. ОСОБА_4 подав заяву, що не може
явитися на розгляд справи, де зазначив,
що позов визнає. Суд, з врахуванням
думки осіб, які приймають участь у
справі, ухвалив провести розгляд
справи у їх відсутність та ухвалити
рішення на підставі наявних матеріалів
справи.

Заслухавши пояснення позивача та
його представника, свідка ОСОБА_7,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст., ст. 10, 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених вимог
та на підставі наданих доказів.

В статті 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що автомобіль
марки VOLVO 360, 1986 року випуску, шасі
(кузов, рама) № НОМЕР_3, реєстраційний
номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4, що видане
Олександрійським РЕВ ДАІ у
Кіровоградської області 21 листопада 2008
року (а.с.10).

Відповідачем було надано позивачу
ОСОБА_2 та його сину - ОСОБА_8
довіреність від 18.12.2013 року на право
користування та розпорядження
автомобілем VOLVO 360, 1986 року випуску,
реєстраційний № 2718, посвідчену
приватним нотаріусом ОСОБА_9

Підстави набуття права власності на
майно чітко визначені цивільним
законодавством.

Відповідно до ст., ст. 237, 244 ЦК України
довіреність не є правовим оформленням
переходу права власності на
транспортний засіб.

Частиною третьою статті 244 ЦК
України визначено, що довіреність є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.

За своїм юридичним змістом договір
доручення є договором про
представництво, оскільки повірений
зобов'язується діяти від імені
довірителя. При цьому, він не має права
укладати угоду від імені особи, яку він
представляє, відносно себе ( ч.3 ст.238 ЦК
України).

Згідно ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до п., п. 2, 7, 8 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі -
Порядок) передбачено порядок набуття
права власності на транспортний засіб
з обов'язковою реєстрацією власником
придбаного транспортного засобу на
підставі документів, що підтверджують
право власності.

Згідно до п. 8 Порядку - реєстрація
транспортних засобів здійснюється на
підставі заяви власника і документів,
що посвідчують його особу,
правомірність придбання транспортного
засобу, відповідність конструкції
транспортного засобу встановленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

Для реєстрації транспортних
засобів, що перебували в експлуатації і
зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім
названих документів, додається
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу (технічний
паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про
зняття транспортного засобу з обліку.
Перед відчуженням такий транспортний
засіб повинен бути знятий з обліку в
підрозділі ДАІ.

Відповідно до п.16 Порядку - за
бажанням власника транспортного
засобу - фізичної особи надати право
керування таким засобом іншій фізичній
особі чи за бажанням фізичної або
юридичної особи, якій власник
транспортного засобу передав у
встановленому порядку право
користування і (або) розпорядження
транспортними засобами, підрозділ
Державтоінспекції видає за зверненням
такого власника тимчасовий
реєстраційний талон на строк,
зазначений у його заяві, або
документах, які підтверджують право
користування і (або) розпорядження
транспортним засобом.

Матеріали справи не містять такого
тимчасового реєстраційного талона на
ім'я позивача чи ОСОБА_4, що свідчить про
відсутність намірів у позивача
придбати вказаний автомобіль у
власність та як пояснив сам позивач в
судовому засіданні у нього раніше
також були в користуванні та
розпорядженні автомобілі, оформлені за
довіреністю, які він продавав, але не
мав ніяких проблем з цим.

Видана довіреність від 18 грудня 2013
року на ім'я позивача, містить
посилання на те, що вона видана
позивачу та його сину для здійснення
представництва питань пов'язаних з
експлуатацією та відчуженням
автомобіля, його переобладнання і т.п..
Таким чином, між позивачами та
відповідачем відбувся договір
доручення, а не договір
купівлі-продажу.

В позовній заяві позивач посилається
на те, що він є добросовісним набувачем,
оскільки добросовісно придбав
зазначений транспортний засіб. За
даними реєстраційного обліку в МРЕВ
вказаний автомобіль значиться за
ОСОБА_3, а володів та користувався
автомобілем він відповідно до
довіреності.

08.02.2014 року слідчим СВ Знам'янського МВ
даний автомобіль разом з документами
був у нього вилучений та є речовим
доказом у кримінальному провадженні.
Після чого він дізнався, що спірний
автомобіль був ОСОБА_3 проданий
ОСОБА_5, який віддав його під подальшу
виплату ОСОБА_6, а той продав її ОСОБА_4,
а той помінявся з ним.

Оскільки ОСОБА_6 з ОСОБА_5 не
розрахувався, то було відкрито
кримінальне провадження за фактом
незаконного заволодіння транспортним
засобом. Ці ж обставини позивач
підтвердив і в судовому засіданні
пояснивши, що 05.10.2013 року він разом з
сином та дружиною поїхали до ОСОБА_4, де
він передав останньому свій
автомобіль, ключі та документи на
автомобіль, а також доплатив 4000 грн., а
ОСОБА_4 - передав йому автомобіль VOLVO,
ключі та документи на автомобіль; він
бачив, що власником автомобіля VOLVO є
ОСОБА_3, якому він в подальшому
передзвонив і останній оформив на
нього та на його сина генеральну
довіреність.

Згідно з п. 3 ст.208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян.

Письмова форма договору
купівлі-продажу автомобіля
передбачена й постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1338, якою затверджений Порядок
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів (далі - Порядок),
згідно з п. 2 якого вони є обов'язковими
для всіх юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до п. 4 зазначеного
Порядку перед відчуженням
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ.

Спірний автомобіль не був знятий з
обліку в органах ДАІ, залишався
зареєстрованим за ОСОБА_3, про що
зазначив позивач у позові. Не надходила
така заява й від позивача та його сина,
які мали на те повноваження за
дорученням від власника автомобіля.

Відповідно до п. 8 зазначеного
Порядку правомірність придбання
транспортного засобу підтверджується
зазначеними в них документами, зокрема:
довідкою-рахунком, виданою за формою
згідно з додатком №1 до цього Порядку,
договором та іншими посвідченими в
установленому порядку документами, що
встановлюють право власності на
автомобіль.

Сукупність зібраних доказів
свідчить про те, що в установленому
порядку договір купівлі-продажу чи
договір міни спірного автомобіля між
сторонами не укладався.

Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року
№ 1338 передбачена форма
договору-купівлі продажу автомобіля - у
письмовій формі, а встановлений нею
порядок є обов'язковим для всіх
юридичних і фізичних осіб.

Так, Порядком державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів ( в редакції чинній
на момент виникнення правовідносин)
визначений перелік документів, які є
підставою для перереєстрації
транспортних засобів. Перелік таких
документів визначається п.8 цього
Порядку і цим переліком не передбачено
можливості підтвердження
правомірності придбання транспортного
засобу простим письмовим договором
купівлі-продажу. Для реєстрації
транспортних засобів, що перебували в
експлуатації і зареєстровані в
підрозділах ДАІ, крім названих
документів, додається свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
(технічний паспорт) з відміткою
підрозділу ДАІ про зняття
транспортного засобу з обліку. Перед
відчуженням , передачею такий
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ.

Спірний автомобіль не був знятий з
обліку в ДАІ, а за вищевказаною
довіреністю відповідач надав право
позивачеві зняти транспортний засіб з
обліку у разі відчуження його іншій
особі.

Таким чином, сторони не вжили усіх
заходів, передбачених актами
цивільного законодавства, щодо купівлі
- продажу спірного транспортного
засобу чи договору міни, а тому позивач
не набув на нього права власності.

Представник позивача в судовому
засіданні заявила, що позивач не
ставить вимогу про визнання його
добросовісним набувачем, а просить
визнати за ним право власності, тобто
питання добросовісності набуття майна
є одним із фактів, що має значення для
вирішення справи і встановлюється
судом відповідно до ст. 214 ЦПК України .

У відповідності до правила ч. 5 ст. 12
ЦК України якщо законом встановлені
правові наслідки недобросовісного або
нерозумного здійснення особою свого
права, вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

Як встановлено судом, набувач,
тобто позивач знав про наявність
перешкод до вчинення правочину, в тому
числі й те, що продавець ОСОБА_4 не мав
права відчужувати майно, оскільки він
не мав довіреності ні документу
підтверджуючого його право власності
на автомобіль; а крім того попередив
ОСОБА_2, що всі питання щодо
довіреності потрібно вирішувати з
«Вітею» та зазначив його номер в
розписці, а тому суд вважає, що це не
може свідчити про добросовісність
набувача.

Таким чином, суд не встановив факт
добросовісності набуття ОСОБА_2
спірного автомобіля, наслідком якого є
визнання за ним права власності на цей
автомобіль, відповідно до вимог ст. 328
ЦК України, а тому вважає, що в
задоволенні позову необхідно
відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, то суд вважає, що судові
витрати не підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218
ЦПК України, суд,-

В И Р І
Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4 про визнання права
власності на автомобіль - відмовити в
повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Олександрійський міськрайонний суд, а
особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: