Номер провадження: 22-ц/785/4750/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

та представника відповідача ОСОБА_5, -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 13 березня 2014 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним,

в с т а
н о в и л а:

02 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 27 серпня 2011 року він
позичив відповідачу ОСОБА_5 175800 грн.,
останній зобов'язався повернути
грошові кошти до 01 грудня 2010 року, про
що написав йому власноручно розписку в
присутності ОСОБА_7 Однак у
встановлений строк і до теперішнього
часу відповідач не повернув борг.
Відповідач прострочив виконання
зобов'язання й зобов'язаний повернути
йому суму боргу в розмірі 175800 грн. та
станом на 27 листопада 2013 року три
проценти річних від суми боргу в сумі
10911 грн. (3% річних від 175800 грн. = 5279 грн. :
365 днів х 760 днів), а всього 186791 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 526, 610, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України,
позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з
відповідача ОСОБА_5 на його користь
борг за договором позики в розмірі 186791
грн., з них основний борг - 175800 грн., та 3 %
річних від простроченої суми - 10991 грн.,
та судові витрати: на правову допомогу
в сумі 2500 грн. та за сплату судового
збору в сумі 1868 грн. (а.с. 2-4).

Відповідач ОСОБА_5 проти позову
заперечував й 15 січня 2014 року звернувся
до суду із вказаним зустрічним позовом,
обґрунтовуючи вимоги про те, що він
дійсно написав розписку про те, що взяв
у відповідача ОСОБА_3 в борг грошові
кошти в розмірі 175800 грн., під впливом
погроз і психічного насилля з його боку
і невідомої особи, однак ніяких
грошових коштів він не отримував. Він
вважає, що договір позики є недійсним з
підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 231 ЦК
України.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 15, 16, 203, 215, 231 ЦК України, позивач
ОСОБА_5 просив суд у задоволенні
первісного позову відмовити,
зустрічний позов - задовольнити,
визнати договір позики від 27 серпня 2010
року, укладений між ОСОБА_3 та ним
недійсним з моменту його укладення (а.с.
26-28).

15 січня 2014 року відповідач ОСОБА_5
звернувся до суду першої інстанції з
заявою про застосування позовної
давності, посилаючись на те, що позивач
ОСОБА_3 пропустив строк позовної
давності для звернення до суду з
позовом (а.с. 32-33).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів відмовлено (а.с. 59-61).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
в частині відмови у первісному позові
скасувати й ухвалити в цій частині нове
рішення про задоволення первісного
позову, мотивуючи тим, що судом першої
інстанції порушені норми
процесуального та матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію представника
позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та
представника відповідача ОСОБА_5, -
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
позивача ОСОБА_3 підлягає задоволенню
частково за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що надана позивачем розписка від
27 серпня 2010 року за своїм змістом не є
належним та допустимим доказом
укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у
письмовій формі договору позики з
обов'язковою істотною умовою
посвідчення передачі позичальнику у
власність грошових коштів в сумі 175800
грн.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо за
таких підстав.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У частині ч. 1 ст. 64 ЦПК України
зазначено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 57, 58, 59, 60,
212, 213, 214 ЦПК України суд першої
інстанції не з'ясував всебічно та повно
обставини, на які посилався позивач
ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог та не
надав належної оцінки доказам, які
надав суду позивач.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

За змістом ст. ст. 626, 627 та 629 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Так з матеріалів справи вбачається, що
в підтвердження укладення договору
позики з відповідачем ОСОБА_5 позивач
надав суду розписку від 27 серпня 2010
року, з якій вбачається, що відповідач
отримав у нього грошові кошти в розмірі
175800 грн. і зобов'язується повернути
вказану суму до 01 грудня 2010 року, яка
написана власноручно відповідачем
(а.с. 6), що визнано відповідачем усно в
судовому засіданні та письмово у
зустрічному позові (а.с. 26), та
підтверджується свідченнями свідка
ОСОБА_7 в судовому засіданні від 13
березня 2013 року (а.с. 57-58).

При цьому колегія суддів не
погоджується з тим, що суд відхилів
свідчення свідка ОСОБА_7 у якості
доказу факту вчинення правочину за
таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦПК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може грунтуватися на свідченнях
свідків.

Однак у даному випадку факт вчинення
правочину доведений письмовим
документом - розпискою від 27 серпня 2010
року, написаною власноручно
відповідачем.

Оцінюючи вказані докази, що надані
позивачем, з урахуванням їх
переконливості, належності і
допустимості кожний окремо і взаємний
їх сукупності, колегія суддів приймає
їх до уваги, й вважає, що форма і зміст
боргової розписки свідчить про те, що
між сторонами у справі виникли
зобов'язання за договором позики, а
саме одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

В постанові від 18 вересня 2013 року у
справі № 6-63цс 13 про стягнення боргу за
договором позики Верховний Суд України
висловив наступний правовий висновок,
який згідно із ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України:
"письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки".

Таким чином, аналіз наведених правових
норм та зазначених вище наявних
обставин справи свідчить про те, що 27
серпня 2010 року сторонами у справі був
укладений договір позики, у
відповідності до якого позивач ОСОБА_3
позичив відповідачу ОСОБА_5 грошові
кошти в розмірі 175800 грн. на строк до 01
грудня 2010 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

У встановлений строк відповідач ОСОБА_5
не повернув борг.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження апеляційного суду,
колегія суддів дійшла висновку про те,
що позичальник, відповідач ОСОБА_5, не
виконав взяті на себе зобов'язання за
договором позики в сумі, строки та на
умовах, що передбачені договором
позики. Тому права позивача були
порушені і у відповідності до ст. ст. 15,
16 ЦК України підлягають судовому
захисту шляхом стягнення з нього на
користь позивача борг за договором
позики в розмірі 175800 грн.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідач ОСОБА_5 прострочив
виконання зобов'язання за договором
позики, тому зобов'язаний сплатити та
три проценти річних від простроченої
суми боргу, яка станом на 27 листопада
2013 року становить 10911 грн. (3% річних від
175800 грн. = 5279 грн. : 365 днів х 760 днів),

Таким чином, сума заборгованості за
договором позики становить 186791 грн., у
тому числі: основна сума боргу - 175800
грн. та три процента річних від
простроченої суми - 10911 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що договір позики є не вчиненим,
оскільки між сторонами у договорі не
досягнута згода за всіма істотними
умовами договору, але вказаний
висновок є помилковим й повністю
спростовується зазначеними вище
доказами.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

В п. 21 постанови № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 06
листопада 2009 року Пленум Верховного
Суду України роз'яснив, що при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК),
судам необхідно враховувати, що
насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
відповідач ОСОБА_5 був зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які він посилався як на
заперечення проти позову, а саме те, що
він дійсно написав розписку про те, що
взяв у відповідача ОСОБА_3 в борг
грошові кошти в розмірі 175800 грн., під
впливом погроз і психічного насилля з
його боку і невідомої особи, однак
ніяких грошових коштів він не
отримував.

Однак відповідач ОСОБА_5 не надав ні
суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції ніяких доказів у
підтвердженні вказаних заперечень
проти позову.

Не приймається до уваги й заява
відповідача ОСОБА_5 про застосування
позовної давності за таких підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ст. 257 та частини 1 ст. 261 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

У даному випадку позивач ОСОБА_3
довідався про порушення свого права - 2
грудня 2010 року, тобто зі спливом строку
дії договору позики (а.с. 6), а звернувся
до суду з позовом 02 грудня 2013 року (а.с.
2).

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що позивач
ОСОБА_3 не пропустив строк у межах якого
він може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу.

Отже первісні вимоги ОСОБА_3 про
стягнення за договором позики є
законними й обґрунтований й підлягають
задоволенню, а у задоволенні
зустрічного позову слід відмовити з
інших правових мотивів.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Позивач ОСОБА_3 поніс і документально
підтвердив витрати по сплаті судового
збору в сумі 1868 грн. (а.с. 1),
документально підтверджені і витрати,
пов'язані з подачею апеляційної скарги
на рішення суду першої інстанції в сумі
934 грн. (а.с. 65). Тому з відповідача ОСОБА_5
на користь позивача підлягають
стягненню вказані витрати на загальну
суму 2802 грн. (1868 грн. + 934 грн.).

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено,
що правову допомогу може надавати
особа, яка є фахівцем у галузі права і
за законом має право на надання
правової допомоги. ч.2 цієї ж статті
встановлено, що особа, зазначена в
частині першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Частиною 4 ст. 42 ЦПК України
встановлено, що повноваження адвоката
як представника можуть також
посвідчуватись ордером, який виданий
відповідним адвокатським об'єднанням,
або договором. До ордера адвоката
обов'язково додається витяг із
договору, у якому зазначаються
повноваження адвоката як представника
або обмеження його прав на вчинення
окремих процесуальних дій. Витяг
засвідчується підписом сторін
договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних і
адміністративних справах" від 20 грудня
2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з
01 січня 2012 року, розмір компенсаційних
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановлених законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи, що визначається у
відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що
інтереси позивача ОСОБА_3 представляв в
суді ОСОБА_4 за довіреністю від 03
грудня 2013 року (а.с. 14). На підтвердження
понесених витрат в сумі 2500 грн. позивач
надав накладну № 1/11 від 01 листопада 2013
року, завіреною печаткою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (а.с. 10).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Позивач ОСОБА_3 не обґрунтував розмір
витрат на правову допомогу згідно із
вимогами Закону України від 20 грудня 2011
року № 4191-ІУ та не надав оформлений у
встановленому законом порядку
документ у підтвердженні їх понесення.

Відомості про те, що представник був
допущений до участі в розгляді справи
ухвалою суду як особа, яка надає
правову допомогу, відсутні.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що не має підстав для
відшкодування витрат на правову
допомогу.

Порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, а саме, ст. ст. 1046, 1047 ЦК України та
ст. ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_3
частково й відмову у задоволені
зустрічного позову з інших правових
підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково, рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 13 березня 2014
року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Одеса, ідентифікаційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1, зареєстроване місце
проживання: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Одеси,
ідентифікаційний номер облікової
картки платника податків НОМЕР_2,
зареєстроване місце проживання: 65110,
АДРЕСА_1, заборгованість за договором
позики в розмірі 186791,00 грн. (ста
вісімдесяти шести тисяч сімдесяти
дев'яносто одній гривні 00 копійок), у
тому числі: основна сума боргу - 175800
грн. та три процента річних від
простроченої суми - 10911 грн., витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору в
сумі 2802 грн. В решті позову відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору
позики недійсним відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький