АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/144/14
Головуючий 1 - інстанції -
Справа № 2034/2-3148/11
Категорія - спадкові
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого
судді - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.

суддів колегії -
КРУГОВОЇ С.С., ХОРОШЕВСЬКОГО О.М

при секретарі -
Прудніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
08 жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання
заповіту недійсним, -

в с т а н о
в и л а :

У березні 2011 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6
звернулись до Харківського районного
суду Харківської області з позовом до
ОСОБА_4, в якому просили визнати
недійсним заповіт від 29 квітня 2010 року,
укладений ОСОБА_7 на ім"я ОСОБА_4 і
стягнути з відповідача на їх користь
витрати на юридичну домогу, сплату
судового збору та на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

У обгрунтування позову
посилались на те, що з 1975 по 1979 рік
ОСОБА_5 перебувала з ОСОБА_7 у
зареєстрованому шлюбі, після
розірвання якого через зловживання
ОСОБА_7 спиртними напоями, підтримувала
з ним добрі стосунки, надавала йому,
його бабусі, матері та відчиму медичну
допомогу та допомогу по господарству,
за свої кошти купувала йому одяг, меблі,
продукти харчування, допомогала у
овочевих заготовках на зиму.

ОСОБА_7 поздоровляв їх зі святами,
днями народження, приїздив у гості,
віддав ОСОБА_5 на зберігання документи
на будинок, гроші, отримані у спадок від
дядька, які забирав частками по мірі
необхідності.

ОСОБА_7 дуже любив ОСОБА_6- сина
ОСОБА_5 від першого шлюбу, маленькому
купував іграшки, костюмчики, санки, а
по досягненню повноліття, за власним
бажанням зробив на його користь
заповіт.

ОСОБА_6 допомогав ОСОБА_7 у ремонті
будинку, догляді за городом, могилками
родичів.

ОСОБА_5піклувалась про стан
здоров"я ОСОБА_7, наполягала на
проходженні курсів лікування,
організовувала надання медичної
допомоги на дому, вирішила питання про
обслуговування ОСОБА_7 службою
соцзабезпечення, наймала жінку для
прибирання будинку, щорічно допомогала
оформляти документи на МСЕК.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Після
його смерті з"ясувалось, що він змінив
заповіт і уклав його на користь ОСОБА_4

Вважали, що оскільки ОСОБА_8 був
дуже хворою дюдиною, з жовтня 2010 року
був інвалідолм 1-ї групи, страждав
хворобою психолого-психіатричної дії
на організм, тому не міг адекватно
керувати своїми діями і розумом під час
укладання заповіту 29 квітня 2010 року,
не усвідомлював значення своїх дій і не
міг керувати ними, чим скористався
ОСОБА_4 та його оточення.

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 08 жовтня
2013 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 відмовлено. Позовні вимоги
ОСОБА_6 задоволені. Заповіт від імені
ОСОБА_7, складений 29 квітня 2010 року і
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_9 реєстровий №874,
зареєстрований у Спадковому реєстрі
під № 49262002 визнано недійсним.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_6 1542,99 грн. витрат за проведення
судової еспертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить скасувати вказане рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_6

В обгрунтування скарги
посилається на те, що рішення суду
базується на висновках посмертної
судово-медичної експертизи, які
викликають сумніви. У розпорядження
експертів, поряд з медичною
документацією з полікліники за місцем
проживання ОСОБА_7, та зі МСЕК, була
надана також амбулаторна картка № 146
обласної клінічної психіатричної
лікарні № 3, у той час як згідно
відповіді ХОКПЛ № 3 на запит адвоката,
вказана картка у відділенні
лікарсько-діагностичного центру
епілепсії не зареєстрована і на
стаціонарному лікуванні у ХОКПЛ № 3 у
періоди з 01.11.2009 по 31.12.2009 року і з 01.04.2010
по 31.12.2010 року ОСОБА_7 не перебував, сина
не мав.

Висновок посмертної комісійної
судово-медичної експертизи має ряд
суперечек. Так, з акту вбачається, що
наявність психічних розладів, які
супроводжували тотальну деменцію у
ОСОБА_7, були викликані за рахунок
тривалого прогресування (протягом 5
років) дисциркуляторної енцефалопатії
111ст. Проте, про наявність у ОСОБА_7
психіатричного захворювання у вигляді
деменції зазначено тільки в
амбулаторній картці № 146 ХОКПЛ № 3, яка
викликає сумніви, тому пояснення
експерта про те, що дані вказаної
картки не впливають не висновок
еспертизи не відповідають дійсності.
Знайде ним у речах померлого
амбулаторна картка ОСОБА_10 свідчить
про те, що він за мів цем проживання
перебував на обліку у
лікаря-невропатолога ОСОБА_5 (
позивачки по справі) і вказана картка
не містить даних про встановлення йому
діагнозу ДЕП-111.

Категорично стверджує, що ОСОБА_7 був
психічно здоровою людиною, усіх
впізнавав, називав по імені та по
батькові, керував автомобілем, що
підтвердили свідки як з його боку так і
з боку позивачів. У ОСОБА_7 не була
порушена соціальна адаптація. Він був
охайною людиною, сплачував комунальні
платежі, сам себе обслуговував і
потребував допомоги тільки у догляді
за подвіррям через те, що страждав
ожирінням.

Заслухавши доповідь судді;
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, показання свідків і експерта,
дослідивши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, судова колегія
доходить висновку, що скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3
помер ОСОБА_7, який за життя: 02.06.19999 року
склав заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Першої Державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області, за яким
заповідав все своє майно ОСОБА_6, а 29
квітня 2010 року склав інший заповіт,
посвідчений приватним нотаріусом
Харкіського районного нотаріального
округу ОСОБА_9, яким все своє майно
заповів ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно з актом посмертної комісійної
судово-медичної експертизи №
152-КЕ/2013/пп, наявність у ОСОБА_7
психічних розладів, які супроводжували
тотальну деменцію і були викликані за
рахунок тривалого прогресування (
протягом 5 років) дисциркуляторної
енцефалопатії 111ступеню, вказує на те,
що він не міг усвідомлювати реальний
зміст своїх дій та у повній мірі
свідомо керувати ними і передбачати
наслідки своїх дій під час складання
заповіту 29.04.2010 року.

Як зазначено в рішенні правильність
цих висновків підтверджена в судовому
засіданні експертом, який входив до
складу експертної комісії і на думку
суду вони базуються на об"єктивних
даних медичної документації і не
можуть спростовуватись суб"єктивними
даними із показань свідків.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
висновків про недоведеність обставин
щодо фальсіфікації картки № 146
амбулаторного хворого ХОКПЛ № 3 та
зазначив також, що за поясненнями
експерта в суді вказана картка не
впливає на висновки експертів.

Судова колегія не може погодитись з
висновками суду першої інстанції з
наступни х підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Проведена у справі посмертна
судово-медична експертиза не дійшла
висновку про абсолютну неспроможність
померлого в момент складання заповіту
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише вказала, що ОСОБА_7
не міг усвідомлювати реальний зміст
своїх дій та у повній мірі свідомо
керувати ними і передбачати наслідки
своїх дій під час складання заповіту
29.04.2010 року.

Між тим, згідно з актом посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи, призначеної під час
апеляційного розгляду справи і
проведеної Українським
науково-дослідним інститутом
соціальної і судової психіатрії та
наркології МОЗ України від 08 липня 2014
року медична документація відносно
ОСОБА_7 містить описання психічних
розладів у вигляді тотальної деменції
тальки в медичній карті № 146
амбулаторного хворого ОСОБА_7 з ХОКПЛ №
3. Однак легітимність цієї картки
викликає сумніви з урахуванням грубих
поріушень вимог Закону України " Про
психіатричну допомогу" при її
оформленні та суперечливості її змісту
іншій медичній документації і
показанням свідків, наявним у справі.

У матеріалах справи відсутні дані про
наявність у ОСОБА_7 таких психічних
розладів, обумовлених соматичними
захворюваннями, які б могли б стати
причиною зміни його психічного стану і
вплинути на його волевиявлення. Під час
складання заповіту 29 квітня 2010 року
ОСОБА_7 повністю усвідомлював значення
своїх дій та (або) міг керувати ними.

ОСОБА_7 на час укладання заповіту 29
квітня 2010 року не виявляв будь-яких
ознак тяжких психічних розладів або
захворювань, які б могли вплинути на
його здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними. Під час
складання заповіту 29 квітня 2010 року
ОСОБА_7 повністю усвідомлював значення
своїх дій та(або) міг керувати ними.

При цьому в мотивувальній частині
вказаного акту наведені пояснення
осіб, що беруть участь у справі, зміст
письмових поясненприватного нотаріуса
ОСОБА_9, яка посвідувала оспорюваний
заповіт, показання свідків, допитаних
судом першої та апеляційної інстанції
за клопотаннями обох сторін.

Стосовно медичної картки № 146 з
лікувально-діагностичного центру для
хворих на епілепсію Харківської
обласної клінічної психіатричної
лікарні № 3, у якій вказано, що нібито
ОСОБА_7 двічі (13.11.2009р. і 22.04.2010року)
оглядався лікарем-психіатром ОСОБА_11,
комісія експертів зазначила в акті
наступне.

Під час зазначених оглядів описана
людина, яка " останнім часом не розуміє,
де знаходиться, не знає яка сьогодні
дата, не впізнає рідних, поводить себе
неадекватно, може дивитись на голу
стіну, а на питання, що ти там побачив
відповідає, що він у музеї дивиться
картини, рухомо розгальмований,
непосидючий на місці, мнестично
знижений, метушливий, дурашливий, часто
підхоплюється, розмахує руками, каже,
що він в аеропорту, "але у мене немає
грошей, а мені потрібен літак..." , на
питання відповідає не по суті,
безпомічно дивиться на сина, чекає на
його допомогу..." Описаний стан є
аналогом тяжкого, глибокого психічного
розладу у вигляді вираженої деменції,
коли особа взагалі неспроможна
самостійно функціонувати навіть на
побутовому рівні ( не кажучи про
соціальну, професійну або сімейну
адаптацію), потребує не тільки
стороннього догляду, але й постійного
стороннього нагляду, не в змозі
задовольняти самостійно свої основні
життеві потреби через психічну
неспроможність. Відповідно до
описаного стану, така особа не в змозі
керувати автомобілем, готувати іжу,
ходити до магазину, купувати продукти
та речі, вести господарство, будь-куди
виходити без загрози заблукати,
адекватно висловлювати свої думки
через повну інтелектуально-мнестичну
неспромоджність та дезорієнтацію.
Описання такого психічного стану у
ОСОБА_7 повністю суперечить іншим
матеріалам справи, медичній
документації та показанням свідків. У
2009-2010 р.р.ж він десятки разів оглядався
лікарями різних спеціальностей різних
медичних закладів, його поведінка та
висловлювання завжди були адекватними
обставинам та ситуації, ознак повної
інтелектуальної неспроможності, які
описані лікарем ОСОБА_12, він ніколи не
виявляв. Слід зазначити, що деменція в
тій глибині, яка описана ОСОБА_12, є
настільки тяжким психічним розладом,
що не може бути непоміченою лікарями
інших спеціальностей та оточуючими.
Тому складається враження, що за
психічним статусом ОСОБА_7, який
описаний в амбулаторній карті № 146, та в
усій іншій медичній документації, з
урахуванням показів свідків, це зовсім
різні люди.

Окрім того, медична картка № 146
викликає сумніви з огляду 1) на
порушення порядку проведення
первинного психіатричного огляду та
встановлення первинного діагнозу, який
згідно Закону України " Про
психіатричну допомогу" повинен
проводитись виключно комісією
лікарів-психіатрів для зменшення
вірогідності встановлення помилкового
психіатричного діагнозу та незаконних
маніпуляцій, пов"язаних з психічним
станом громадян; 2) не з"ясовано, яким
чином була встановлена особа ОСОБА_7
( відсутні посилання на дані
паспорта або інший документ, що
засвідчує особу); 3) всупереч ст.11 ЗУ "
Про психіатричну допомогу" відсутня
інформована згода пацієнта на
психіатричний огляд.

В мотивувальній частині акту зазначено
також, що показання свідків та
учасників процесу стосовно психічного
стану ОСОБА_7 є суперечливими, проте,
навіть свідки, які свідчили на боці
позивачів, при уточнюючих питаннях
судді та адвокатів не підтверджували
ознак інтелектуальної неспроможності
ОСОБА_7, які відповідали б записам в
амбулаторній карті № 146. Свідки
підтверджували, що підекспертний їх
завжди впізнавав, спілкувався
адекватно, керував автомобілем,
користувався телефоном, пам"ятав
номери тощо.

Факти зловживання ОСОБА_7 алкоголем у
тому ступені, що міг би вплинути на
здатність усвідомлювати свої дії та
керувати ними, як і факт перебування у
стані алкогольного сп"яніння на момент
укладання заповіту, не підтверджені.

Таким чином, результати аналізу
матеріалів справи, медичної
документації, співвставлення
отриманих даних з діагностичними
стандартами та діючою в Україні
міжнародною класифікацією психічних і
поведінкових розладів 1-го перегляду
(МКХ-10) свідчать про те, що ОСОБА_7 на час
укладння заповіту 29 квітня 2010 року не
виявляв будь-яких ознак тяжких
психічних розладів або захворювань,
які могли б вплинути на його здатність
усвідомлювапти значення своїх дій та
керувати ними. З 1993 року він страждав на
дисциркуляторну енцефалопатію
11-111ступеню, однак дана неврологічна
патологія не супроводжувалась у ОСОБА_7
психічними розладами, які могли
вплинути на його здатність
усвідомлювати значенння своїх дій та
керувати ними.

З огляду на наведене, судова колегія
доходить висновку, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
які мають значення для справи, під час
перевірки й оцінки експертного
висновків не з'ясував їх відповідність
іншим фактичним даним та матеріалам
справи, вважав встановленими
обставини, які не були доведені та
внаслідок цього дійшов висновку про
те, що ОСОБА_7 на момент складання
заповіту не розумів значення своїх дій
і не міг керувати ними, який не
відповідає самим експертним
висновкам і ін шим обставинам справи, у
зв"язку з чим ухвалене рішення
підлягає скасуванню на підставі п.п.1-3
ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_6

У відповідності до ст.88 ЦПК України з
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 підлягають
стягненню понесені ним і документально
підтверджені судові виттрати: зі
сплати судового збору за апеляційну
скаргу і за проведення експертизи, а
витрати, понесені ОСОБА_6 у зв"язку з
відмовою у задоволенні його позову
компенсації не підлягають і мають бути
віднесені на його рахунок.

Керуючись ст.ст.303,304,п.2ч.1ст.307,п.п.1-3
ч.1ст.309, ст.ст.313,314,316,317,319,

324 ЦПК України судова колегія , -

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 08 жовтня
2013 року в частині вирішення позову
ОСОБА_6 і в частині стягнення на його
користь з ОСОБА_4 витрат за проведення
експертизи скасувати. У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 про визнання
заповіту недійсним відмовити, понесені
судові витрати віднести на його
рахунок.

Стягнути з ОСОБА_6, який проживає по
АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_5, виданий
Харківським РВ УМВС України в
Харківській області 24 лютого 1998 року,
ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрований по
АДРЕСА_2. паспорт НОМЕР_6 виданий
Червонозаводським РВ УМВС України в
Харківській області 05 грудня 2000 року,
ІПН НОМЕР_4 114 ( сто чотирнадцять) грн.70
коп. витрат зі сплати судового збору за
апеляційну скаргу і 9620 ( дев"ять тисяч
шістьсот двадцять) грн. витрат за
проведення експертизи.

Рішення суду першої інстанції в
частині вирішення позову ОСОБА_5
апеляційним судом не переглядалось.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга на
рішення апеляційного суду може бути
подана протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підписи

Копія вірна. Суддя -