Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2816/14
Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

при секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 30 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи - приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5, Приватне
сільськогосподарське підприємство
«Альфа-Агро», про визнання правочину
недійсним, за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи -
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
Приватне сільськогосподарське
підприємство «Альфа-Агро», про
визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що на
початку 2010 року він познайомився з
ОСОБА_4 через оголошення у газеті, де
останній дав оголошення про продаж
комбайна Джон Дір - 9500. ОСОБА_4
запропонував купити комбайн за 500 000
грн., однак, з огляду на технічний стан
комбайну та його велику вартість,
ОСОБА_3 відмовився купувати комбайн.

Пізніше, у травні 2010 року, позивачу
зателефонував ОСОБА_4, запропонував
відремонтувати комбайн та працювати на
ньому комбайнером, пообіцявши при
цьому надати всі необхідні запчастини
для ремонту комбайна, заплатити за
ремонт та оплатити роботу по збиранню
вражаю, на що ОСОБА_3 погодився. ОСОБА_3
разом із сином відігнали комбайн до
себе, відремонтували його та почали
працювати на ньому. Після збирання
зернових ОСОБА_4 з позивачем не
розрахувався. По закінченню 2010 року
ОСОБА_3 поставив комбайн на базі в селі
Велика Білозерка.

В 2011 році ОСОБА_3 знову повернувся до
розмови з відповідачем щодо купівлі у
нього комбайна, однак, ОСОБА_4 зазначив,
що він ще нічого не вирішив. Приблизно в
травні 2011 року, ОСОБА_4 знову звернувся
до нього з пропозицією попрацювати на
комбайні, позивач погодився. Однак, в
подальшому, відповідач знову не
здійснив розрахунок ані за ремонт
комбайна, ані за прибирання культур.

Згодом комбайн знову зламався, на його
ремонт грошей вже не було, тому комбайн
простояв весь 2012 рік у позивача на
дворі.

Стан комбайна був дуже кепський, тому
27.04.2013 року ОСОБА_4 погодився на
пропозицію ОСОБА_3 щодо продажу
комбайна за 280 000 грн. Відповідач
запропонував, щоб уникнути додаткових
витрат на укладання договору купівлі -
продажу, укласти з ним договір позики
грошових коштів, на вказану пропозицію
ОСОБА_3 погодився.

22 травня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
був укладений договір позики грошових
коштів, який був нотаріально
посвідчений. Під час підписання
договору ніякі грошові кошти, як це
передбачено умовами договору, він від
ОСОБА_4 не отримував, оскільки це був
удаваний договір, а фактично сторони
укладали договір купівлі-продажу
майна.

Після укладення договору позики ОСОБА_3
звернувся до директора Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Альфа-Агро» у смт. Чаплинка
Херсонської області, оскільки комбайн
знаходився там на обліку, для
перереєстрації його на себе, але йому
повідомили, що ОСОБА_4 винен директору
підприємства кошти за технічний огляд
комбайна. Відповідач попередив
директора ПСП «Альфа-Агро», що ОСОБА_3
сплатить йому всі ці кошти, і після
оплати техогляду зможе зняти з обліку
та переоформити комбайн на себе.

26 травня 2013 року він дізнався від
директора ПСП «Альфа - Агро», що 24.05.2013
року відповідач самостійно зняв
комбайн з реєстрації. Пізніше ОСОБА_3
стало відомо, що ОСОБА_4 лише за два дні
до укладання договору позики купив
вказаний комбайн у ПСП «Альфа - Агро»,
при цьому не зареєстрував комбайн в
державний інспекції сільського
господарства.

ОСОБА_3 зазначав, що не може
зареєструвати комбайн на своє ім'я, не
може користуватися ним як своєю
власністю, при цьому є винним
відповідачу на підставі удаваного
договору позики значну суму грошових
коштів.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд «визнати удаваний
договір позики грошових коштів від
22.05.2013 року, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
фактично укладений під впливом обману
договір купівлі-продажу комбайна Джон
Дір - 9500 (з жаткою 922, ліфтерами для
прибирання соняшника та транспортний
візок), 1996 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, заводський номер НОМЕР_2,
двигун НОМЕР_3 з додатковим
обладнанням: жатка ВISO Integral CX 100, 2006 року
випуску, реєстраційний номер 1306330,
заводський номер 1306330, жатка марки 925 F
1996 реєстраційний номер 641190, заводський
номер 641190 недійсним, встановивши
нікчемність даних правочинів»,
стягнути з відповідача на його користь
судові витрати.

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4
зазначав, що 22 травня 2013 року ОСОБА_3
взяв у нього в борг грошові кошти у
розмірі 280 000 грн., договір позики було
нотаріально посвідчено. Крім того,
договір було укладено за згодою
дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_8, підпис на згоді
якої теж було засвідчено 22 травня 2013
року.

Свої зобов'язання за договором позики
стосовно передачі ОСОБА_3 грошових
коштів ОСОБА_4 виконав. Після отримання
грошових коштів ОСОБА_3 поставив свій
підпис в договорі та взяв на себе
обов'язок повернути грошові кошти у
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем, без сплати будь-яких
процентів згідно умов договору позики
в наступному порядку: 150 000 грн. - у строк
до 01 вересня 2013 року, 130 000 грн. - у строк
до 01 грудня 2013 року.

Проте, ОСОБА_3 суму боргу не повернув.

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на
свою користь суму коштів у розмірі 280 000
грн. в рахунок погашення суми боргу
згідно договору позики грошових коштів
від 22.05.2013 року, та 3% річних від
простроченої суми в розмірі 253 грн. 15
коп., а всього - 280 253 грн. 15 коп.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 30 квітня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 280 000 грн., 3% річних
від простроченої суми - 253 грн. 15 коп., а
всього - 280 253 грн. 15 коп.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд
вірно вирішив питання наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, суті
правовідносин, що випливають із
встановлених обставин, правильно
застосував правові норми до цих
правовідносин. З дотриманням вимог
ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно
оцінив надані сторонами докази,
виконав вимоги цивільного судочинства
і вирішив справу згідно з законом.

Так, відповідно до ст. 627 ЦК України та ч.
2, 3 ст. 6 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Стаття 203 ЦК України встановлює
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для вчинення правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

За положеннями ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 22 травня 2013 року
ОСОБА_4 за договором позики передав у
власність ОСОБА_3 грошові кошти в сумі
280 000 грн., позичальник зобов'язався
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів на умовах, визначених
цим договором. Договір позики грошових
коштів посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_5

Грошові кошти, які є предметом цього
договору, передані позикодавцем та
одержані позичальником одночасно із
підписанням цього договору, укладання
цього договору є доказом такої
передачі (п. 2 договору позики).

Проценти за весь час фактичного
користування грошовими коштами не
нараховуються та не сплачуються (п. 3
договору позики).

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) без сплати будь-яких
процентів згідно умов цього договору в
наступному порядку: сума 150 000 грн. у
строк до 01 вересня 2013 року та сума 130 000
грн. у строк до 01 грудня 2013 року (п. 4
договору позики).

Якщо позичальник своєчасно не поверне
позикодавцю суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно статті 625 ЦК України, тобто
несплачену у строк суму основного
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення та три проценти річних
від простроченої суми (п. 7 договору
позики).

Договір укладено за згодою дружини
ОСОБА_3 - ОСОБА_8, підпис на якій
засвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_5
22.05.2013р. за реєстровим № 1579 (п. 10
договору позики) (а.с. 80).

Комбайн зернозбиральної марки Джон Дір
- 9500, 1996 року випуску, державний
реєстраційний № НОМЕР_1, заводський
номер НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, станом на
день укладення вищевказаного договору
позики (22.05.2013р.) належав на праві
власності Приватному
сільськогосподарському підприємству
«Альфа-Агро», що вбачається з копії
свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_4,
зареєстроване 10.02.2005р. Інспекцією
Держтехнагляду по Чаплинському району
Херсонської області. Знятий з обліку
для реєстрації 23.05.2013р. (а.с. 118).

ОСОБА_3 є керівником Фермерського
господарства «Вільний політ», дата та
номер первинної реєстрації - 22.11.1993 № 282,
види діяльності за КВЕД - вирощування
зернових та технічних культур, що
вбачається з копії довідки № 13 з
Єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України
(ЄДРПОУ) (а.с. 115).

Копії накладних та видаткових
накладних за період липень - жовтень
2010р., березень - вересень 2011р. свідчать
про придбання Фермерським
господарством «Вільний політ» та
ОСОБА_3 певних запасних частин, мастил
(а.с. 120-136).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції вірно
посилався на положення статей 203, 215 ЦК
України, якими визначено загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину та підстави
визнання правочину недійсним. Також,
суд першої інстанції правильно вважав,
що позивачем за первісним позовом не
доведено тих обставин, на які він
посилалася у позові, оскаржуваний
договір позики грошових коштів
повністю відповідає вимогам чинної
законодавства, тому для визнання його
недійсним відсутні правові підстави.

За положеннями ст.ст. 1046 - 1050 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Договір позики вважається
безпроцентним, якщо: 1) він укладений
між фізичними особами на суму, яка не
перевищує п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін; 2)
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика, надана за договором
безпроцентної позики, може бути
повернена позичальником достроково,
якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не
повернув речі, визначені родовими
ознаками, він зобов'язаний сплатити
неустойку відповідно до ст.ст. 549-552
цього Кодексу, яка нараховується від
дня, коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Взяті на себе зобов'язання за договором
позики грошових коштів ОСОБА_3 не
виконав.

З урахуванням викладеного, в межах
заявлених у суді першої інстанції
ОСОБА_4 вимог, суд дійшов правильного
висновку, що з ОСОБА_3 на користь
позивача за зустрічним позовом
підлягає стягненню сума боргу у
розмірі 280 000 грн. та 3 % річних від
простроченої суми за період з 01.12.2013
року по 11.12.2013 року в сумі 253,15 грн.,
відповідно до наданого позивачем
розрахунку, який є правильним та таким,
що підтверджується матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів і в повній мірі
відповідає вимогам закону.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування і подання доказів регулює
ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, обидві
сторони мають довести ті обставини, на
які вони посилаються.

Не заперечуючи укладення договору
позики, ОСОБА_3 разом з тим бездоказово
зазначає що не отримував від ОСОБА_4
гроші.

Доводи апеляційної скарги про
нікчемність, удаваність договору
позики, про вчинення правочину під
впливом обману фактично є
взаємновиключними і за своєю правовою
природою не можуть бути наявні
одночасно. Обставини наявності жодної
з перелічених підстав ОСОБА_3 не
доведені.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують,
оскільки є повторенням обставин, якими
ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні
вимоги та заперечення проти
зустрічного позову ОСОБА_4, всебічна
оцінка яким була дана судом першої
інстанції, і зводяться лише до
особистої незгоди з висновками суду
щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 30 квітня 2014 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: