АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/362/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2919/14
Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Панченка О.О.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 11 серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України про зміну формулювання причин
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, вихідної допомоги,
відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся в Київський районний суд м.
Полтави з позовом до Інституту
свинарства і агропромислового
виробництва Національної академії
аграрних наук України. Посилалася на
те, що наказом від 29 липня 2013 року № 49-к
його було прийнято на роботу на посаду
провідного фахівця лабораторії
генетики Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України з випробувальним терміном 3
місяці, при цьому його було ознайомлено
із посадовою інструкцією провідного
фахівця лабораторії генетики (з
юридичної роботи та маркетингових
досліджень).

Наказом від 29 жовтня 2013 року № 72-к його
було звільнено з роботи з підстав,
передбачених п.1 ст. 36 КЗпП України за
угодою сторін. Вважав, що його повинні
були звільнити з роботи з підстав,
передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України
(відмова працівника від продовження
роботи у зв'язку зі зміною істотних
умов праці), заяву на звільнення він
писав під тиском керівництва
інституту. Крім того, відповідач при
звільненні не провів з ним повного
розрахунку, на його письмові звернення
про виплату заборгованості по
заробітній платі не реагував.
Неправомірними діями відповідача йому
було також завдано моральної шкоди.

04 лютого 2014 року позивач уточнив
позовні вимоги, просив суд поновити
йому строки на звернення до суду з
позовом; визнати формулювання причин
та посилання на п. 1 ст. 36 КЗпП України,
як підставу для припинення трудового
договору невірним, змінити
формулювання причини звільнення на п. 6
ст. 36 КЗпП України (відмова працівника
від продовження роботи у зв'язку зі
змінами суттєвих умов праці); стягнути
з відповідача на його користь вихідну
допомогу в розмірі 2062 грн., середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 6186,60 грн., 3000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
а також понесені судові витрати.

В судовому засіданні 11 серпня 2014 року
позивач збільшив розмір позовних вимог
в частині відшкодування моральної
шкоди та просив суд стягнути на його
користь 6000 грн. на відшкодування
спричиненої моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 18 березня 2014
року позов ОСОБА_1 був задоволений
частково.

Стягнуто з Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 89 грн. 65 коп. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою Колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ рішення Київського районного
суду м. Полтави від 11 лютого 2014 року та
ухвала апеляційного суду Полтавської
області від 11 березня 2014 року були
скасовані, а справа передана на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції, зокрема
зазначив, що суди відмовили у
задоволенні позовних вимог з підстав
відсутності вини відповідача перед
позивачем та у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду, при цьому не
звернули уваги на роз'яснення надане у
п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 (з
послідуючими змінами).

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 11 серпня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України про зміну формулювання причин
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, вихідної допомоги,
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій
вказував на незаконність свого
звільнення, просив скасувати судове
рішення та ухвалити нове про повне
задоволення його позовних вимог,
оскільки вважає що рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

У своїх запереченнях на апеляційну
скаргу Інститут свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України просив у задоволенні
апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішенням
Київського районного суду м. Полтави
від 11 серпня 2014 року відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення апелянта
та представника відповідача,
перевіривши матеріали справи у межах
доводів апеляційної скарги, приходить
до висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає
достроково розірвати укладений із ним
трудовий договір, а роботодавець не
заперечує щодо припинення з цим
працівником трудових відносин, такий
договір може бути припинено за угодою
сторін згідно з п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є відмова працівника від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 32 КЗпП
України у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
допускається зміна істотних умов праці
при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Як передбачено ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 131 ЦПК
України, сторони зобов'язані подати
свої докази до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
наказом від 29 липня 2013 року № 49-к
ОСОБА_1 було прийнято на посуду
провідного фахівця лабораторії
генетики інституту свинарства і
агропромислового виробництва
Національної академії аграрних наук
України з випробувальним терміном у 3
місяці та ознайомлено із посадовою
інструкцією провідного фахівця
лабораторії генетики (з юридичної
роботи та маркетингових досліджень).

28 жовтня 2013 року була розроблена нова
посадова інструкція провідного
фахівця лабораторії, з якою позивач
ОСОБА_1 ознайомився та отримав 29 жовтня
2013 року.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подав заяву про
звільнення з роботи за угодою сторін з
29 жовтня 2013 року, при цьому мотивував
своє звільнення відсутністю у нього
належної освіти, досвіду роботи та
суттєвою зміною умов праці.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач заяву про звільнення за згодою
сторін написав власноручно, що ним не
оспорювалося у судовому засіданні суду
першої інстанції.

Також встановлено, що наказом від 29
жовтня 2013 року №72-к ОСОБА_1 було
звільнено з роботи з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 29
жовтня 2013 року.

Відповідач, Інститут свинарства і
агропромислового виробництва НААН
України, погодився з запропонованою
позивачем угодою, тобто, між сторонами
було досягнуто домовленість про
припинення трудового договору саме за
п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) в строк,
визначений позивачем ОСОБА_1

Оскільки саме позивач ОСОБА_1 був
ініціатором звільнення з роботи,
зазначив бажану дату звільнення, про що
було досягнуто домовленість,
анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції позивач ОСОБА_1 з будь-якими
пропозиціями до відповідача щодо
анулювання домовленості про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП України не звертався. Крім
того, з будь-якими іншими заявами до
відповідача про звільнення як до 29
жовтня 2013 року, так і після 29 жовтня 2012
року, він не звертався.

Звільнення з підстав, передбачених п. 1
ч. 1 ст. 36 КЗпП України та з підстав,
передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є
окремими самостійними підставами для
припинення трудового договору. При
цьому саме працівник має право при
розірванні трудового договору з
підстав, передбачених п.1. ч. 1 ст. 36 КЗпП
України порушувати це питання шляхом
звернення з заявою про звільнення з
роботи; а у випадку, передбаченому п. 6 ч.
1 ст. 36 КЗпП України - шляхом відмови від
продовження роботи у зв'язку із зміною
істотних умов праці.

Відмова від переведення на іншу посаду
зі зміною істотних умов праці (п. 6 ч. 1
ст. 36 КЗпП України) є окремою
самостійною підставою для звільнення,
яка не є звільненням з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу, позивач ОСОБА_1 скористався
своїм правом, наданим йому ст. 36 КЗпП
України на розірвання трудового
договору та обрав підставою для
припинення трудового договору саме
угоду сторін, зазначивши при цьому в
поданій до роботодавця заяві датою
звільнення 29 жовтня 2013 року.

Таким чином, звільнення позивача було
проведено з додержанням встановленого
порядку, на підтвердження факту
незаконності звільнення ОСОБА_1 не було
надано належних, допустимих та
беззаперечних доказів, колегія суддів
вважає, що висновок місцевого суду про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_1 до Інституту свинарства
і агропромислового виробництва НААН
України про зміну формулювання причин
звільнення є правильним та
обґрунтованим.

Вірно не взято до уваги місцевим судом
посилання позивача на ту обставину, що
заяву про звільнення його написати
змусили, оскільки позивач не надав
жодного доказу в підтвердження
вказаної обставини, посилання на те, що
відповідач суттєво змінив посадову
інструкцію позивача, як провідного
спеціаліста лабораторії генетики, не є
підставою для задоволення позовних
вимог, оскільки позивач мав можливість
не погодитись з виконанням робіт, що
передбачені новою посадовою
інструкцією, про що написати
відповідну заяву, однак саме він
прийняв рішення про звільнення його з
роботи за угодою сторін, при цьому сам
визначив дату свого звільнення з якою
погодився відповідач.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що
при припиненні трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 6 статті 36
цього Кодексу, працівникові
виплачується вихідна допомога у
розмірі не менше середнього місячного
заробітку.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
власником або уповноваженим ним
органом моральна шкода
відшкодовується працівнику у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Як встановлено судом, останнім днем
роботи позивача ОСОБА_1 є 29 жовтня 2013
року. Порядок здійснення розрахунків з
заробітної плати відповідачем
встановлено шляхом перерахування
коштів на картковий рахунок
працівника. В день звільнення 29 жовтня
2013 року відповідачем належні позивачу
ОСОБА_1 розрахункові грошові кошти
згідно з платіжним дорученням № 484 від
29 жовтня 2013 року, заявки на видачу
готівки та перерахування коштів на
вкладні рахунки від 29 жовтня 2013 року,
списку перерахувань, були перераховані
на відповідний картковий рахунок
позивача.

Судом першої інстанції вірно не
враховано доводи ОСОБА_1 про те, що
остаточний розрахунок з ним було
проведено лише 31 жовтня 2013 року, в день
надходження грошових коштів на
картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ
«Приватбанк», з наступних підстав.

Відповідно до п. 1.27 Закону України від
05.04.2001 р. №2346-III «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні», платіжна
картка - спеціальний платіжний засіб у
вигляді емітованої в установленому
законодавством порядку пластикової чи
іншого виду картки. Вона
використовується для ініціювання
переказу коштів з рахунка платника або
з відповідного рахунка банку з метою
оплати вартості товарів і послуг,
перерахування коштів зі своїх рахунків
на рахунки інших осіб, отримання коштів
у готівковій формі у касах банків через
банківські автомати, а також
здійснення інших операцій,
передбачених відповідним договором.

Згідно з Інструкцією про порядок
відкриття, використання і закриття
рахунків у національній та іноземних
валютах, що затверджена постановою
Правління Національного банку України
від 12 листопада 2003 року N 492, карткові
рахунки працівникам підприємства банк
відкриває саме на договірній основі.
ОСОБА_1 погодився на отримання
заробітної плати через картковий
рахунок. Тому перерахування коштів
роботодавцем в день звільнення
позивача 29 жовтня 2013 року для
зарахування на його картковий рахунок
є здійсненням відповідачем повного
розрахунку з позивачем.

Беручи до уваги викладене, оскільки у
задоволенні позовних вимог про зміну
формулювань причин звільнення
позивачу відмовлено, свій обов'язок по
проведенню розрахунку з ОСОБА_1
відповідач виконав, здійснивши в день
звільнення повний розрахунок, тобто
порушень відповідачем законних прав
позивача ОСОБА_1 не встановлено, суд
вірно прийшов до висновку, що вимоги
про стягнення вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відмовив у задоволенні
клопотання про виклик свідків, не
ставлять під сумнів висновки суду
першої інстанції, оскільки позич при
заявленні вказаних клопотань належним
чином не обґрунтував, які саме
обставини можуть підтвердити свідки та
значення цих обставин для вирішення
спору.

В апеляційній скарзі апелянт також не
вказує, саме які обставини могли
підтвердити свідки, клопотання про
виклик яких він заявляв.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при зміні
суттєвих умов праці відбулися
порушення вимог ст. 32 КЗпП України, не
може бути підставою для скасування
рішення суду, оскільки, як віно
встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_1 скористався своїм
правом, наданим йому ст. 36 КЗпП України
на розірвання трудового договору та
обрав підставою для припинення
трудового договору саме угоду сторін.

Не заслуговують на увагу доводи
позивача ОСОБА_1 про те, що при
ухваленні оскаржуваного рішення судом
не було взято до уваги висновки
попереднього рішення Київського
районного суду м. Полтави в частині
порушення відповідачем вимог ст. ст. 116,
117 КЗпП України та стягнення на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28.05.2014 року
скасовано рішення Київського
районного суду м. Полтави від 11.02.2014
року у цій же справі, в тому числі і в
частині стягнення з Інституту
свинарства і агропромислового
виробництва НААН України на користь
ОСОБА_1 середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні; а
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 349 ЦПК України з
моменту оголошення рішення або ухвали
судом касаційної інстанції скасовані
рішення та ухвали суду першої або
апеляційної інстанції втрачають
законну силу.

Таким чином, висновки зроблені
місцевим судом під час ухвалення
попереднього судового рішення у
справі, яке на момент нового розгляду
справи втратило законну силу і не є
чинним, не можуть братися до уваги,
оскільки розгляд справи починається
заново.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що виходячи із мотивувальної
частини рішення суду, суд першої
інстанції, із урахуванням правової
позиції викладеної Верховним Судом
України у п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 (з послідуючими змінами),
вірно відмовив у задоволенні позову за
безпідставністю вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, який повно встановивши
фактичні обставини справи, дав
об'єктивну оцінку зібраним у справі
доказам, вірно застосувавши норми
матеріального права, що регулюють
спірні правовідносини, та ухвалив
рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314,
319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 11 серпня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
С.Б. Бутенко

О.О. Панченко

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль