Справа № 696/1394/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2014 року Кам»янський
районний суд Черкаської області в
складі головуючого судді: Коваленка
В.І., при секретарі Серцовій Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кам»янці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду у
серпні 2014 року до ОСОБА_2 про стягнення
боргу, мотивуючи тим, що від нього
відповідачка в листопада 2008 року
отримала суму в розмірі 5 800, 00 грн. в
рахунок оплати за будинок, який остання
обіцяла йому продати та в якому він
проживав на той час. Дана домовленість
була укладена в усній формі.

Однак ОСОБА_2 не дотрималась
обіцянки і не продала даний будинок
йому і відмовилась повертати кошти ,
які він її давав, а тому він звернувся
до представників Жаботинської
сільської ради.

В присутності свідків ОСОБА_2
написала боргову розписку, в якій було
вказано, що вона має борг у сумі 5 800,00
грн.

Кошти в сумі 2 000,00 грн.
відповідачка повернула того ж дня, а
решту 3 800, 00 зобов"язалась повернути
протягом року.

Далі позивач стверджував, що
борговий документ (розписка)
позичальника є підтвердженням
передання йому позикодавцем коштів у
заначеній сумі в борг.

Таким чином, вважає позивач, що до
сьогодні 26 серпня 2014 року ОСОБА_2, яка є
відповідачем по даній справі, не
повернула йому кошти (борг) у розмірі 3
800,00 грн.

Представник позивача позовні
вимоги підтримав, просив задовольнити
позовні вимоги повністю.

ОСОБА_2 просила суд відмовити у
задоволенні позовних вимог, надавши
суду заяву, в якій просила застосувати
строки позовної давності і в зв"язку з
їх пропущенням без поважних причин,
відмовити в задоволенні даного позову.

Заслухавши пояснення
представника позивача, відповідача,
адвоката, який представляв інтереси
відповідача, та дослідивши матеріали
справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що у
листопаді 2008 року ОСОБА_2, яка є
відповідачем по даній справі, отримала
від ОСОБА_1, який є позивачем по даній
справі, кошти в сумі 4 800,00 грн. в рахунок
оплати за жилий будинок, який остання
обіцяла йому продати, та в якому він
проживав за згодою сторін. Вказана
домовленість була укладена в усній
формі. Жилий будинок з надвірними
будівлями належав на праві приватної
власності матері відповідачки, ОСОБА_3,
який остання подарувала ОСОБА_2 16
квітня 2010 року.

Жилий будинок з надвірними
будівлями знаходився в АДРЕСА_1.

Під час оформлення документів на
жилий будинок між сторонами виникали
сварки, оскільки ОСОБА_2 вимагала, щоб
позивач оплатив її витрати на
виготовлення документів, однак позивач
відмоввлявся це виконати.

03 червня 2010 року сторони
звернулися за вирішенням конфлікту,
який у них виник, до працівників
Жаботинської сільської ради. В
присутності працівників сільської
ради ОСОБА_2 власноручно написала
розписку і передала ОСОБА_1 У розписці
зазначено: "Я ОСОБА_2 зобов"язуюсь
віддати ОСОБА_1 кошти в сумі пять тисяч
вісімсот гривнів (5800) гр: чотири за
будинок (4000) гр. а тисяча вісімсот за
ремонти. Протягом року я зобов"язуюся
віддать три тис вісімсот гр. а решту
віддам (дві тисячі гривнів) 3.06.2010 року"
(а.с.12).

Суд звертає увагу на той факт, що у
розписці від 03 червня 2010 року ім"я
відповідачки зазначено "ОСОБА_2" (а.с.12),
а згідно паспортних даних (а.с.10)
"ОСОБА_2".

В цей же день ОСОБА_2 повернула
ОСОБА_1 дві тисячі грн., про що зазначено
в розписці, яку надав позивач
відповідачці (а.с.13).

Крім того, позивач просив
стягнути з відповідачки на його
користь 1 800, 00 грн. за ремонт в будинку,
про що не заперечувала у своїй розписці
відповідачка (а.с.12).

В даному спорі відповідачка
подали заяву про застосування строку
позовної давності.

В постанові судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
україни від 06.11. 2013 року у справі №6-116цс
13 висловлену наступну правову позицію:
відповідно до ст. 261 УК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов. Перебіг
позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору починається
від дня, коли відбулося це порушення.

Згідно правових позицій Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 18 вересня 2013 року
№6-63цс13, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двохстороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов"язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кіль кості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України, суди зобов"язані привести свою
судову практику у відповідность із
рішенням Верховного суду України.

Судом було встановлено, що гроші
були передані позивачем відповідаці як
оплата в рахунок майбутнього договору
купівлі-продажу на підставі усної
домовленості, а тому між сторонами
виникли правовідносини не з приводу
позики.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК
України, підставами виникнення
цивільних прав та обо"язків, зокрема, є
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

Згіднозі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обгрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону. У зв"язку з тим, що
позивач посилається на ст. 625, 1049 ЦК
України, тобто не на ті норми закону,
суд уточнивши підстави позову,
застосував норму закону, яка їм
відповідає, незалежно від згоди на це
позивача.

Частина 2 ст. 570 ЦК України
встановлює премпцію авансу, якщо в
правочині не визначено, що така сума є
завдатком. На аванс не покладено
функцію забезпечувати взяте сторонами
на себе зобов"язання незалежно від
того, яка сторона відповідальна за
невиконання зобов"язання: той, хто
отримав аванс, повинен його повернути.
І якщо продавець чи підрядник отримала
як аванс певну грошову суму , а договір
не було виконано незалежно від того, з
чиєї вини це трапилося і які обставини
цьому перешкоджали, аванс у будь-якому
випадку підлягає поверненню.

У разі коли сторони лише
домовилися укласти договір, але
відповідно його не оформили, сплачені
в рахунок виконання договору платежі
повертаються в тому розмірі, в якому
вони надавалися.

Суд вважає, що до вказаних вище
правовідносин, які виникли між
сторонасми, не можна застосовувати
положення ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки їх відносини не були
грошовими зобов"язаннями.

Статтею 257 ЦК України встановлену
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є
підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267
ЦК України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.
267 ЦК України).

Згідно з розпискою (а.с. 12),
відповідачка зобов"язана була
повернути позивачу кошти в сумі 3 800,00
грн. до 03.06. 2011 року, а тому саме з цієї
дати у ОСОБА_1 виникло право на
звернення до суду з своїми вимогами про
повернення коштів. Позивач звернувся
до суду з своїм позовом до відповідачки
лише 26 серпня 2014 року, а строк
закінчився 03.06. 2014 року.

Суд вважає, що позивач строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, а тому у задоволенні
позову слід відмовити з цих підстав,
оскільки відповідачка заявила про
застосування позовної давності.

Таким чином, пропущення строку
позовної давності є підставою для
відмови в позові, так як позов доведено
частково.

Також суд вважає, що не підлягає
задоволенню позов і в частині
стягнення моральної шкоди з вказаних
вище підстав, що не суперечить п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18.12.2009 "Про судове
рішення у цивільній справі", в якому
зазначено, що, встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 84, 88, 209, 212,
214-215 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК
України, суд-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 понесені останньою витрати на
правову допомогу у розмірі 500 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляцйного суду Черкаської області
через районний суд, шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя: