Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю ОСОБА_1 та представника
позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Рівненського районного суду
від 7 березня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в
особі Філії "Північно-Західне
регіональне управління" до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського
районного суду від 7 березня 2014 року
зазначений позов Публічного
акціонерного товариства "Банк "Фінанси
та Кредит" (далі - ПАТ "Фінанси та Кредит"
або Банк) задоволено: стягнуто
солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1) та ОСОБА_2
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_2) на користь
позивача 948 226, 02 гривень заборгованості
за кредитним договором №47908-МК від
19.03.2008 року і 3 219 гривень сплаченого
судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 22 квітня 2014
року заяву ОСОБА_1 про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через порушення норм процесуального
права, неправильне застосування норм
матеріального права, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначав про
недодержання судом вимог ст.ст. 57-60 ЦПК
України щодо неналежності розрахунку
заборгованості як доказу у справі,
недоведеності обставини невиконання
спірних зобов'язань та відсутності
будь-якої перевірки первинних
бухгалтерських документів про видачу
кредиту і його погашення. Вважав, що
наданий позивачем розрахунок є лише
одностороннім відображенням
арифметичних розрахунків і не може
свідчити про об'єктивність спірних
відносин.

Відповідачу не є зрозумілим те, яке
рішення було ухвалене судом за
наслідками розгляду зустрічного
позову, що вважав окремою підставою для
скасування оскаржуваного рішення.

Незастосованими, на його думку, є
положення ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо
зменшення розміру неустойки, оскільки
для застосування цих вимог закону
вбачає істотні підстави у тому, що
стягнення неустойки в присудженому
судом розмірі призведе до неналежного
матеріального забезпечення трьох
неповнолітніх дітей та ОСОБА_2, яка є
пенсіонеркою, а доходів від
підприємницької чи іншої діяльності
він не отримує.

З наведених міркувань просить змінити
заочне рішення Рівненського районного
суду від 7 березня 2014 року, зменшивши
розмір пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань із 420 670, 07 гривень до
розумних і прийнятних меж, залишивши в
іншій частині рішення суду без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ПАТ "Фінанси та Кредит", вважаючи
оскаржуване рішення законним і
обґрунтованим, просить оскаржуване
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 порушив свої зобов'язання за
кредитним договором, а тому він, як
позичальник, та ОСОБА_2, як поручитель,
повинні нести солідарний обов'язок
перед Банком з повернення на користь
останнього заборгованості за
кредитними коштами, заборгованості за
відсотками та пенею за несвоєчасну
сплату кредиту і несвоєчасну сплату
відсотків.

Проте з висновками про розмір пені
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 19
березня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1
укладено кредитний договір №47908-МК, за
умовами якого кредитодавець надав, а
позичальник одержав 430 000 гривень
кредитних коштів з остаточним строком
повернення до 17 березня 2023 року зі
сплатою 18 процентів річних за
користування кредитом, а в разі
порушення строків погашення - 36
процентів (а.с. 5-9).

28 серпня 2008 року, 3 листопада 2008 року і 16
листопада 2011 року між ними укладено
додаткові угоди до кредитного договору
за відповідними №0147908-МК, 0247908-МК та
0347908-МК, якими проценту ставку за
користування кредитними коштами
встановлено у 20, 5 процентів річних (а.с.
14-14, зв., 10-10, зв., 19-25, зв.).

16 листопада 2011 року ПАТ "Фінанси та
Кредит" забезпечив свої вимоги до
позичальника в разі порушення ним
зобов'язань порукою ОСОБА_2, про що
укладено відповідний договір №0247911-МК
(а.с. 27-29).

Вважаючи, що ОСОБА_3 неналежним чином
виконує набуті зобов'язання за
кредитним договором, у липні 2012 року
позивач звернувся до нього та до
поручителя із позовом про солідарне
стягнення 725 059, 58 гривень
заборгованості за кредитом, відсотками
та пені за несвоєчасну сплату кредиту і
несвоєчасну сплату процентів. У
судовому засіданні Банк збільшив
розмір своїх вимог, остаточно
вимагаючи стягнути солідарно з
відповідачів на його користь 948 226, 02
гривень, з яких: 324 940, 62 гривень
становить заборгованість за кредитом,
144 907, 52 гривень - заборгованість за
відсотками, 57 707, 81 гривень -
заборгованість за реструктуризованими
відсотками та 420 670, 07 гривень - пеня за
несвоєчасне повернення кредиту і
несвоєчасну сплату відсотків.

Згідно зі ст. ст. 1054, 1050 ЦК України, 526 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути кредит частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
кредитодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
кредиту, що залишився, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та застосувавши до спірних
відносин норми матеріального права,
які підлягали застосуванню, суд першої
інстанції був позбавлений права
застосувати норми ч. 3 ст. 551 ЦК України,
оскільки оскаржуване рішення є
заочним, тобто судовий розгляд
провадився за відсутності
відповідачів.

Відповідно до вимог цього закону
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Абзац перший п. 27 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" роз'яснює, що
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише до відсотків, які нараховуються як
неустойка, лише за заявою відповідача.

Оскільки право ОСОБА_3 заявити
клопотання про зменшення розміру
неустойки у районному суді
унеможливлювалося його відсутністю в
судовому засіданні, тому колегія
суддів з урахуванням правил ст.ст. 10 і 60
ЦПК України щодо змагальності сторін
та рівності прав осіб, які беруть
участь у справі, перед судом вважає
правильним застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК
України в суді апеляційної інстанції.

При зменшенні розміру пені апеляційним
судом враховується те, що він є
близьким до розміру збитків (пеня
становить 420 670, 07 гривень, тоді як сума
збитків відповідно до правил ст. 22 ЦК
України сумується (324 940, 62 гривень
заборгованості за кредитом + 144 907, 52
гривень заборгованості за відсотками +
57 707, 81 гривень заборгованості за
реструктуризованими відсотками) і
складає 527 555, 95 гривень). Крім того, на
його повному утриманні знаходяться
троє малолітніх дітей.

Справедливість, добросовісність та
розумність передбачаються пунктом 6 ст.
3 ЦК України як загальні засади
цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, розмір спірної
пені слід зменшити до 200 000 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про
невирішення місцевим судом
зустрічного позову, то ця обставина
може бути усунута в порядку ст. 220 ЦПК
України, що встановлює умови для
ухвалення додаткового рішення суду,
або шляхом подання нового позову. В
цьому випадку суд апеляційної
інстанції позбавлений права
перевіряти рішення суду першої
інстанції, яке ним не ухвалювалося.

Так само не можна погодитися і з
покликаннями ОСОБА_1 про однобічність
дослідження судом доказів, оскільки
вимоги ст. 614 ЦК України передбачають
презумпцію винуватості боржника, тоді
як автор апеляційної скарги належних і
допустимих доказів на обґрунтування
своїх заперечень не надав, а судом їх
здобуто не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставою для зміни оскаржуваного
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України,
керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Рівненського районного
суду від 7 березня 2014 року змінити,
зменшивши розмір пені за несвоєчасне
повернення кредиту та несвоєчасну
сплату відсотків із 420 670 (чотириста
двадцять тисяч шістсот сімдесят)
гривень 7 копійок до 200 000 (двісті тисяч)
гривень.

У решті рішення суду першої інстанції
(про стягнення 527 555, 95 гривень
заборгованості за кредитом,
заборгованості за відсотками та
заборгованості за реструктуризованими
відсотками) залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: