Номер провадження2/754/2317/14
Справа №754/1650/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

18.09.2014 Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.при
секретаріСолодухіній Н.С.розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім»єю як чоловіка та жінка, які не
перебували в шлюбі, визнання спільним
сумісним майном майна набутого під час
спільного сумісного проживання,
визнання права власності на 12 частину
квартири, -

В С Т А
Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача про встановлення факту
проживання однією сім"єю, визнання
майна спільною сумісною власністю,
визнання права власності на 12 частину
квартири. (а.с.3-7,60-61)

Свої вимоги мотивує тим, що з 23 травня
1992 року по 25 жовтня 1996 року з
відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому з
жовтня 1996 року по 22 липня 2003 року
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, вели спільне господарство,
був єдиний грошовий бюджет, набували
спільну сумісну власність і мали
взаємні права, а з 22 липня 2003 року
повторно зареєстрували шлюб, який 21
березня 2006 року був розірваний. 24 січня
2003 року був оформлений договір купівлі
- продажу, а саме за спільні кошти
придбано кв. АДРЕСА_1, однак договір
було оформлено на відповідача. З сім»єю
оселилися в придбаній квартирі. По
теперішній час вона з матір»ю, донькою
та сином проживають у спірній квартирі,
відповідач добровільно пішов з
квартири. Посилаючись на ст. 17 Закону
України «Про власність», ст.ст. 368, 372 ЦК
України, зазначає, що придбане з
відповідачем майно в період з жовтня 1996
року по липень 2003 року має статус
спільної сумісної власності і тому їй
належить 12 частка кв. АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали вимоги позову
та просили його задовольнити. Вважаючи,
що вона і відповідач придбали квартиру
за спільні кошти під час спільного
проживання, ведення спільного
господарства та побуту, тому квартира є
спільною власністю, і оскільки нею та
відповідачем не досягнуто згоди щодо
добровільного поділу майна у вигляді 12
частини спірної квартири, просила
встановити факт проживання однією
сім»ю без реєстрації шлюбу у період з
1996 по 2003 рік.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, посилаючись на те, що під час
придбання квартири у фактичних шлюбних
відносинах з позивачем не перебували,
квартира придбана за власні кошти.
Надав письмові заперечення, у
відповідності до яких просить
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі, застосувавши строки
позовної давності. (а.с.58-59)

Зокрема, суд зазначає про те, що сторони
не заперечували щодо укладення мирової
угоди, погоджувалися щодо предмету
спору, однак в подальшому, відповідач
не заперечував щодо укладення мирової
угоди, при цьому зазначав, що позов може
визнати в повному обсязі лише в разі
скасування боргових аліментних
зобов'язань за останні 8 років та
відмови позивача від аліментів до
досягнення дочкою 23 - річного віку.

Заслухавши пояснення сторін, показання
допитаних в якості свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили факт
сумісного проживання сторін, ведення
спільного господарства, набуття
спільної сумісної власності,
дослідивши та всебічно
проаналізувавши обставини справи в їх
сукупності, оцінивши зібрані по справі
докази виходячи зі свого внутрішнього
переконання, яке ґрунтується на
повному та всебічному дослідженні
обставин справи, суд дійшов висновку
про задоволення позову з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У відповідності до п. 2 ст. З СК України
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права і обов'язки.

Зі змісту ст. 74 СК України вбачається,
що якщо жінка й чоловік проживають
однією сім"єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки й чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між або в
будь-якому іншому шлюбі поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Однак, як встановлено в судовому
засіданні, спірна квартира придбана 24
січня 2003 року.

Тобто, на час придбання квартири діяв
КпШС, яким не передбачено поділ майна
між чоловіком та дружиною, які не
перебували між собою у зареєстрованому
шлюбі.

Сімейний кодекс України набув чинності
лише 01 січня 2004 року, а тому не може
застосовуватися до правовідносин, які
виникли між сторонами до набуття ним
чинності.

Згідно з ч.2 ст.13 КпШС права і обов»язки
подружжя породжує лише шлюб, укладений
у державних органах реєстрації актів
громадянського стану. Час виникнення
прав та обов»язків подружжя
визначається моментом реєстрації
шлюбу в органах реєстрації актів
громадянського стану.

Відповідно до Перехідних положень,
Сімейний Кодекс України набрав
чинності одночасно з набранням
чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004
року і зворотної сили не має.

У судовому засіданні представник
позивача уточнив позовні вимоги в
частині підстави визнання права
власності на ? частину спірної квартири
та зазначив, що просить визнати за
позивачем право власності на частину
спірної квартири на підставі ст.17
Закону України «Про власність», який
діяв на момент придбання відповідачем
квартири. (а.с.60-61)

Керуючись ст. 58 Конституції України та
п. 1 Прикінцевих положень Сімейного
кодексу України, п. 4 та п. 6 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України, який
набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд
застосовує при визначенні правового
статусу спірного майна положення
Цивільного кодексу Української РСР від
18 липня 1963 року та Закону „Про
власність", які діяли на час набуття у
власність спірного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону
України „Про власність", який діяв на
час набуття спірної квартири, майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім"ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
угодою між ними.

Аналогічний підхід рекомендовано
застосовувати судам Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року за № 16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім»ю України» (у редакції, яка була
чинною на момент спірних
правовідносин), де у п. 12 зазначено,
спори про поділ майна осіб, які живуть
однію сімєю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність», відповідних
норм ЦК Української РСР та з
урахуванням п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року за № 20 „Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності", згідно з якими
спільною сумісною власністю є: майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім"ї, чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім"ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачене інше, або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об"єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п.1
ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону „Про
власність"). Правила статей 22,28,29 КпШС в
цих випадках не застосовуються.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 р.
визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
часток.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року за № 20 „Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності", спільною
сумісною власністю є не лише майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону «Про власність», ст. 22 КпШС
України), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці сім»ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об»єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18
Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сімї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, обднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку з цим судом під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім»єю, встановлено не лише обставини
щодо факту спільного проживання сторін
у справі, а й ті обставини, що спірне
майно було придбано сторонами
внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів
положення ст. 17 Закону України «Про
власність» вважається правильно
застосованим.

З такого по суті розуміння закону
виходив суд касаційної інстанції в
наданому для порівняння судовому
рішенні від 04.07.2012 (№ 6-14503св12).

Така ж по суті правова позиція
висловлена в постанові судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 18.09.2013 при розгляді справи
за № 6-66цс13.

Посилання сторони позивача, як правову
підставу своїх вимог на ст. 74 СК України
- є помилковим з мотивів наведених вище.

Чинне на 24 січня 2003 року законодавство
не пов"язувало факт перебування у
фактичних шлюбних стосунках чоловіка
та жінки з виникненням права їх
спільної сумісної власності на майно,
такими підставами були: спільна праця
або придбання за спільні кошти.

Як встановлено в судовому засіданні, з
23 травня 1992 року по 25 жовтня 1996 року
позивач з відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 жовтня 1996 року шлюб між сторонами
розірвано. (а.с.14)

З жовтня 1996 року по 22 липня 2003 року
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, вели спільне господарство,
був єдиний бюджет, набували спільну
сумісну власність і мали взаємні права.

На підтвердження фактів, на які
посилається позивач, надано до суду
документи, як докази по справі:
фотокартки на підтвердження сумісного
проживання (а.с.26-28); довідки з
Чапаєвської сільської ради щодо
проживання та реєстрації сторін у с.
Чапаєвка з 1995 року по 2001 рік та ведення
спільного господарства; довідка зі
щколи (а.с.66); довідка Ф - 3 на
підтвердження реєстрації осіб у
спірній квартирі ; довідка з ДАІ щодо
продажу автомобіля (а.с.23)

Як зазначалося позивачем у судовому
засіданні, після народження доньки у 1995
році, вона з сім»єю стала проживати у
будинку її батьків в АДРЕСА_2 і за цією
адресою були зареєстровані з
відповідачем до моменту придбання
квартири.

Факт реєстрації в с. Чапаєвка
відповідач не заперечував.

Зокрема, довідка видана Чапаєвською
сільською радою за підписом голови
Кокоша М.П. свідчить про те, що ОСОБА_4
проживав та був зареєстрований АДРЕСА_2
з 03.12.1996 по 28.01.2003.

Тобто, реєстрація та проживання у с.
Чапаєвка відбулася після розірвання
шлюбу та знято з реєстрації на момент
придбання спірної квартири. (а.с.19)

Довідка, видана дирекцією філії ТОВ
«Інтерагроінвест» «Чапаєвське» також
містить відомості щодо заробітної
плати за період 1999 - 2000 роки. (а.с.20)

Довідка, видана Чапаєвською сільською
радою , інформацію яку підтвердили
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 своїми підписами,
свідчить про те, що ОСОБА_3 разом з
ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_12 з 1995 року по
2011 рік проживали АДРЕСА_2, де вели разом
присадибне господарство, доглядали за
худобою, при цьому свиней та птицю
розводили для продажу. (а.с.67)

Дані факти спростовують твердження
відповідача щодо проживання після
розірвання у 1996 році шлюбу до укладення
повторного шлюбу у свідка ОСОБА_11, який
неодноразово викликався у судове
засідання, однак останній не з»являвся,
що призводило до тяганини розгляду
справи, при цьому в останньому судовому
засіданні відповідач зазначив, що
свідки залякані і не бажають брати
участь у розгляді справи.

Позивач також пояснила, що з 2002 року
вона разом з відповідачем та їх дитиною
проживала в кв. АДРЕСА_3, належній
ОСОБА_5, при цьому зазначив, що
торгували всією сімєю у м. Києві з 1996
року, заробляючи гроші для придбання
квартири.

Зазначений факт підтвердив у судовому
засіданні свідок ОСОБА_5, при цьому
відповідач відмовився на спростування
зазначеної інформації задавати
питання свідку.

Свідок ОСОБА_6 також підтвердив в
судовому засіданні, що як сторони, так і
його батьки вели спільне господарство,
займалися продажем свиней та птиці
задля придбання квартири у м. Києві.

24 січня 2003 року був оформлений договір
купівлі - продажу, а саме за спільні
кошти придбано кв. АДРЕСА_1, однак
договір було оформлено на ОСОБА_4, тобто
покупцем у цьому договорі був
зазначений лише відповідач. (а.с.22)

З сім»єю відразу після придбання
відповідач та позивач оселилися в
придбаній квартирі, про що
підтверджувала в судовому засіданні
свідок ОСОБА_7, яка є сусідкою.

Те, що з відповідачем з жовтня 1996 року
по липень 2003 року проживали однією
сім»єю і перебували у фактичних
шлюбних відносинах, доводять і дії
відповідача, який зареєстрував
позивача, їх доньку та матір у спірній
квартирі, про що свідчить довідка Ф-3
(а.с.21)

Крім того, довідка, видана 08.07.2014 за
підписом директора школи № 249
Деснянського району м. Києва свідчить
про те, що з 19.12.2002 ОСОБА_12 навчалася в
школі і в 2011 році закінчила 9 - й клас.
(а.с.66)

Тобто, дитина навчалася в Деснянському
районі з грудня 2002 року, а спірна
квартира була придбана у січні 2003 року.

22 липня 2003 року сторони повторно
зареєстрували шлюб, який 21 березня 2006
року був розірваний.

По теперішній час позивач з матір»ю,
донькою та сином проживають у спірній
квартирі, відповідач добровільно пішов
з квартири.

У відповідності до ст. 261 ЦК України
позивач не пропустила строк позовної
давності на пред'явлення позову,
оскільки право на позов у неї виникло з
того дня, коли було порушено її право,
що підтверджується матеріалами
справи.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України , викладені в п.
15 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС
(ст.ст. 106,107 СК України) чи з дати
набрання рішенням законної сили (ст.ст.
109,110 СК України), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Як встановлено, позивач з дітьми та її
матір постійно проживають та
зареєстровані у спірній квартирі,
сплачують квартирну плату, при цьому в
липні 2011 року відповідач звернувся до
суду з позовом щодо усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
шляхом вселення, при цьому в грудні 2011
року позивач звернулася з зустрічним
позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, який
ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 10.07.2012 залишено без розгляду.
Тобто, перебіг позовної давності
починається з того дня, коли право
позивача було порушено (2011 рік), при
цьому позов про визнання факту
проживання однією сім»єю без
реєстрації шлюбу відноситься до вимог,
на які позовна давність не порушується.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Посилання відповідача в процесі
судового розгляду щодо «придбання
квартири за власні кошти», «не
проживання з позивачем», «сам заробив»
не є доказами в розумінні чинного
законодавства, а інших обґрунтувань
заперечення не надано. Зокрема, при
дачі пояснень свідками відповідач
відмовився щодо задавання питань
свідкам.

В ході розгляду справи відповідачем не
було надано жодного доказу того, що
квартиру придбано за власні кошти.

Відповідач грунтує свої заперечення
лише на припущеннях, не підтверджуючи
належними та допустимими доказами у
відповідності до ст. 57 ЦПК України.

Наявними доказами підтверджується, що
квартира придбана за спільні кошти
сторін. Будь - яких доказів, які б
свідчили про відсутність прав на
спірну квартиру у позивача, як на майно,
що набуте спільною працею,
відповідачем не надано.

Натомість, пояснення позивача про те,
що грошові кошти на спірну квартиру
вносились обома сторонами, є логічними,
послідовними, та підтвердженими
документально.

Отже, судом встановлено обставини, які
свідчать, що кошти, внесені для
придбання спірної квартири, були
зароблені внаслідок спільної праці
позивача та відповідача.

Аналіз норм приписів чинного
законодавства, яке регулює питання,
пов'язані із здійсненням права
власності та його захистом дає
підстави вважати, що основним
критерієм законності володіння майном
є також джерело фінансування.

Виходячи з викладеного, при розгляді
справи встановлено факт придбання
квартири внаслідок спільної праці,
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету, що є підставою для визнання
за позивачем права власності на
половину майна. Позивачем доведено
факт внесення власних коштів у
придбання спірної квартири та
доведено, що спірна квартира була
набута внаслідок спільної праці з
відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4, 10, 60, 213-215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією
сім»єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у період з жовтня 1996 року по
липень 2003 року.

Визнати кв. АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину кв. АДРЕСА_1, відповідно за
ОСОБА_4 залишається у власності інша ?
частина кв. АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
понесені витрати по сплаті судового
збору у розмірі 3 654 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м.
Києва О.Б. Саламон