АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Гаращенко Д.Р.,

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Міністерства внутрішніх справ України
на рішення Солом'янського районного
суду міста Києва від 06 червня 2014 року по
справі за позовом Міністерства
внутрішніх справ України до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловою площею у гуртожитку,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року позивач
звернувся із позовом, уточнивши який
зазначив, що гуртожиток по АДРЕСА_1
належить до відомчого житлового фонду,
знаходиться на балансі і
обслуговується позивачем та
призначений для проживання
працівників в період роботи на
підприємстві.

Відповідачка була прийнята на
роботу і працювала в Головному
управлінні виконання покарань МВС
України.

Рішенням житлово-побутової
комісії МВС України від 26.06.1998 року
родині ОСОБА_1 у складі трьох осіб: вона,
її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 була
надана кімната АДРЕСА_1 на період
роботи у позивача.

Проте у гуртожитку відповідачі
не проживають більше ніж шість місяців.

Враховуючи викладене та
посилаючись на положення ст.ст. 71,72, 127,
128, 131, 156 ЖК України, позивач просив
визнати відповідачів такими, що
втратили право користування кімнатою
АДРЕСА_1, стягнути 114.70 грн. судового
збору.(а.с. 1-24)

Відповідачі проти позову заперечували.

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 06 червня 2014 року в
задоволенні позову МВС України до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловою площею у
гуртожитку відмовлено. (а.с.100-103)

В апеляційній скарзі позивач
посилався на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення суду скасувати і
ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування скарги зазначив, що
суд не врахував фактичних обставин та
доказів та дійшов помилкового висновку
про відмову в задоволенні позову.(а.с.
107-113)

В судовому засіданні ОСОБА_3
заперечував проти скарги і просив її
відхилити.

Інші особи були повідомлені про час та
місце розгляду справи належним чином
про що у справі є докази, до суду не
прибули. (а.с. 128-130)

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів визнала
повідомлення належним, а неявку такою,
що не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково за таких підстав.

Згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української
РСР працівників підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину. Осіб, які припинили
роботу з інших підстав, ніж ті, що
зазначені в частині другій цієї статті,
а також осіб, перелічених у ст. 125 цього
Кодексу, може бути виселено лише з
наданням їм іншого жилого приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41
Примірного положення визначено, що без
надання іншого жилого приміщення у
випадках, зазначених у ст. 124 цього
Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і
службовці припинили трудові відносини
з підприємством, установою,
організацією за власним бажанням, не
може бути виселено певне коло осіб.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР
застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Виходячи з положень ст. 71 Житлового
кодексу України та роз'яснень, даних у
п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" від 12 квітня
1985 р. N 2, право користування жилим
приміщенням при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї зберігається протягом 6 місяців
або інших строків, передбачених цією
статтею. У разі відсутності цих осіб
понад установлені строки з поважних
причин цей строк може бути продовжений
судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

Судом встановлено, що за наявною
у справі довідкою ОСОБА_2 разом із
дружиною ОСОБА_1, сином ОСОБА_3, сином
ОСОБА_1 - ОСОБА_4, та онукою ОСОБА_5 були
зареєстровані і проживали у
двокімнатній квартирі АДРЕСА_2. Вказана
квартира не приватизована і має
житлову площу 29.50 кв.м.. Проживаючи у
вищевказаній квартирі, родина ОСОБА_1
перебувала на квартирному обліку осіб,
які потребують поліпшення житлових
умов із березня 1993 року.(а.с. 36, 61-65)

У березні 1998 року ОСОБА_1 за
місцем роботи звернулась із заявою, в
якій посилаючись на складні побутові
умови і фактичне проживання шістьох
членів родини у вищевказаній
двокімнатній квартирі, просила до
забезпечення родини житлом надати їй
на сім'ю у складі трьох осіб: вона -
ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_3
кімнату у гуртожитку.(а.с. 49)

Згідно протоколу № 16 засідання
житлово-побутової комісії ГОСПУ МВС
України від 26.06.1998 року, родині ОСОБА_1 у
складі трьох осіб: вона, її чоловік
ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 була надана
кімната АДРЕСА_1. (а.с. 8-10, 97)

Гуртожиток по АДРЕСА_1 належить
до відомчого житлового фонду,
знаходиться на балансі і
обслуговується позивачем та
призначений для проживання
працівників в період роботи.(а.с. 7, 94-96)

03 грудня 2001 року між
житлово-комунальним відділом МВС
України та ОСОБА_1 був укладений
договір № 54, за яким остання отримала в
строкове до 03 грудня 2002 року платне
користування житлове приміщення
кімнату АДРЕСА_1. За п. 10.4 цього
Договору, у разі відсутності заяви
однієї із сторін про припинення або
зміну Договору після закінчення його
строку протягом одного місяця, він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені Договором. Проте факт
укладення і підписання цього договору
ОСОБА_1 заперечувала.(а.с. 11-12, 24)

03 грудня 2011 року позивач заявив
про небажання продовжувати дію
договору № 54 від 03 грудня 2001 року найму
вищевказаної кімнати гуртожитку.(а.с. 50)

За наявними у справі доказами
ОСОБА_1 пропрацювала в установі, що
надала їй гуртожиток, не менш як десять
років. ОСОБА_2 страждає на ряд тяжких
захворювань, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають
право на пільги, встановлені
законодавством для учасників бойових
дій.(а.с. 24, 38-41)

За довідками від 25.12.2013 року №
УКБ/4-419-7.01/64-13, ОСОБА_1 разом із членами
родини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають на
квартирному обліку, як такі, що
потребують поліпшення житлових умов і
житлом за місцем роботи не
забезпечувались. (а.с. 37, 75, 86)

На обґрунтування заявлених
вимог позивач надав акти від 18 січня 2013
року, від 26 лютого 2013 року, від 21
березня 2013 року, від 25 квітня 2013 року,
від 29 травня 2013 року, від 24 червня 2013
року, від 30 липня 2013 року, від 29 серпня
2013 року, від 23 вересня 2013 року про
виявлене не проживання родини
ОСОБА_1(а.с. 13-22)

Заперечуючи проти таких вимог
відповідачі посилались на те, що
проживають і сплачують за кімнату в
гуртожитку. (а.с. 55-60)

Допитані районним судом свідки
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 заявили про не
проживання відповідачів, свідок ОСОБА_9
пояснила суду, що відповідачі
періодично мешкають в кімнаті, за
комунальні послуги сплачує ОСОБА_1

Встановивши, що родині
відповідачки ОСОБА_1 на трьох осіб була
надана кімната в гуртожитку з метою
поліпшення існуючих умов проживання і
доказів забезпечення житлом родини
ОСОБА_1, які б давали підставу для
висновку про втрату права
користуватись житловим приміщенням у
гуртожитку до суду не надано, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову.

Посилання апелянта на акти і
показання свідків про відсутність
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за місцем
проживання у дні складання актів цих
висновків не спростовують, тому
колегія суддів їх відхилила.

Висновок мотивувальної частини
рішення суду першої інстанції про те,
що відповідачі підлягають виселенню з
кімнати АДРЕСА_1 на підставі ст. 826 ЦК
України колегія суддів визнала
безпідставним, оскільки таких вимог і
підстав позову позовна заява не
містить, а суд першої інстанції вийшов
за межі заявлених позивачем вимог.

Оскільки апелянт оскаржив такий
висновок, він підлягає виключенню із
мотивувальної частини рішення
районного суду, а апеляційна скарга
задоволенню частково.

Інші доводи скарги цих висновків не
спростовують, тому, колегія суддів їх
відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1, 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1
ст. 309, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства
внутрішніх справ України -
задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 06 червня 2014 року
змінити, виключивши з його
мотивувальної частини висновок про те,
що відповідачі підлягають виселенню з
кімнати АДРЕСА_1 на підставі ст. 826 ЦК
України.

В іншій частині рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 06 червня
2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

Д.Р.Гаращенко

Справа № 22-ц/796/9417/2014

Головуючий у першій інстанції -
КушнірС.І.

Доповідач Левенець Б.Б.