Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі - Саварина Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Перечинського районного суду від 3
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування та визнання права власності
на будинок та за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2 частини
будинку,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку та визнання за ним
права власності на будинок,
мотивувавши свої вимоги тим, що 09
серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2
укладено договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, за умовами якого він
подарував відповідачам вказаний
житловий будинок. До укладення
вказаного договору, між ними було
досягнуто згоди у вигляді письмового
зобов'язання про їх обов'язок
утримувати його - готувати їжу,
купувати продукти та ліки, прибирати в
будинку, брати участь в оплаті
комунальних послуг, надавати медичну
допомогу тощо. Оскільки відповідачі
нехтують своїми обов'язками по його
утриманню, а він вважав, що укладає
договір довічного утримання, а не
договір дарування, тому вважає такий
удаваним та просить задовольнити позов
та визнати договір дарування
недійсним.

ОСОБА_4 як третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
пред'явив позов до ОСОБА_2 про визнання
права власності на 1/2 частину
вищевказаного житлового будинку,
мотивувавши свої вимоги тим, що
рішенням Перечинського районного суду
від 23 червня 2011 року, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 20 жовтня 2011
року, було задоволено його цивільний
позов до ОСОБА_2 та стягнуто з
останнього на його користь 373 507,45 грн.
боргу за договором позики. Однак,
ОСОБА_2 усіма можливими способами
ухиляється від виконання вказаного
рішення суду, в добровільному порядку
суму боргу не відшкодовує, а тому,
враховуючи те, що у його приватній
власності наявний виключно житловий
будинок, відділ ДВС Перечинського РУЮ
звернувся з поданням про визначення
частки у спільній сумісній власності.
Ухвалою Перечинського районного суду
від 22 липня 2013 року дозволено
реалізацію 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_2 без дозволу органу
опіки та піклування. Оскільки,
розірвання договору дарування від 09
серпня 2007 року призведе до порушення
його майнових прав шляхом ухилення
ОСОБА_2 від виконання рішення суду щодо
стягнення з нього боргу, тому просить
позов задовольнити.

Рішенням суду першої інстанції
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Позивач за первісним позовом з
рішенням не погодився, порушив питання
про його скасування в частинні відмови
в задоволенні його позовних вимог та
ухвалення нового рішення про
задоволення таких.

Скарга мотивована порушенням норм
процесуального та матеріального права
та невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

В судовому засіданні представник
позивача та представник відповідача
ОСОБА_2 скаргу підтримали.

Інші сторони в судове засідання не
явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, про
причину неявки не повідомили, а тому
суд розглянув справу у їх відсутності
та без фіксації судового процесу,
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Оскільки
рішення оскаржено тільки в частині
відмови в задоволенні первісного
позову, то колегія суддів перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
тільки в цій частині.

Доводи апеляції зводяться до тверджень
апелянта про те, що строк позовної
давності застосовується судом
виключно за заявою сторони у справі, а
не третьої особи, а тому це не може бути
підставою для відмови в задоволення
первісного позову.

З матеріалів справи вбачається, що 09
серпня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, за умовами якого він
подарував відповідачам вказаний
житловий будинок в рівних частках по 1/2
частині кожному. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Перечинського нотаріального округу
ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі № 2944
(а. с. 6-7).

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову суд першої інстанції взяв до
уваги заяву третьої особи про
застосування строку позовної давності
щодо первісних позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду, оскільки третя
особа не має процесуального права
просити застосувати строк позовної
давності до правовідносин між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачами
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За таких обставин рішення суду в цій
частині підлягає скасування з
ухваленням нового рішення.

Вирішуючи по суті первісний позов,
колегія суддів прийшла до висновку, що
він не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч.2 ст.235 ЦК України якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Позивач просив визнати недійним
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 та визнати за ним право
власності на цей будинок оскільки він
не мав наміру укладати договір
дарування з відповідачами, а мав намір
укласти з ними договір довічного
утримання з підстав, передбачених ч.2
ст.235 та ч.5 ст.203 ЦК України. Разом з тим,
позивач не просить визнати договір
довічного утримання.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України,
судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Перечинського районного суду
від 3 лютого 2014 року скасувати в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ухваливши нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 за їх безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :