Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/3617/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
представника ОСОБА_4, яка є одночасно
представником ОСОБА_5, представника
органу опіки та піклування Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради Дрозд Г.М., ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 01 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, треті особи -
ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, за зустрічним
позовом ОСОБА_7, яка дії в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи -
житлово-будівельний кооператив № 252
(далі ЖБК № 252), орган опіки та
піклування Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_5, про визнання права на
проживання, користування жилим
приміщенням, усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням,
вселення, -

встановила:

заочним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 18 вересня
2013 року вказаний вище позов ОСОБА_2
задоволено. Визнано ОСОБА_7 такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Ухвалою Сихівського районного суду м.
Львова від 15 жовтня 2013 року за заявою
ОСОБА_7 вищевказане заочне рішення
скасовано.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 01 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням задоволено.
Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_7, просить
його скасувати й ухвалити нове рішення,
яким у задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити, а її зустрічний позов
задовольнити, посилаючись на його
незаконність, оскільки суд неправильно
застосував норми матеріального права.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не
взяв до уваги її доводи та докази щодо
чинення відповідачами перешкод у
користуванні спірним житлом,
поважність причин не проживання у
спірній квартирі та те, що зазначена
квартира є єдиним місцем для
проживання її та неповнолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу - ОСОБА_7 на
підтримання апеляційної скарги,
представника органу опіки та
піклування Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
Дрозд Г.М. на часткове задоволення
апеляційної скарги, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
їх представника ОСОБА_4 на заперечення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
та обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду, колегія суддів
приходить до висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Задовольняючи первинний позов та
відмовляючи у зустрічному позові
районний суд виходив з того, що
відповідач ОСОБА_7 разом з трьома
неповнолітніми дітьми не проживає в
спірній квартирі з 15 вересня 2012 року,
тобто понад встановлений законом
термін, без поважних причин, перешкод у
користуванні спірною квартирою їй не
чинилось, добровільно залишила спірну
квартиру у зв'язку з неприязними
відносинами з колишнім чоловіком,
забрала всі особисті речі з даної
квартири, до даного часу туди не
навідувалася, в правоохоронні органи з
приводу усунення перешкод в
користування квартирою не зверталася,
жодних дій для вселення не вчиняла, а
тому вона втратила право користування
нею.

Однак повністю з таким висновком
колегія суддів погодитись не може з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити.

Однак зазначеним вимогам закону
рішення районного суду не відповідає.

Встановлено, що в червні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7
та, з уточненням позовних вимог,
просила визнати останню такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, на
підставі ч.2 ст.405 ЦК України (а.с.3, 4, 34).

На обґрунтування своїх вимог
покликалась на те, що спірна квартира
належить їй на праві власності. У
квартирі, крім неї, проживають та
зареєстровані: її чоловік - ОСОБА_5, син -
ОСОБА_3 Крім того, в квартиру вона
прописала як членів сім'ї невістку -
ОСОБА_7 та трьох внуків: ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. У зв'язку з
погіршенням сімейних відносин
невістки з її сином, рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 21 червня 2012 року. шлюб між ними було
розірвано. Після цього ОСОБА_7 понад
рік, а саме з 15 вересня 2012 року, в
квартирі не проживає, у помешкання не
приходить, участі в утриманні житла не
бере.

В жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із зустрічним позовом в своїх
інтересах та інтересах трьох
неповнолітніх дітей, про визнання
права на проживання, користування
вказаним вище жилим приміщенням,
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та вселення у цю квартиру
(а.с.70-74). На обґрунтування своїх вимог
позивачка посилається на те, що ОСОБА_2
та її чоловік ОСОБА_5 були
зареєстровані у спірній квартирі,
однак в ній не проживали та не
проживають, оскільки мають у власності
житловий будинок в с. Утіховичі
Перемишлянського району Львівської
області. В спірній 2-х кімнатній
квартирі на даний час проживає лише
ОСОБА_3 - її колишній чоловік. Оскільки
ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5 обіцяли, що
квартира залишиться їх дітям, вона
(ОСОБА_7 з чоловіком зробили в ній
ремонт та привели її у приданий для
проживання стан. Вона прибирала
територію будинку в якому знаходиться
спірна квартира в рахунок оплати
комунальних послуг. За час проживання в
зазначеній квартирі, вона постійно
приймала участь в утриманні будинку та
прибудинкової території, її
озелененні. Починаючи з 2009 року між нею
та чоловіком систематично виникали
конфлікти та непорозуміння, що
призвело до остаточного розпаду їх
сім'ї. Після розірвання шлюбу її
колишній чоловік ОСОБА_3 почав
влаштовувати скандали в присутності
дітей та виганяти її з дітьми з спірної
квартири. 15 вересня 2012 року після
повернення з роботи додому вона не
змогла потрапити до квартири у зв'язку
з тим, що її колишній чоловік змінив
замки у вхідних дверях та поїхав в село
до своїх батьків. Не маючи змоги й
надалі проживати у спірній квартирі
вона змушена була винаймати житло для
тимчасового проживання. Враховуючи те,
що кожен день необхідно було
опікуватись дітьми, а ІНФОРМАЦІЯ_4 вона
народила четверту дитину - ОСОБА_12, не
мала можливості звернутися за захистом
своїх житлових прав.

Частиною 3 ст.9 ЖК передбачено, що ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбачених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в ч.4 п.11 своєї постанови від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» суд
може визнати особу такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
лише з однієї вказаної позивачем
підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК
України. Змінити підставу позову суд
має право тільки за згодою позивача.

Як вбачається з вимог ОСОБА_2 така
просила визнати відповідачку такою, що
втратила право користування спірною
квартирою на підставі ч.2 ст.405 ЦК
України.

Згідно з ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст.401, 405 ЦК України,
ст.156 ЖК України члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і прибудинкової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються в
судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього кодексу.

Аналіз змісту вказаних правових норм
дає підстави для висновку про те, що
положення ч.2 ст.405 ЦК України
поширюється і на тих членів сім'ї
власника житла, які припинили з ним
сімейні відносини.

У своїй постанові № 5 від 07 лютого 2014
року Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
роз'яснив, що під час розгляду позовів
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
судам необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла, і правовідносини, які виникають
між власником житла та членами його
сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а
також членами сім'ї попереднього
власника житла. Так, власник житла має
право вимагати визнання попереднього
власника таким, що втратив право
користування житлом, що є наслідком
припинення права власності на житлове
приміщення (пункт 3 частини першої
статті 346 ЦК) із зняттям останнього з
реєстрації. Усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, шляхом зняття особи
з реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Таким чином, під час вирішення питання
про втрату членом сім'ї наймача права
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

Саме по собі припинення сімейних
відносин, не може вважатись підставою
для позбавлення права користування
останнім житловим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається, що
власником двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 49,5 кв. м.,
житловою 27.5 кв. м., є ОСОБА_2 (а.с.5, 6),
ОСОБА_7 вселилася у спірну квартиру як
член сім'ї на правах невістки, набула
права користування житловим
приміщенням та зареєструвала своє
місце проживання в установленому
законом порядку після реєстрації шлюбу
із сином позивача зі згоди останньої та
після розірвання шлюбу залишилась
проживати в ньому, як колишній член
сім'ї власника квартири. У спірній
квартирі зареєстровані троє
неповнолітніх дітей ОСОБА_7 (а.с.10).

Відповідно до рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 21 червня 2012
року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
розірвано, місце проживання
неповнолітніх дітей визначено з
матір'ю, а після розірвання шлюбу
прізвище ОСОБА_7 змінено на дошлюбне -
ОСОБА_7 (а.с.11).

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_2 посилалась на те, що
відповідачка з 15 вересня 2012 року не
проживає в спірній квартирі, а тому є
такою, що втратила право на
користування цим жилим приміщенням.

Актами ЖБК № 252 підтверджується не
проживання ОСОБА_7 з 15 версеня 2012 року
(а.с.13-15, 78). Довідкою ЖБК № 252 від 01.10.2013 р.
підтверджується факт не проживання
власника квартири та її чоловіка у
зазначеній квартирі (а.с.77).

Заперечуючи проти позову, відповідачка
посилалась на те, що з цієї дати не може
користуватись спірною квартирою,
оскільки після розірвання шлюбу із
сином позивача останній чинить їй
перешкоди у його користуванні, вигнав з
квартири, поміняв замки на вхідних
дверей квартири.

Про даний факт свідчить звернення
відповідачки до суду з позовом про
відновлення свого права на проживання,
шляхом вселення у спірну квартиру та із
заявою до правоохоронних органів, що
мається в матеріалах про відмову в
порушенні кримінальної справи № 339-4382
Сихівського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області. Відповідно до цих
матеріалів 09 вересня 2012 року ОСОБА_7
просила прийняти міри до колишнього
чоловіка ОСОБА_3 який цього дня вчинив у
квартирі скандал, погрожував фізичною
розправою, виганяв з квартири. Ці
обставини не заперечив і сам ОСОБА_3
(а.с.5 зазначених матеріалів) та в
апеляційній інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджується свідоцтвом про
народження дитини - дочки ОСОБА_12,
позивачка ІНФОРМАЦІЯ_4 народила дочку,
а відтак з урахуванням стану позивачки
до народження та після народження
дитини, характеру відносин з бувшим
чоловіком не могла в повній мірі та з
поважних причин проживати у спірній
квартирі та вживати заходи до
відновлення свого права на проживання,
захищати свої інтереси.

Відтак, з урахуванням викладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що матеріалами справи, поясненнями
сторін доведено, що ОСОБА_7 не проживала
у спірній квартирі з 15 вересня 2012 року з
поважних причин - неприязливий
характер відносин, які склались між
ОСОБА_3 та нею перед та після розірвання
шлюбу останньої з сином позивача,
заміна замків у вхідних дверях
квартири, неправомірні дії ОСОБА_3 до
ОСОБА_7, неправомірних дій сина
позивача. Зазначеним обставинам
районний суд належної оцінки не надав
визнавши те, що ОСОБА_7 добровільно
залишила спірну квартиру у зв'язку з
неприязними відносинами з колишнім
чоловіком.

Крім того, районний суд задовольняючи
позов ОСОБА_2 та визнаючи ОСОБА_7 такою,
що втратила право користування спірною
квартирою не звернув уваги, що згідно з
ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік. А як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до встановленого законом
строку.

За таких обставин, враховуючи
викладене та враховуючи те, що
відсутність позивачки у спірній
квартирі була наслідком неправомірних
дій сина позивача, районний суд дійшов
помилкового висновку про підставність
позову ОСОБА_2

Відтак, з урахуванням здобутих та
перевірених доказів, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
позову ОСОБА_2 та часткового
задоволення вимог зустрічного позову
ОСОБА_7, а саме щодо визнання права на
проживання у спірній квартирі,
усунення перешкод у користуванні
квартирою з боку ОСОБА_3 та вселення
позивачки у квартиру.

Щодо вимог ОСОБА_7 про визнання права на
проживання неповнолітніх дітей -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 та
їх вселення, то як вбачається з
матеріалів справи такі є зареєстровані
у спірній квартирі, вимог щодо визнання
їх такими, що втратили право
користування спірною квартирою ніхто
не ставить, їхнє право на вселення та
проживання у спірній квартирі не
оспорюється, що підтвердили ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Відтак відсутній спір у цій
частині, додаткового визнання такого
судовим рішенням не потребує, а тому
вимоги в цій частині до задоволення не
підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Відтак, з відповідача ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_7 підлягають стягненню кошти
сплачені як судовий збір за подання
позову в сумі 114,70 грн. та 121,80 грн. при
поданні апеляційної скарги, а всього
236,50 грн. (а.с.75, 187).

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 01 квітня 2014 року скасувати й
ухвалити нове рішення, яким в позові
ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_7 право на проживання у
квартирі АДРЕСА_1 та вселити її у цю
квартиру.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_7 в користуванні квартирою
АДРЕСА_1.

В решті вимог ОСОБА_7 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 236
(двісті тридцять шість) грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий :
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.