У х в а л а

іменем україни

3 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Касьяна О.П.,Мостової Г.І.,Коротуна
В.М.,Штелик С.П.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про надання дозволу на
вивезення дітей за кордон без згоди
батька, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 2 грудня
2013 року, додаткове рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 25 лютого 2014
року та рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 11 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про
надання дозволу на вивезення дітей
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за кордон без згоди їх
батька ОСОБА_7

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 2
грудня 2013 року позов задоволено
частково.

Надано дозвіл матері ОСОБА_10 без згоди
батька ОСОБА_7 на вивезення дітей
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України та на
зворотній в'їзд в Україну строком на
п'ять років.

Додатковим рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25 лютого 2014 року
резолютивну частину рішення доповнено:

Надано дозвіл матері ОСОБА_10 без згоди
ОСОБА_7 оформлювати документи для
виїзду неповнолітніх дітей ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, за
межі України та на зворотній в'їзд в
Україну строком на п'ять років.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 11 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
змінено, викладено другий абзац
резолютивної частини рішення в такій
редакції:

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за
межі України (до Федеративної
Республіки Німеччини) та на зворотній
в'їзд в Україну малолітньої ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі їх матері
ОСОБА_6, без згоди батька дітей ОСОБА_12
строком на п'ять років.

Додаткове рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25 лютого 2014 року залишено
без змін.

Не погодившись із вищезазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_13 звернувся
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з касаційною
скаргою, в якій просив скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права (норма частини 2
статті 324 ЦПК України).

Положеннями частини 1 статті 335 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6
з 14 вересня 2006 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, в якому
народилися донька ОСОБА_8 (дата
народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 року) і ОСОБА_9
(дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 року).
Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 27
жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 було розірвано, дітей залишено
проживати з матір'ю (а.с. 6, 7, 9, 20-22).

Звертаючись до суду з позовом про
надання дозволу на виїзд дітей за межі
України без згоди батька ОСОБА_6
зазначала, що вона уклала шлюб з ОСОБА_14
громадянином Німеччини, має
довгостроковий дозвіл на проживання у
Німеччині та орендує житлове
приміщення загальною площею 127 кв. м у
цій державі, відтак має можливість
забезпечити належний розвиток та
оздоровлення дітей за кордоном, але
батько заперечує проти виїзду дітей за
кордон.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції надав
дозвіл матері на оформлення документів
та виїзд дітей за кордон та їх
зворотній в'їзд строком на п'ять років.

Апеляційний суд рішення суду першої
інстанції змінив, виклавши другий
абзац резолютивної частини рішення у
такій редакції:

«Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
межі України (до Федеративної
Республіки Німеччини) та на зворотній
в'їзд в Україну малолітньої ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі їх матері
ОСОБА_6, без згоди батька дітей ОСОБА_12
строком на п'ять років.».

Додаткове рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Із такими висновками слід погодитися,
оскільки вони відповідають закону та
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Конвенцією ООН про права дитини
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини (частина
1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках
законні опікуни несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування (частина 1 статті 18 цієї
Конвенції).

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Статтею 8 Закону України «Про охорону
дитинства» передбачено, що кожна
дитина має право на рівень життя,
достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

Суд апеляційної інстанції в ухваленому
ним рішенні звернув увагу на те, що
ОСОБА_7 недобросовісно виконував свої
батьківські обов'язки, ухилявся від
сплати аліментів. Крім цього вироком
суду від 30 листопада 2012 року його було
засуджено за звідництво для розпусти з
метою наживи.

Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК
України фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Підпунктом 2 пункту 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що
виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків у
разі пред'явлення документів або їх
нотаріально засвідченої копії,
зокрема, рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

При цьому ОСОБА_6 перебуває у шлюбі з
громадянином Німеччини, має
довгостроковий дозвіл на проживання у
Німеччині, орендує у цій державі
житлове приміщення площею 127 кв. м,
дочка ОСОБА_6 від першого шлюбу ОСОБА_15
(дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 року)
відвідує п'ятий клас початкової та
середньої школи (а.с. 13-17, 93- 98).

Враховуючи вищевикладене суди дійшли
правильного висновку про те, що надання
дозволу на виїзд дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9
за межі України без згоди їх батька
ОСОБА_7 не порушить прав та інтересів
дітей.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують та не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За таких обставин суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 2
грудня 2013 року, додаткове рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 25 лютого 2014
року та рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 11 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:О.П. Касьян
В.М. Коротун Г.І. Мостова С.П. Штелик