У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

Остапчука
Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення безпідставно
набутих коштів, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
3 липня 2013 року, ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 22
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути із ОСОБА_4 безпідставно набуті
останнім грошові кошти у розмірі 77 524
грн 10 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у
вересні 2012 року він помилково
перерахував на рахунок відповідача
кошти у розмірі 9 699 доларів США, що
підтверджується платіжними
дорученнями від 18 вересня 2012 року та 20
вересня 2012 року.

Оскільки сторони не укладали
правочинів та не здійснювали дії,
спрямовані на укладення будь-яких
договорів чи інших зобов'язань, вказані
кошти підлягають стягненню з
відповідача, як безпідставно набуті.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
3 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 січня
2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 18 вересня 2012
року ОСОБА_3 перерахував на рахунок
ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 9 699
доларів США, що підтверджується
платіжним дорученням № аВАТА148, а
20 вересня 2012 року - 1 000 доларів США, що
підтверджується платіжним дорученням
№ аВАТА173.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що
перераховуючи грошові кошти двома
платежами у різні дні позивач
самостійно вказав платіжні реквізити
ОСОБА_4; з вересня 2012 року до березня 2013
року позивач не звертався до банку з
приводу помилкового платежу, отже, не
довів позовні вимоги.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитись не
можна з огляду на таке.

Випадки набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав регулює ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути це
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Аналіз положень ст. 1212 ЦК України дає
підстави дійти висновку, що цей вид
позадоговірних зобов'язань породжує
такі юридичні факти: 1) набуття особою
майна або його збереження за рахунок
іншої особи; 2) відсутність для цього
правових підстав або якщо такі відпали.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач не довів позовні вимоги.
Поза увагою суду залишилися положення
цивільного процесуального закону про
те, що і відповідач зобов'язаний
довести ті обставини, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що у
запереченнях на позов представник
відповідача ОСОБА_5 посилалася лише на
те, що позивач самостійно зазначив
реквізити рахунку відповідача і його
поведінка свідчить про відсутність
будь-якої помилки. Позивач не довів
факт помилковості здійснення
грошового переказу (а.с. 9-10).

Водночас у запереченнях на позов не
зазначено, на якій правовій підставі
відповідач отримав зазначені кошти.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
відповідач має довести, що він отримав
кошти на правовій підставі. Інакше,
такі кошти є безпідставним набуттям і
підлягають поверненню позивачу.

Суд першої інстанції не з'ясував, на
підтвердження яких правовідносин між
сторонами позивач перевів відповідачу
кошти, помилково поклав обов'язок
доведення тільки на позивача.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд у порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив
належним чином доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3 та їх не спростував. За
таких обставин, апеляційний суд дійшов
передчасного висновку про залишення
без змін рішення суду першої інстанції.

З огляду на допущені порушення норм
процесуального права, судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 січня
2014 року скасувати та направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді:

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко