Справа 487/4649/14-ц
провадження 2/487/1928/14
РІШЕННЯ

Іменем України

19.09.2014
року

м. Миколаїв

Заводський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді – Бобрової І.В.,

при секретарі – Табунщик К.С.,

за участю представника позивача –
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, представника
відповідача – ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Миколаєва
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про виселення та зняття з
реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про виселення та
зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачу на підставі ордеру на житлове
приміщення №21, серія 009175 від 11.06.2013
року, виконавчим комітетом
Миколаївської міської ради, надано
житлове приміщення: квартира АДРЕСА_1.
Відповідач ОСОБА_2 – колишня невістка
ОСОБА_4, яка зареєстрована та проживає в
зазначеній квартирі, відмовляється
добровільно виселитися, створює
постійні перешкоди позивачу в
користуванні квартирою, приводить туди
невідомих осіб, порушує громадській
порядок, без дозволу ОСОБА_4 вселила до
квартири своїх батьків, безоплатно
користується меблями. При цьому ОСОБА_2
має власне житло, в якому не проживає з
невідомих підстав.

На підставі викладеного, позивач
остаточно просила, примусово виселити
та зняти з реєстрації ОСОБА_2 зі спірної
квартири.

В судовому засіданні
представник позивача підтримав
позовні вимоги, просив задовольнити їх
у повному обсязі.

Відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечувала, пояснила, що в неї,
по-перше, немає іншого житла, а по-друге,
посилання позивача, на те, що вона
систематично руйнує та псує житлове
приміщення нічим не обґрунтовані та не
підтвердженні. До того ж вона є таким же
користувачем, як і сама позивач, про що
свідчить ордер.

Суд заслухавши пояснення
сторін, свідка, дослідивши матеріали
справи, прийшов до наступного.

Так судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру №21
серія 009175 від 11.06.2013 року, виданого
ОСОБА_4, на праві користування належить
останній, а також членам її родини з 5
осіб, серед яких ОСОБА_2.

Згідно довідки №709 від 24.03.2014
року ПП «ЖЕК-10» в зазначеній вище
квартирі з 09.07.2013 року зареєстровані
всі особи, на яких виданий ордер.

Під час розгляду
встановлено та не заперечується
відповідачем, що в спірній квартирі
проживає ОСОБА_2 разом зі своєю дитиною.

Відповідно до статті 64 ЖК
України члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

З огляду на викладене,
ОСОБА_2, яка вселилася в квартиру
АДРЕСА_1 на законних підставах, після
розлучення з сином позивача не
втратила права на користування житлом.

Отже, посилання позивача на
ст. 98 ЖК України є помилковим.

Згідно ст..116 ЖКУкраїни, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого
жилого приміщення.

Тобто для застосування норм
цієї статті необхідна наявність двох
умов: систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Аналогічні роз’яснення
містить п.17 постанови Пленум
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року, а саме:
під час вирішення справ про виселення
на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ тощо.

За змістом ст.ст. 10,60 ЦПК
України позивач повинен довести
обставини, на які він посилається як на
підставу своїх вимог.

Під час судового розгляду
справи судом не було встановлено та не
було доведено позивачем, що ОСОБА_2
систематично порушує правила
співжиття, руйнує та псує жиле
приміщення, а також що до неї вживалися
заходи попередження.

При цьому суд не бере до
уваги посилання позивача, як на
підставу для задоволення позову, на те,
що вона зверталася до Заводського РВ
УМВС України щодо антигромадської
поведінки ОСОБА_2, оскільки з копії
листа райвідділу від 27.03.2014 року №18/3516
не вбачається з приводу чого ОСОБА_4
просила правоохоронні органи вжити
заходів відносно своєї колишньої
невістки, а також не зазначено про
системність таких порушень.

Крім того судом критично
сприймаються покази свідка ОСОБА_5,
оскільки вона є рідною дочкою позивача,
та має неприязні стосунки з
відповідачем, як вона пояснила у
судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні позову в частині виселення
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
про виселення; 4) про визнання особи
безвісно відсутньою; 5) оголошення
особи померлою.

Отже, оскільки судом було
відмовлено в виселенні ОСОБА_2 зі
спірної квартири, підстав для зняття її
з реєстраційного обліку не має, а тому
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88,209,
212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про виселення та зняття з
реєстраційного обліку – відмовити.

Рішення може бути оскаржене
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Заводський районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особи, які не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя:

І.В. Боброва