АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6552/14
Головуючий 1 інст. - Бондарева І.В.
Справа №645/3331/14-ц
Категорія : поділ майна
Доповідач - Черкасов
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського
В.В., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Фрунзенського районного
суду м.Харкова від 21 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
визнання права власності на частину
автомобіля, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності на частину автомобіля.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
вказувала, що вони з відповідачем з 19
серпня 2000 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
рішенням суду від 03 жовтня 2013 року.
Перебуваючи у шлюбі вони за спільні
кошти подружжя у 2007 році придбали та
зареєстрували на ім'я відповідача
автомобіль ВАЗ-211140, 2005 року випуску,
державний номер НОМЕР_1. На теперішній
час її колишній чоловік чинить
перешкоди у користуванні спільним
автомобілем, добровільно поділити
спільне майно відмовляється.

Тому, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею
право власності на ? частину автомобіля
ВАЗ, державний номер НОМЕР_1, а також
стягнути з відповідача на її користь
судовий збір у розмірі 250 грн.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечував,
вказував, що спірний автомобіль є
особистою власністю відповідача, який
придбав його за кошти, виручені від
продажу попереднього автомобіля
ВАЗ-21099, придбаного ним до шлюбу та
додавши гроші, подаровані йому
особисто на його ювілей; зазначив, що
автомобіль є неподільною річчю, а тому
він має бути присуджений одному з
подружжя.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 21 серпня 2014 року позовні
вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право власності на ? частину автомобіля
ВАЗ-211140, 2005 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі
371,80 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову у повному обсязі; судові витрати
стягнути з ОСОБА_3

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вказує, що судом не враховано, що
спільна дитина сторін проживає разом з
батьком, що є підставою для
відступлення від рівності часток при
вирішенні даного спору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції обгрунтовано виходив
з того, що спірний автомобіль є
спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2000
року по 03 жовтня 2013 року (а.с.6)

Перебуваючи у шлюбі, у 2007 році, сторони
придбали автомобіль ВАЗ-211140, 2005 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
оформлений на ім'я ОСОБА_1 (а.с.20).

Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено,
що розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що, вирішуючи питання про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема,
неподільні речі, суди мають
застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду, а за
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Матеріали справи не містять
домовленості сторін щодо способу
поділу спірного автомобіля.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
згідно з яким кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, а суд розглядає справу
в межах заявлених вимог і вирішує
справу на підставі наданих доказів.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
відповідачем належним чином не
доведено, що саме спірний автомобіль
належить йому на праві особистої
власності.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м.Харкова від 21 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: