Справа № 457/1845/13
Головуючий у 1 інстанції: Василюк
Провадження № 22-ц/783/2720/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді
- Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Трускавецького міського
суду Львівської області від 18 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання права власності.
Свої вимоги мотивує тим, що вона,
ОСОБА_2, на підставі договору дарування
частини будинку від 06.12.2006 року та
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 28.03.2012 року є власницею 1/2
ідеальної частини житлового будинку
АДРЕСА_1. 1/4 ідеальну частину
будинковолодіння вона отримала в дар
від свого батька ОСОБА_4, а 1/4 частину
вона успадкувала після його смерті.
Решту 1/2 ідеальної частини вказаного
будинку належить ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 21.05.1987 року та свідоцтва
про право на спадщину за законом від
06.02.1996 року. Сам ОСОБА_3 виїхав на
постійне місце проживання до Росії та
останній раз він був у м. Трускавці у 1996
році, коли оформляв свідоцтво про право
на спадщину після смерті свого батька -
ОСОБА_5. Реального розподілу будинку
між співвласниками не відбулося, проте
після від'їзду відповідача за кордон її
сім'я фактично володіє та користується
цілим будинком. Впродовж останніх 17
років спочатку її батько, ОСОБА_4, а
потім вона в цілому утримувала будинок
АДРЕСА_1, здійснюючи оплату за
комунальні послуги та витрати,
пов'язані з утриманням будинку та
прибудинкової території. Також вона за
власний кошт провела поточний та
капітальний ремонт в будинку,
встановила газовий лічильник,
проводила оплату земельного податку та
здійснювала оплату за опалення
будинку. Тобто вона понад десять років
добросовісно, відкрито та безперервно
володіла будинковолодінням АДРЕСА_1,
відтак просить визнати за нею право
власності на 1/2 ідеальних частин
будинковолодіння АДРЕСА_1 за
набувальною давністю.

Рішенням Трускавецького міського суду
Львівської області від 18 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
не згідна з даним рішенням, оскільки
воно підлягає скасуванню з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права, недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Звертає увагу, що
районний суд залишив поза увагою її
доводи, що будинок АДРЕСА_1 побудований
у 1905 році, є дерев'яний і внаслідок
старості був непридатним для
проживання, а тому вона за власний кошт
провела капітальний ремонт, встановила
газо-, електро-, та водолічильник у
будинку, проведено нову
електропроводку, нові комунікації по
водопостачанню та водовідведенню,
реконструйовано газопровід, а також
проведені інші роботи. Вказує, що судом
залишено без правової оцінки того
факту, що відповідач не несе жодних
витрат по утриманню своєї частки у
вказаному житловому будинку, що
говорить про те, що він нею не володіє,
та не застосовано положення ст. 322 ЦК
України, згідно з якою тягар утримання
майна покладається на його власника.
Окрім того, районним судом не
застосовано положення ч.3 ст. 397 ЦК
України, згідно якого володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо
інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду. Також не
застосовано ст. 344 ЦК України, яка
підлягає застосуванню у даному
випадку, оскільки ОСОБА_2 добросовісно
заволоділа 1/2 частиною вказаного
будинку і продовжує відкрито,
безперервно володіти ним протягом
більше десяти років.

Просить рішення Трускавецького
міського суду Львівської області від 18
лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явилися, хоча про розгляд справи
повідомлялись належним чином, про що
свідчать розписка представника ОСОБА_2
- ОСОБА_6, в якій він зобов'язався
повідомити довірительку та
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с. 128,131), про причини
неявки суд не повідомлено та з
клопотанням про відкладення розгляду
справи не звертались, тому розгляд
справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК
України здійснюється колегією суддів
за відсутності осіб, які беруть участь
у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам.

Районним судом встановлено, що
ОСОБА_2 на підставі договору дарування
частини будинку від 06.12.2006 року та
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 28.03.2012 року є власницею 1/2
ідеальної частини житлового будинку
АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою
КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1950
від 18.11.2013 року. Також власником 1/2
ідеальної частини житлового будинку
АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, що також
підтверджується тією ж довідкою КП ЛОР
«Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 1950 від
18.11.2013 року (а.с. 4).

Як встановлено матеріалами
справи, позивачкою надано копії
квитанцій про оплату комунальних
послуг на утримання житлового будинку
АДРЕСА_1 в цілому, копію акта про
встановлення газового лічильника, а
також копії страхових полісів на
страхування майна - будинковолодіння
АДРЕСА_1.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

У відповідності до ст.ст. 317, 318, 321 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК
України. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Згідно ст. 346 ЦК України право власності
припиняється у разі: 1) відчуження
власником свого майна; 2) відмови
власника від права власності; 3)
припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі; 4) знищення майна; 5) викупу
пам'яток культурної спадщини; 6)
примусового відчуження земельних
ділянок приватної власності, інших
об'єктів нерухомого майна, що на них
розміщені, з мотивів суспільної
необхідності відповідно до закону; 8)
звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника; 9) реквізиції;
10) конфіскації; 11) припинення юридичної
особи чи смерті власника. Право
власності може бути припинене в інших
випадках, встановлених законом.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

У відповідності до п.5 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних справ №5
від 07.02.2014р. «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав», вирішуючи питання
про правомірність набуття права
власності, суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 районний суд прийшов до
висновку про те, що відсутні підстави
для визнання права власності за
позивачем на спірну частину
будинковолодіння за набувальною
давністю, оскільки вона лише
користується належною ОСОБА_3 частиною
у цьому будинку, а не володіє нею.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції.

Покликання ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі, що ОСОБА_3 має постійне місце
проживання в Росії, а останній раз був в
м. Трускавець в лютому 1996 році, коли
оформляв свідоцтво про право на
спадщину після смерті свого батька,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Твердження апелянтки, що вона в повному
об'ємі здійснює оплату земельного
податку є безпідставним, оскільки
спростовується матеріалами справи,
зокрема квитанціями (а.с. 18-20), із яких
вбачається, що платником плати за землю
є ОСОБА_4.

Окрім того, переконання ОСОБА_2, що вона
за власний кошт провела капітальний
ремонт та інші роботи у будинку, не є
підставою для визнання за нею права
власності на 1/2 частину спірного
будинку.

Колегія суддів вважає безпідставним
покликання апелянта в апеляційній
скарзі на ст. 344 ЦК України,
оскільки зазначений закон
застосовується у разі якщо володілець
не знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю і обставини, у
зв'язку з якими виникло володіння чужою
річчю, не давали найменшого сумніву
стосовно правомірності набуття майна.

Та обставина, що відповідач - ОСОБА_3 не
проживає у належній йому 1/2 ідеальної
частини будинку, не є підставою для
визнання права власності на цю частину
за набувальною давністю, оскільки
ОСОБА_2 лише користується належною
відповідачу частиною цього будинку, а
не володіє нею.

Таким чином позивач знала, що
користується майном, яке належить
ОСОБА_3, а тому суд першої інстанції
обґрунтовано не застосував положення
ст. 344 ЦК України.

Враховуючи наведене колегія суддів
погоджується із висновком районного
суду, оскільки судом правильно
встановлено фактичні обставини, вірно
застосовано матеріальний закон та
дотримана процедура розгляду
передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення колегія суддів не
вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 18 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська