У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення
юридичного факту, визнання права
власності на майно у порядку
спадкування, припинення права
власності та стягнення грошової
компенсації вартості частки у спільній
частковій власності, за касаційною
скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що у період
спільного шлюбу їх батьками ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 був побудований житловий
будинок з господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_1, тобто він є
спільною сумісною власністю батьків.
Свідоцтво про право власності на
зазначений будинок від 20
грудня 1989 року було видано на ім'я
батька.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати - ОСОБА_8,
після її смерті відкрилася спадщина на
1/2 частину зазначеного будинку.
Спадщину після смерті матері прийняв
ОСОБА_4, який у встановлений законом
шестимісячний строк звернувся з
відповідною заявою до нотаріальної
контори. Спадщину також прийняв їх
батько ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які на час
смерті матері проживали з останньою та
були зареєстровані у зазначеному
будинку, крім того на день смерті
ОСОБА_8 ОСОБА_5 була неповнолітньою.
ОСОБА_3 також прийняв спадщину після
смерті матері, оскільки на день смерті
останньої разом зі своєю дружиною
ОСОБА_9 проживав у будинку батьків, але
був зареєстрований за іншою адресою у
будинку бабусі та дідуся. У будинку
батьків ОСОБА_3 мав власну кімнату, там
знаходились його особисті речі, вони
вели спільне господарство разом з
батьками та мали спільний побут.

Частка кожного з позивачів у
спадковому майні, що залишилось після
смерті їх матері у вигляді 1/2 частини
зазначеного будинку, складає по 1/8
частині.

Незважаючи на те, що всі позивачі
прийняли спадщину після смерті матері,
проте оформити свої спадкові права у
нотаріальній конторі вони не мають
можливості, оскільки свідоцтво про
право власності на спадковий будинок
видане на ім'я батька, а за життя батьки
розділ спільного будинку не проводили.
Крім того ОСОБА_6 оспорює їх право на
частину спадщини, що відкрилась після
смерті їх матері.

Після смерті матері їх батько
одружився з ОСОБА_6 та 02 липня 2009 року
склав заповіт, яким заповідав все
належне йому майно останній. Таким
чином частка ОСОБА_6 у спірному будинку
становить 5/8 частин, яку вона спадкує за
заповітом після смерті їх батька,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачі просили суд встановити факт,
що на час відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_8 ОСОБА_3 постійно проживав
з останньою; визнати за кожним з
позивачів, у порядку спадкування за
законом після смерті їх матері ОСОБА_8
право власності на 1/8 частину житлового
будинку з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1; припинити їх право власності в
зазначеному будинку, стягнувши з
відповідачки на користь кожного з них
по 35 747 грн. 25 коп. грошової
компенсації за належні їм частки у
зазначеному будинку.

Рішенням Новоазовського районного
суду від 04 листопада 2013 року позовні
вимоги задоволено. Встановлено, що
ОСОБА_3 на час відкриття спадщини після
смерті своєї матері ОСОБА_8, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав разом з нею у
житловому будинку АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у порядку
спадкування після смерті їх матері
ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності за кожним із них на 1/8 частину
житлового будинку з господарськими
спорудами АДРЕСА_1. У порядку розподілу
жилого будинку з господарськими
спорудами АДРЕСА_1 припинено право
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у
зазначеному будинку, виділивши його в
натурі ОСОБА_6 та визнано за нею право
власності на зазначений житловий
будинок. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 грошову
компенсацію за належну кожному з них 1/8
частину даного будинку, у розмірі 35 747
грн. 25 коп. на користь кожного. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 03 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано. У
задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про
встановлення факту постійного
проживання з ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_1
на час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1;
визнання права власності у порядку
спадкування на 1/8 частину будинку
АДРЕСА_1, припинення права власності та
стягнення грошової компенсації,
відмовлено. Позов ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у порядку спадкування
після смерті їх матері ОСОБА_8, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності за кожним
з них по 1/6 частині житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1. У
задоволені позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
припинення права власності на житловий
будинок і стягнення грошової
компенсації, відмовлено. Визнано за
ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини
будинку з господарськими спорудами
АДРЕСА_1. Вирішено питання судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
ОСОБА_3 на день смерті своєї матері
ОСОБА_8 проживав разом з нею однією
сім'єю у спадковому житлову будинку.
Спадкоємцями 1/2 частини спірного
будинку, спадщина на який відкрилася
після смерті ОСОБА_8, були чоловік
ОСОБА_7, донька ОСОБА_5, син ОСОБА_3, які
проживали разом зі спадкодавцем на
день смерті, та син ОСОБА_4, який
спадщину після смерті матері прийняв,
подавши відповідну заяву до
нотаріальної контори. Також відповідно
до ст. 364 ЦК України, оскільки поділ
спірного будинку є неможливим, за
кожним з позивачів слід визнати право
власності на 1/8 частину спірного
будинку з господарськими спорудами та
припинити право власності позивачів у
спільній частковій власності,
виділивши будинок в натурі ОСОБА_6
та стягнувши з неї грошову компенсацію.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що ОСОБА_3 не надав належних доказів,
які б підтверджували факт спільного
проживання з ОСОБА_8 у спадковому
будинку на час відкриття спадщини
після її смерті. Спадщину на 1/2 частку
будинку, яка залишилася після смерті
ОСОБА_8, прийняли ОСОБА_7, як чоловік, що
пережив дружину, неповнолітня на той
час донька ОСОБА_5, які були
зареєстровані у цьому будинку і
проживали разом із спадкодавцем на
день її смерті та син ОСОБА_4, який
спадщину після смерті матері прийняв,
подавши відповідну заяву до
нотаріальної контори. Відповідно
частки у спірному домоволодінні
складали: ОСОБА_7 - 2/3 частки; ОСОБА_4- 1/6,
ОСОБА_5 - 1/6.

Відмовляючи у позовних вимогах про
припинення права власності позивачів
на їх частки у спірному майні,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_6 за своїм матеріальним
станом неспроможна сплатити
компенсацію вартості їх часток.

З такими висновками апеляційного суду
повністю погодитись не можна, оскільки
він не ґрунтується на матеріалах
справи та суперечить нормам
матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду у повній мірі не
відповідає.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1,
зареєстрований за ОСОБА_7 на підставі
свідоцтва про право особистої
власності, був об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_7.
Після смерті ОСОБА_8 на належну їй Ѕ
частку у спільній власності відкрилася
спадщина (а. с. 134-137).

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
дітьми померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_8 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7
(а. с. 18, 21, 23-24, 41).

ОСОБА_6 є другою дружиною померлого
ОСОБА_7

За життя ОСОБА_7 все належне йому майно
на підставі заповіту від 02 липня 2005
року заповів ОСОБА_6 (а. с. 135-137).

Посилаючись на ст. ст. 1261, 1268-1270 ЦК
України, апеляційний суд дійшов
вірного висновку, що ОСОБА_3 не надав
належних доказів, які б підтверджували
факт спільного проживання з ОСОБА_8 у
спадковому будинку на час відкриття
спадщини після її смерті. Відповідно
висновки про визнавання права
власності на спадкове майно за ОСОБА_4
та ОСОБА_5 по 1/6 частини спірного
житлового будинку з господарськими
спорудами за кожним з них та за ОСОБА_6
право власності на 2/3 частин даного
будинку також є правильними.

Проте не можна погодитися з висновком
суду у частині відмови у задоволенні
позовних вимог про припинення права
власності на житловий будинок і
стягнення грошової компенсації.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
кожен із співвласників спільної
часткової власності має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення
грошової компенсації вартості частки
квартири, що знаходиться у спільній
частковій власності, крім вказаної
спеціальної норми суду слід врахувати
і загальні засади цивільного
законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо
справедливості, добросовісності та
розумності з врахуванням прав та
інтересів усіх співвласників. При
цьому суду слід ретельно вивчити
обставини справи з метою з'ясувати, чи
не зловживає позивач, який бажає виділу
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні та чи
реалізація цього права не порушить
прав інших осіб, які не мають змоги
сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову
компенсацію вартості частки квартири,
якою фактично володіють та
користуються лише відповідачі, і
виходячи при цьому з інтересів
останніх (їх скрутного матеріального
становища), суду слід перевірити
можливості сплати відповідачами такої
компенсації і враховувати, що правовий
режим спільної часткової власності має
враховувати інтереси всіх її учасників
і забороняє обмеження прав одних
учасників за рахунок інших (правова
позиція Верховного Суду України згідно
з постановою від № 6-4цс14 від
19 лютого 2014 року).

Суди, посилаючись на доводи ОСОБА_6, що
вона людина похилого віку, не має
матеріальної можливості виплатити
позивачам грошову компенсацію, та
іншого житла, усупереч наведеним
нормам матеріального права не
перевірили цих доводів, не встановили,
хто фактично володіє та користується
спірним майном, та безпідставно
вважали, що відсутність можливості
сплатити грошову компенсацію сама по
собі є достатньою підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, до касаційного провадження
додано копію ухвали Новоазовського
районного суду Донецької області від 21
січня 2014 року, з якої вбачається, що
ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
ОСОБА_3 про стягнення вартості частки у
спірному домоволодінні.

Тобто апеляційний суд не перевірив, чи
має відповідачка на праві власності чи
користування інше житло та дійшов
передчасного висновку про відмову у
задоволені вказаних позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не
врахував норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановив
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалене у справі судове рішення
апеляційного суду у частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
припинення права власності на житловий
будинок і стягнення грошової
компенсації підлягає скасуванню з
передачею справи у цій частині на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 03 квітня 2014 року у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про припинення права власності на
житловий будинок і стягнення грошової
компенсації скасувати, справу у цій
частині направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська