Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової
О.В., Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Липовецької
районної державної адміністрації,
Відділу Державного земельного
агентства у Липовецькому районі,
ОСОБА_7, третя особа - садово-городній
масив «Турбівський», про визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку, за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6,
ОСОБА_8 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Липовецького районного суду
Вінницької області від 28 січня 2014
року та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 19
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
визнати недійсним виданий ОСОБА_7 на
підставі розпорядження Липовецької
районної державної адміністрації № 352
від 26 листопада 2009 року державного акта
на право власності на земельну ділянку
загальною площею 0,1199 га, призначену для
ведення садівництва в садовому
товаристві «Ромашка» масив
«Турбівський», що розташовано на
території Приборівської сільської
ради Липовецького району Вінницької
області. В обґрунтування позову
зазначив, що вказаний державний акт на
право власності на земельну ділянку
відповідач отримала внаслідок
незаконного вилучення спірної
земельної ділянки у нього і передачі їй
цієї ділянки.

Заперечуючи проти вказаних вимог,
ОСОБА_7 у грудні 2013 року подала до суду
зустрічний позов до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, яка у неї як у
власника не вилучалася і продовжує
належати їй на праві власності. Вважає,
що земельну ділянку відповідачі
зайняли самовільно.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 28 січня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_6 і
зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 19 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_7 скасовано і ухвалено у
цій частині нове рішення про часткове
задоволення цього позову. Зобов'язано
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою, що перебуває у
приватній власності ОСОБА_7 на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку і зобов'язано ОСОБА_6
звільнити вказану земельну ділянку
загальною площею 0,1199 га призначену для
ведення садівництва і розміщену в
садовому товаристві «Ромашка» масив
«Турбівський» номери 35, 36, розташовану
на території Приборівської сільської
ради Липовецького району Вінницької
області. У решті рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати вказані судові
рішення.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Із матеріалів справи вбачається, що
обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на обставини щодо
набуття ним права користування
спірними земельними ділянками на
підставі членства у садово-городньому
масиві «Турбівський». Рішенням
правління вказаної організації від 19
серпня 2008 року спірні земельні ділянки
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 були у нього вилучені
та рішенням правління від 22 жовтня 2008
року передані його колишній дружині
ОСОБА_7 Рішенням Замостянського
районного суду м. Вінниці від 23
серпня 2011 року зазначені вище рішення
правління садово-городнього масиву
«Турбівський» в частині вилучення від
ОСОБА_6 та передачі ОСОБА_7 спірних
земельних ділянок були визнанні
недійсними. На підставі цього рішення
суду позивача було поновлено в
членстві у товаристві масиву та видано
нову членську книжку.

Маючи намір відмовитись від права
користування земельними ділянками
товариства на користь ОСОБА_8 позивач
довідався, що на спірні земельні
ділянки оформлено право власності за
ОСОБА_7 та видані їй державні акти, які
позивач вважає незаконними, оскільки
права власності за ОСОБА_7 оформлено
безпідставно.

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні
позову про визнання недійсним
належного ОСОБА_7 державного акта на
право власності на земельну ділянку,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив
лише із того, що чинним законодавством
не передбачено визнання недійсним
державного акта на право власності на
землю як правовстановлюючого
документа без вирішення питання про
незаконність рішення, на підставі
якого цей державний акт було видано.

Такого висновку суди дійшли з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Так, ч. 1 ст. 15 ЦПК України закріплює
право кожної особи на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Положення цієї статті
базуються на нормах Конституції
України, які закріплюють обов'язок
держави забезпечувати захист: прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання (ст. 13), захист прав і
свобод людини і громадянина судом (ч. 1
ст. 55).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності та його державної
реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК
України (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
таким документом був державний акт,
форма якого затверджується Кабінетом
Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК
України).

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки (на час виникнення
спірних правовідносин) визнавалися
документами, що посвідчують право
власності й видавалися на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
або цивільно-правових угод. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватись як зазначені рішення,
угоди на підставі яких видано
відповідні державні акти, так і самі
акти на право власності на земельні
ділянки. Визнання недійсними тільки
державних актів на право власності
може мати місце уразі їх видання з
порушенням вимог закону, усупереч
рішень чи угод. У цьому разі таке
визнання є належним та самостійним
способом поновлення порушених прав у
судовому порядку.

Таку саму правову позицію було
висловлено Верховним Судом України в
постановах від 26 вересня 2012 року
(справа № 6-103цс12) та від 04 червня 2014 року
(справа № 6-46цс14).

Висновки судів першої та апеляційної
інстанцій суперечать наведеним
правовим позиціям.

Крім того, за змістом ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір місцевий суд у
порушення вимог частин 3, 4 ст. 10, ч. 3 ст.
213 ЦПК України взагалі не встановлював
та не перевіряв зазначених у позові
обставин, а обмежився лише
встановленням обставини про те, що
оскаржувані державні акти на право
власності на землю видані на підставі
розпорядження Липовецької районної
державної адміністрації № 352
від 26 листопада 2009 року, яке на момент
вирішення спору цим судом не оскаржено
та не скасовано. При цьому, саме це
розпорядження у матеріалах справи
відсутнє, суд його не дослідив на
предмет підстав його виникнення, а саме
чи були підставою видачі відповідного
розпорядження рішення правління
садово-городнього масиву
«Турбівський», які у подальшому були
визнані в судовому порядку недійсними.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд усупереч
вимогам ст. 303 ЦПК України на вказані
порушення місцевим судом норм
процесуального права уваги не звернув.

Так, відхиляючи доводи апеляційної
скарги ОСОБА_6 про те, що він є
користувачем земельної ділянки,
апеляційний суд виходив лише із
наявності неоскарженого розпорядження
Липовецької районної державної
адміністрації № 352 від 26 листопада 2009
року, при цьому не перевірив зазначені
у позові обставини щодо правомірності
набуття ним права користування на
земельні ділянки та не встановив
обставин, на підставі яких він таке
право втратив.

Невстановлення зазначених обставин
унеможливлює вирішення зустрічних
позовних вимог, які ґрунтуються на
захисті права, яке не визнається та
оспорюється у первісному позові.

За таких обставин оскаржувані судові
рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 28 січня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 19 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана
І.М. Фаловська