Справа № 372/2751/13-ц Головуючий у І
інстанції Потабенко Л.В.Провадження №
22-ц/780/3996/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 21
РІШЕННЯ

Іменем України

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О.,
Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 12 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, Української міської ради
Обухівського району Київської області,
ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень,
державних актів на право власності на
земельні ділянки, договорів
купівлі-продажу,

заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом про
визнання недійсними державних актів на
право власності та повернення
земельної ділянки в користування.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 24
лютого 2004 року на підставі рішення
Української міської ради від 14
листопада 2003 року між ним та
Українською міською радою укладено
договір оренди земельної ділянки пл.
0,666 га. в м. Українка по вул.
Ігнатівський для культурно-оздоровчих
і рекреаційних цілей строком на 49
років. В подальшому з його дозволу
рішенням Української міської ради від
09 вересня 2010 року частково за рахунок
орендованих ним земель його дружині
ОСОБА_5 було передано у власність
земельні ділянки пл. 0,60 га. та
відповідно нею отримано державні акти.
В травні 2013 року він звернувся до
Української міської ради із заявою, в
якій пропонував внести зміни до
договору оренди земельної ділянки в
зв'язку із зменшенням площі
орендованої земельної ділянки
внаслідок передачі частини землі
ОСОБА_5 та він отримав відповідь, з якої
виходило, що всі землі, орендовані ним,
передані у приватну власність ОСОБА_5
та відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_1, в
подальшому останні продали земельні
ділянки відповідачу ОСОБА_4 Вказував,
що надання у власність земельних
ділянок відбулося без його згоди та
попереднього вилучення земельної
ділянки, що порушує його права.
Доповнивши позовні вимоги у квітні 2014
року, позивач просив визнати недійсним
та скасувати рішення Української
міської ради від 13 травня 2010 року в
частині затвердження проекту
землеустрою і передачі у власність
ОСОБА_3, ОСОБА_1 земельних ділянок,
визнати недійсними договори
купівлі-продажу земельних ділянок,
укладені між ОСОБА_4 із ОСОБА_1, ОСОБА_3,
визнати недійсними державні акти на
право власності на земельну ділянку,
видані ОСОБА_1, ОСОБА_3 із відмітками про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_4, та скасувати їх
державну реєстрацію.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 12 травня 2014 року
позов задоволено, визнано недійсним та
скасовано рішення Української міської
ради від 13 травня 2010 року в частині
затвердження проекту землеустрою і
передачі у власність ОСОБА_3, ОСОБА_1
земельних ділянок, визнано недійсними
договори купівлі-продажу земельних
ділянок, укладених між ОСОБА_4 із
ОСОБА_1, ОСОБА_3, визнано недійсними
державні акти на право власності на
земельну ділянку, видані ОСОБА_1, ОСОБА_3
із відмітками про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_4, та скасовано їх державну
реєстрацію.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись із
рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 12 травня 2014 року,
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 подала заяву про
приєднання до апеляційної скарги
ОСОБА_6, просила апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що рішенням 17-ї сесії ХХIV
скликання Української міської ради
Обухівського району Київської області
від 14 листопада 2003 року надано ОСОБА_2 в
тимчасове довгострокове користування
на умовах оренди терміном на 49 років
для культурно-оздоровчих і
рекреаційних цілей земельну ділянку
загальною площею 0,666 га., розташовану
біля земельної ділянки, яка належить
ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 13 листопада 2003
року, зареєстрованого в реєстрі за №
8347, на території Української міської
ради в м. Українка, вул. Ігнатівська.
Зобов'язано ОСОБА_2 виготовити до 01
березня 2004 року технічну документацію
про надання земельної ділянки в
довгострокову оренду для
культурно-оздоровчих і рекреаційних
цілей та винести в натуру (на
місцевість) земельну ділянку, згідно
чинного законодавства. Зобов'язано
ОСОБА_2 укласти договір оренди
земельної ділянки з Українською
міською радою до 15 березня 2004 року, та
встановлено орендну плату.

24 лютого 2004 року ОСОБА_2 уклав договір
оренди із Українською міською радою
Обухівського району Київської області,
за умовами якого орендодавець на
підставі рішення від 14 листопада 2003
року надав в оренду, а орендар прийняв
земельну ділянку пл. 0,666 га. за адресою
м. Українка, вул. Ігнатівська, біля
земельної ділянки, що належить ОСОБА_2
згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки № 8347 від 13 листопада
2003 року згідно викопіювання про
виділення земель для передачі в оренду.
Земельна ділянка виділена в натурі (на
місцевості) у встановленому законом
порядку. Земельна ділянка передається
в оренду на 49 років для
культурно-оздоровчих та рекреаційних
цілей за адресою м. Українка, вул.
Ігнатівська, біля земельної ділянки, що
належить ОСОБА_2 згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки № 8347
від 13 листопада 2003 року.

Договір оренди зареєстровано
інженером-землевпорядником в книзі
записів договорів на право тимчасового
користування на умовах оренди
Українською міською радою за № 5 від 24
лютого 2004 року; додатком до даного
договору є план (схема) земельної
ділянки.

Рішенням 56 сесії V скликання
Української міської ради Обухівського
району Київської області від 13 травня
2010 року затверджено проект землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
загальною площею 2,847 га. у власність 19
громадянам згідно додатку для
будівництва та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель та споруд та для ведення
особистого селянського господарства в
м. Українка та с. Плюти в межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області та надано їм
дозвіл на виготовлення державних актів
на право власності на землю; серед них
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виділено земельні
ділянки пл. 0,1000 га. для будівництва,
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд в м.
Українка по вул. Ігнатівська.

На підставі даного рішення ОСОБА_1 14
червня 2010 року отримала державний акт
ЯЛ № 076380 на право власності на земельну
ділянку із кадастровим номером
:06:014:0073, ОСОБА_3 серії ЯЛ № 076378 - на
земельну ділянку із кадастровим
номером :06:014:0074 (а. с. 12 - 15 т. 1).

29 жовтня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1
продали свої земельні ділянки пл. 0,1000
га. ОСОБА_4, про що приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_7 29
жовтня 2011 року зроблено відмітки на
державних актах на право власності на
земельну ділянку (а. с. 177, 178 т. 1).

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
оренду землі» в редакції, що діяла на
час підписання сторонами договору
оренди земельної ділянки, договір
оренди землі набирає чинності після
його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
оренду землі» укладений договір оренди
землі підлягає державній реєстрації.
Державна реєстрація договорів оренди
землі проводиться у порядку,
встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 125 ЗК України, що діяла на
час спірних правовідносин, право на
оренду земельної ділянки виникає після
укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Згідно п. 2.2 договору оренди від 24
лютого 2004 року, земельна ділянка
передається ОСОБА_2 строком на 49 років з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до Порядку державної
реєстрації договорів оренди землі,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 грудня 1998 року
№ 2073, державна реєстрація договорів
оренди землі проводиться виконавчим
комітетом сільської, селищної та
міської ради, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями за місцем
розташування земельної ділянки.

В подальшому Указом Президента України
«Про заходи щодо створення єдиної
системи держаної реєстрації земельних
ділянок, нерухомого майна та прав на
них у складі державного земельного
кадастру» № 134/2003 рік від 17 лютого 2003
року на Державний комітет України по
земельних ресурсах було покладено
функції з державної реєстрації
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них у складі державного
земельного кадастру.

Згідно з пунктом 4 Тимчасового порядку
ведення державного реєстру земель,
затвердженого наказом Держкомзему
України від 02 липня 2003 року № 174,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 25 липня 2003 року за №
641/7962 (далі - Тимчасовий порядок),
державна реєстрація державного акта на
право власності на земельну ділянку,
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою,
договору оренди землі здійснюється
шляхом внесення записів реєстрації до
книги реєстрації.

Державну реєстрацію державного акта на
право власності на земельну ділянку,
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою,
договору оренди землі у книзі
реєстрації здійснює оператор
(реєстратор) - структурні підрозділи
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах», у межах
повноважень якого є земельна ділянка.

Крім того, постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року
«Про створення єдиної системи
державної реєстрації земельних
ділянок, нерухомого майна та прав на
них у складі державного земельного
кадастру» № 1088 повноваження щодо
ведення державного реєстру земель
покладені на Центр ДЗК.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та не дав
належної оцінки тим обставинам, що
договір оренди земельної ділянки,
укладений 24 лютого 2004 року ОСОБА_2, в
установленому законом порядку не
пройшов державної реєстрації, відтак
договір є неукладеним та право на
оренду земельної ділянки у позивача не
виникло.

Разом із тим, з договору оренди
вбачається, що реєстраційний напис про
державну реєстрацію договору оренди
було вчинено
інженером-землевпорядником Кириченком
І.В., а згідно листа Управління
Держземагентства в Обухівському
районі від 12 серпня 2014 року № 1.1-26/85,
управлінням Держземагенства в
Обухівському районі Київської області
за період з 2004-2014 роки не здійснювалася
державна реєстрація договору оренди
земельної ділянки пл. 0,666 га. за адресою
м. Українка, вул. Ігнатівська,
укладеного 24 лютого 2004 року між
Українською міською радою та ОСОБА_2,
посвідчений 24 лютого 2004 року державним
нотаріусом Української державної
нотаріальної контори Антонченко О.В.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року № 9 суди зобов'язані
правильно визначати момент вчинення
правочину. Згідно із статтями 210 та 640 ЦК
України, не є вчиненим правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

З огляду на викладене помилковими є
висновки суду першої інстанції про
порушення права позивача на
користування спірною земельною
ділянкою та необхідність захисту прав
позивача шляхом визнання недійсними та
скасування рішень ради та визнання
недійсними державних актів та
договорів купівлі-продажу спірних
земельних ділянок.

Не є беззаперечними висновки суду
першої інстанції щодо взаємного
перетину земельної ділянки, що
надавалася в оренду позивачу, із
земельними ділянками що були надані в
власність відповідачам ОСОБА_3 та
ОСОБА_1

Відповідно до листа Української
міської ради № 404/0/2-13 від 22 травня 2013
року (а. с. 23 том 1), за рахунок земель, що
орендувались за договором оренди від 24
лютого 2004 року, було передано у
приватну власність ОСОБА_5 земельну
ділянку пл. 0,6 га., ОСОБА_3 - 0,100 га., ОСОБА_1
- 0,100 га.

Позивач, звертаючись до суду із даним
позовом, посилався на те, що із наданої
йому в оренду земельної ділянки пл. 0,666
га. було передано із його згоди ОСОБА_5
земельну ділянку пл. 0,6 га., ОСОБА_3 - 0,100
га., ОСОБА_1 - 0,100 га., разом із тим сума
даних площ земельних ділянок значно
перевищує розмір земельної ділянки, що
надавалася позивачу за договором
оренди.

За пояснювальною запискою
інженера-землевпорядника від 31 травня
2013 року № 22, на яку послався суд першої
інстанції як належний доказ
перетинання площземельних ділянок
позивача та відповідача, при отриманні
кадастрового плану із координатами,
копію договору оренди на земельну
ділянку пл. 0,666 га., яка знаходиться в
користуванні від 24 лютого 2004 року
ОСОБА_2, копії державних актів на право
власності на землю ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
які є у власності згідно реєстрації від
14 червня 2010 року, після проведення
камеральних робіт та зведення
земельних ділянок згідно координат
виявлено, що земельні ділянки мають
взаємний перетин, тобто накладаються
на земельну ділянку, яка знаходиться в
користуванні ОСОБА_2 (а. с. 225 т. 1).

Наданим доказам суд першої інстанції
належної оцінки не дав, суперечностей
між ними не усунув, та взагалі не
перевірив обґрунтованості доводів
позивача щодо можливості надання
земельних ділянок із орендованої ним
земельної ділянки ОСОБА_5 та
відповідачам.

Відповідно до ст. 143 ЦПК України, для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно з п. 6.1 Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 08 січня 1998 року №
53/5, основними завданнями
земельно-технічної експертизи є
визначення відповідності розробленої
технічної документації на земельні
ділянки та її затвердження вимогам
земельного законодавства та іншим
нормативним документам з питань
землеустрою та землекористування;
визначення відповідності зміни
цільового призначення земельних
ділянок та її затвердження вимогам
земельного законодавства та іншим
нормативним документам з питань
землеустрою та землекористування;
визначення відповідності фактичного
землекористування, а також порушень
меж та накладання земельних ділянок
відповідно до правовстановлювальних
документів на ці земельні ділянки та
вимог нормативно-правових актів;
визначення відповідності фактичного
розташування будівель, споруд та інших
об'єктів відносно меж земельних
ділянок правовостановлювальним
документам та технічній документації
із землеустрою та землекористування.

Судом не призначалась, а позивачем не
заявлялось клопотання про призначення
судової земельно-технічної експертизи.

Таким чином судом першої інстанції
зроблено також необґрунтований
висновок про взаємні перетини спірних
земельних ділянок із земельною
ділянкою позивача ОСОБА_2, оскільки він
базується на копії пояснювальної
записки інженера-землевпорядника, що
не є безспірним, та не підтверджений
іншими належними та допустимими
доказами.

При цьому колегія суддів враховує, що
згідно проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 19 громадянам для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
ведення особистого селянського
господарства в м. Українка та с. Плюти в
межах Української міської ради,
Обухівського району Київської області,
виготовленого ТОВ «НВП «Горизонт»,
земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пл.
0,1000 га. не входять до прибережної
захисної смуги. За схемою розміщення
земельних ділянок вони відносяться до
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (а. с. 18,
19 т. 2), а надана позивачу в оренду
земельна ділянка, як вбачається із
договору оренди, була віднесена до
земель культурно-оздоровчих і
рекреаційних цілей.

Крім того, за довідкою відділу
Держкомзему в м. Українка Обухівського
району Київської області від 14 квітня
2010 року № 14-01/004, земельні ділянки
загальною площею 2,8427 га., які
знаходяться в м. Українка та с. Плюти в
межах Української міської ради,
Обухівського району Київської області,
намічені для відведення у власність 19
громадянам, рахуються згідно Державної
статистичної звітності форма 6-зем як
землі, не надані у власність або
постійне користування в межах
населених пунктів,
сільськогосподарські землі, рілля та
землі, що використовуються для
відпочинку та інші відкриті землі -
зелені насадження загального
користування (а. с. 20 т. 2).

Також колегія суддів не погоджується
із висновками суду першої інстанції
про задоволення вимог позивача щодо
захисту права з підстав належності
спірних земельних ділянок до земель
водного фонду.

Відповідно до ст. 87 Водного кодексу
України, п. 15 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486, контроль за
створенням водоохоронних зон і
прибережних захисних смуг, а також за
додержанням режиму використання їх
територій здійснюється виконавчими
комітетами сільських, селищних,
міських рад і центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику із здійснення державного
нагляду (контролю) у сфері охорони
навколишнього природного середовища,
раціонального використання,
відтворення і охорони природних
ресурсів.

Разом із тим суд першої інстанції в
межах розгляду даної справи всупереч
вимогам ст. ст. 3, 11 ЦПК України
встановив порушення прав позивача,
самостійно пославшись на належність
спірних земельних ділянок до земель
водного фонду, при цьому залишив поза
увагою те, що позивач з цих підстав свій
позов взагалі не обґрунтовував, що
підтверджується змістом заявлених
позовів.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував, що позивач не є особою, яка
повноважна здійснювати контроль за
дотриманням водоохоронного
законодавства, відтак посилання суду
першої інстанції на ці обставини є
помилковими.

З огляду на викладене колегія суддів
прийшла до висновку про недоведеність
заявлених позивачем позовних вимог,
відсутність порушення його прав та
відмовляє позивачу в задоволенні
позову в цілому.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 12 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким ОСОБА_2 відмовити в задоволенні
позову до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Української
міської ради Обухівського району
Київської області, ОСОБА_4 про визнання
недійсними рішень, державних актів на
право власності на земельні ділянки,
договорів купівлі-продажу.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Кашперська Т.Ц.

Судді :
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.