Провадження № 22-ц/779/1914/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Горблянського
Я.Д.

суддів: Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Петрів Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та
її і ОСОБА_3 представника

- ОСОБА_4

представника позивача
- ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Івано-Франківського національного
університету нафти і газу до ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення осіб з
кімнати гуртожитку без надання їм
іншого житла, - за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заочне рішення
Івано-Франківського міського суду від
25 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року представник
Івано-Франківського національного
технічного університету нафти і газу
звернувся в суд з позовними вимогами
про виселення без надання іншого
житлового приміщення ОСОБА_6, ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що проживання відповідачів в житловому
приміщенні гуртожитку є незаконним,
оскільки вони не є працівниками чи
студентами університету та не мають
жодного підтверджуючого документа на
користування займаною кімнатою.

Заочним рішенням Івано-Франківського
міського суду від 25.03.2014 року позов
задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення. Вирішено
питання стягнення судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду,
вважаючи його ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали
апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що посилання позивача на те, що
відповідачі в гуртожиток вселились
самовільно не відповідають дійсності.

Так, 12.04.1990 року розпорядженням ректора
Івано-Франківського університету
нафти і газу сім'ї відповідачів надано
житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_2,
на підставі чого було видано ордер на
вселення. В 1991 році у відповідачки та її
чоловіка народився син, а в червні 1999
року в зв'язку з розширенням площі,
займану кімнату АДРЕСА_2 було приєднано
до житла сусідів. Відповідачам
запропонували переселення в кімнату
АДРЕСА_1 в цьому ж гуртожитку та видано
ордер, за який відповідачка
власноручно розписалась. ОСОБА_5, в
ордер помилково вписана її родичка
ОСОБА_8, яка навчалась в аспірантурі.

Вважає, що недоліки форми документів,
на підставі яких відповідачів вселено
в житло, не може бути підставою для
виселення.

Так, самовільно житло відповідачі не
займали, з боку адміністрації
університету визнавалось їхнє право на
проживання в кімнаті АДРЕСА_1
гуртожитку, за місцем проживання
надавались комунальні послуги,
здійснювалось медичне обслуговування,
надходить кореспонденція, видано
індивідуальні пропуски. Відповідачі
несуть витрати по експлуатації житла,
проводять необхідні ремонтні роботи,
зокрема своїм коштом здійснили заміну
вікна, дверей, електропроводки,
сантехніки, встановили лічильник,
обладнали приміщення душовою кабіною.

До доказів законності проживання
відповідачі також посилаються на
пред'явлений в 2003 році до них
інститутом позов про стягнення
заборгованості за комунальні послуги,
саме квартплати за проживання.

Таким чином, відповідачами не було
допущено жодного порушення житлового
законодавства, адже житлове приміщення
в гуртожитку надавалось в зв'язку з
роботою в інституті, а переселення в
кімнату АДРЕСА_1 здійснено з погодження
адміністрації університету складом
сім'ї з трьох осіб в тому числі дитини
інваліда відповідно до п.19 Положення
про гуртожитки та ст.3 СК України.

За наведених доводів просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оспорюване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачі не набули право на житлове
приміщення кімнату АДРЕСА_1, а тому
позовні вимоги про їх виселення є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, так
як за вірного встановлення обставин
справи вони відповідають нормам
матеріального та процесуального права.

Так спірні відносини між сторонами
виникли з приводу житлового приміщення
- кімнати гуртожитку інституту.

Встановлено, що на основі рішення
адміністрації та профкому
університету від 15.03.1990 року та
розпорядження ректора
Івано-Франківського державного
технічного університету нафти і газу
від 12.04.1990 року ОСОБА_6, який працював
лаборантом кафедри буріння, та його
дружині надано житлове приміщення
АДРЕСА_2 площею 11,96 кв.м., загальною
площею 18,18 кв.м. по пл. Визволення,9 на
час роботи в інституті. Згідно з
наказом ректора інституту від 03.07.1991
року, ОСОБА_6 звільнений з займаної
посади. 06.08.1991 року у подружжя ОСОБА_6Г
та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3, якому
встановлена друга група інвалідності.

На основі спільного рішення
адміністрації та профкому
університету від 28.05.1999 року та
розпорядження ректора від 17.06.1999 року
на час навчання в аспірантурі
університету ОСОБА_8 та її сім'ї надано
спірну кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку,
ордер на вселення № 21 датований
червнем 1999 роком. Встановлено, що
ОСОБА_8 є сестрою відповідача та
сторони не заперечують, що в спірній
кімнаті остання ніколи не проживала,
вказаним житловим приміщенням
користувався її брат з сім'єю. Наказом
ректора інституту від 01.12.2001 року
ОСОБА_8 відрахована з аспірантури за
власним бажанням.

Таким, чином відповідачі мали право на
використання кімнати АДРЕСА_2
гуртожитку, жодних доказів на
підтвердження правової підстави для
користування кімнатою АДРЕСА_1 суду не
надано, оскільки і копія розпорядження
ректора інституту про надання
житлового приміщення і ордер виданий
саме ОСОБА_8 та її сім ї.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 11.03.2013 року, залишеним в силі
ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07.02.2014
року визнано ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням -
кімнатою АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26.11.2013 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_6 до виконкому
Івано-Франківської міської ради,
Івано-Франківського національного
технічного університету нафти і газу
про визнання права на користування
житловим приміщенням гуртожитку -
кімнатою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 127 ЖК і п. 2 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів Української РСР від 3 червня
1986 р. N 208 (далі - Примірне положення),
гуртожитки призначаються лише для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період їх роботи або
навчання.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК, ч. 1 п. 10
Примірного положення єдиною підставою
для вселення на надану жилу площу в
гуртожитку є спеціальний ордер, який
видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного із профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 132 ЖК України
сезонні, тимчасові працівники і особи,
що працювали за строковим трудовим
договором, які припинили роботу, а
також особи, що вчились у навчальних
закладах і вибули з них, підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення з гуртожитку, який їм було
надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Частиною 1 ст. 109 ЖК України встановлено,
що виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

Жодних доказів, які б вказували на
правомірні підстави вселення та
проживання сім'ї ОСОБА_6 в спірній
кімнаті, в матеріалах справи немає, а
відповідачі, виходячи з вимог ст.10, 60
ЦПК України на обґрунтування доводів
апеляційної скарги їх також не надали.

Здійснення оплати комунальних послуг
за проживання в кімнаті гуртожитку
підтверджує тільки його використання
відповідачами, проте не є правовою
передумовою для подальшого проживання
останніх в спірній кімнаті.

Зважаючи на вищенаведене, рішення
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального
права, а доводи апеляційної скарги не
спростовують його законності і
обґрунтованості.

Тому підстав для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення колегія суддів не
вбачає.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського
міського суду від 25 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський