Справа № 646/4736/14-ц
№ провадження 2/646/1029/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.09.2014 року
м. Харків

Червонозаводський районний суд м.
Харкова у складі:

головуючого - судді Васильєвої О.О.,

за участю секретаря - Міщенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Червонозаводської районної ради м.
Харкова, Харківської міської ради,
ОСОБА_4, третя особа: Біржа
"Право-Ріелтер", Управління служб у
справах дітей Департаменту праці і
соціальної політики Харківської
міської ради про визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із
позовною заявою до до
Червонозаводської районної ради м.
Харкова, Харківської міської ради,
ОСОБА_4, третя особа: Біржа
"Право-Ріелтер", Управління служб у
справах дітей Департаменту праці і
соціальної політики Харківської
міської ради, у якій, з урахуванням
уточнень, просять суд визнати за
позивачами право власності на 33/100
квартири АДРЕСА_1; витребувати від
відповідача ОСОБА_4, який є сином
померлого ОСОБА_5 на користь позивачів
33/100 квартири АДРЕСА_1; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири від 19.02.1996 року, укладеного на
товарній біржі "Право-Ріелтер" через
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 по
довіреності №9-7122 та ОСОБА_5

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що рішеннями від 09.12.2013 року
Червонозаводського районного суду
м.Харкова та апеляційного суду
Харківської області від 13.02.2014 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу 33/100 частини квартири
АДРЕСА_1, укладений на товарній біржі АТ
Українська універсальна біржа
«Культінвест» 17 жовтня 1995 року між
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.
Відмовлено у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 до Харківської міської
ради, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом. В іншій частині рішення
Червонозаводського районного суду
міста Харкова від 9 грудня 2013 року
залишено без змін.

Також вказали, що згідно свідоцтва на
право власності на житло №9-95-553669-У2,
виданого Харківським міським центром
приватизації державного житлового
фонду 31.05.1995 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_8 належало на праві спільної
сумісної власності 33/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

17.10.1995 року між власниками зазначеної
квартири та ОСОБА_9 був укладений
договір купівлі продажу. Дана угода в
порушення ст.47, ст..227 ЦК УРСР (який діяв
на той час) не була нотаріально
посвідчена. До того ж, позивач ОСОБА_2
був в цей час неповнолітнім, його
інтереси при укладанні цієї угоди
належним чином представлені не були.
Згоди відділу опіки та піклування на
відчуження зазначеного житлового
приміщення (співвласником якого є
ОСОБА_2.) не було надано. Тому рішенням
Апеляційного суду Харківської області
від 13.02. 2014р. дана угода (договір
купівлі-продажу від 17.10.1995 року) була
визнана недійсною.

Фактично укладений договір
купівлі-продажу виконаний не був,
оскільки грошові кошти від продажу
квартири позивачі не отримували,
залишились мешкати і бути
зареєстрованими в цій квартирі (тобто
предмет договору передано не було, а
потенційний набувач, при цьому ніякого
інтересу не виявляв до предмета
договору).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, спадщину
після його смерті прийняла ОСОБА_1, яка
була зареєстрована разом з
спадкодавцем на момент його смерті в
зазначеній квартирі. Прийняття
спадщини було належним чином, згідно
діючому законодавству, оформлено.

19.02.1996 року квартира була продана
ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу
укладеного на товарній біржі
«Право-Ріелтер» через представника
ОСОБА_6-ОСОБА_7 по довіреності № 9-7122.

ОСОБА_4 є синомОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4 у нотаріальному порядку про
видачу свідоцтва на право власності на
частину вищевказаної квартири було
відмовлено з тих підстав, що їм не
надані правовстановлюючі документи,
які свідчать про належність квартири
спадкодавцю ОСОБА_5

В листі с3169 першої Харківської
державної нотаріальної контори від
28.08.1996 року та заяві ОСОБА_6 йдеться про
анулювання довіреності № 9-7122, та про
те, що в жовтні 1995 року договір купівлі
продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 в
нотаріальній конторі не посвідчувався.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦПК
України, 1963 року, який діяв на період
укладання цього договору, недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемляє особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.

Отже, при відчуженні 33/100 частини
квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві
спільної сумісної власності в тому
числі і малолітньому ОСОБА_2, були
порушені його права та інтереси.
Житлові умови ОСОБА_2 значно
погіршилися.

Позивачі по справі продовжували
мешкати в квартирі і мешкають по
сьогоднішній день, що підтверджується
довідкою від 15.11.2012 року КП
«Жилкомсервіс».

Ухвалою суду від 08.09.2014 року
провадження у справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Червонозаводської районної
ради м. Харкова, Харківської міської
ради, ОСОБА_4, третя особа: Біржа
"Право-Ріелтер", Управління служб у
справах дітей Департаменту праці і
соціальної політики Харківської
міської ради в частині позовних вимог
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 19.02.1996
року, укладеного на товарній біржі
"Право-Ріелтер" через представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 по довіреності №9-7122 та
ОСОБА_5 закрито.

В судовому засіданні позивач та
представник позивачів підтримали
позовні вимоги та просили позов
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_10. у
судовому засіданні проти позову
заперечувала, просила відмовити у
задоволенні.

Представник третьої особи - Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці і соціальної політики
Харківської міської ради - проти
задоволення позову не заперечувала,
оскільки при укладанні договору
купівлі-продажу були порушені права на
той час неповнолітнього ОСОБА_2

Відповідач Харківська міська рада та
третя особа біржа "Право-Ріелтер" своїх
представників у судове засідання не
направили, про дату, час та місце
судового засідання повідомлялися
належним чином.

Вислухавши пояснення представника
позивачів та позивача, дослідивши
письмові докази, суд вважає, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Згідно положень ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільну справу не інакше як
в межах заявлених позовних вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на житло
№ 9-95-55869-У2 33/100 частини у будинку
готельного типу за адресою: АДРЕСА_1
належали на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

На підставі договору купівлі-продажу №
3559 від 17.10.1995 року, укладеного та
зареєстрованого на Українській
універсальній біржі "Культінвест",
ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 продали, а
ОСОБА_9 купив 33/100 частини у будинку
готельного типу за адресою АДРЕСА_1
згідно п.1.6 договору за триста
шістдесят мільйонів крб. Продана
частина квартири складається з однієї
кімнати, житловою площею 15,5кв.м.

Згодом, 19.02.1996 року квартира була
продана ОСОБА_5 згідно договору
купівлі-продажу №2-19-01, укладеного на
товарній біржі «Право-Ріелтер» через
представника ОСОБА_6- ОСОБА_7 по
довіреності № 9-7122.

Згідно листа Першої Харківської
державної нотаріальної контори від
28.08.1996 року встановлено, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_6 в нотаріальній конторі не
посвідчувався. За заявою ОСОБА_6
анульована довіреність № 9-7122.

09.12.2013 року Червонозаводським районним
судом м. Харкова було винесено рішення,
яке рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13.02.2014 року
змінено, скасовано в частині відмови у
задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 до
Харківської міської ради, ОСОБА_4, третя
особа - АТ Українська універсальна
біржа «Культінвест» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеному 17 жовтня
1995 року між ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_2 та
ОСОБА_9 в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_4 до
Харківської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом. Ухвалено в цій
частині нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволені
частково. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу 33/100 частини квартири
АДРЕСА_1, укладений на товарній біржі АТ
Українська універсальна біржа
«Культінвест» 17.10.1995 року між ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Відмовлено у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
до Харківської міської ради, ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про визнання права власності в
порядку спадкування за законом. В іншій
частині рішення Червонозаводського
районного суду міста Харкова від 09.12.2013
року залишено без змін.

Також, вказаним рішенням встановлено,
що оскаржуваний договір є недійсним,
оскільки порушувались права
малолітньої дитини під час його
укладання.

Позивачами, також надано довідка КП
«Жилкомсервіс» від 28.09.2012 року №3894, яка
досліджена у судовому засіданні та
встановлено, що ОСОБА_1 проживає
постійно і зареєстрована у АДРЕСА_1. У
цьому житловому приміщенні проживають
та зареєстровані також: ОСОБА_2,(син)
ІНФОРМАЦІЯ_3, дата прописки 22.04.2009 року,
та ОСОБА_11 (син) ІНФОРМАЦІЯ_4., дата
прописки 01.04.2010 року.

Нормативне регулювання можливості
витребування майна закріплене ст. 330 ЦК
України, відповідно до якої, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Дана норма регулює набуття
добросовісним набувачем права
власності на майно, відчужене особою,
яка не мала на це права.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України сторони
повинні довести перед судом ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Крім того, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» вирішуючи питання
про правомірність набуття права
власності, суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК України). Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Як вбачається з довідки КП «Харківське
МБТІ» від 14.11.2008 року за ОСОБА_5 було
зареєстровано право власності на 33/100
частини квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору № 2-19-01 купівлі-продажу,
зареєстрованого біржею
«Право-Риелтер» від 19.02.1996 року у
вигляді кімнати площею 15,9кв.м.

Позивачкою не були надані докази, що
ОСОБА_5 набув право власності на
вказане майно незаконно. Більш того,
рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 9.12.2013 року позивачам
було відмовлено у задоволенні їх
позову про визнання недійним договору
купівлі-продажу від 19.02.1996 року.
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13.02.2014 року
рішення районного суду в цій частині
було залишено без змін.

Таким чином, незаконність набуття
права власності ОСОБА_5 на 33/100 частини
квартири АДРЕСА_1 не була встановлена
судом, а тому на підставі ст.328 ЦК
України вважається набутим правомірно.

За змістом ст.387 ЦК України для
пред'явлення власником позову про
витребування майна із чужого
незаконного володіння необхідно, щоб
майно, якого позбавився власник,
збереглося у натурі і знаходилося у
фактичному володінні іншої особи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п.19 постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»,
застосовуючи положення статті 387 ЦК
України, суди повинні виходити із того,
що власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним, і в якої майно фактично
знаходилося та є індивідуально
визначеним. Позов про витребування
майна, пред'явлений до особи, у
незаконному володінні якої це майно
знаходилось, але на момент розгляду
справи у неї відсутнє, не може бути
задоволений.

Окрім того, п. 8 вказаної Постанови
визначено, що відповідно до статей 330,
334 ЦК право власності на нерухоме майно,
відчужене особою, яка не мала на це
права, виникає у добросовісного
набувача з моменту реєстрації права на
таке майно, якщо відповідно до статті 388
цього Кодексу воно не може бути
витребувано у нього.

Власник може вимагати повернення свого
майна за цим позовом лише в тому
випадку, якщо інша особа володіє його
майном незаконно. Якщо ж володілець
володіє чужим майном на законних
підставах, то власник не може
витребувати свою річ з такого
володіння шляхом пред'явлення
віндикаційного позову.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване в нього.

При цьому, за змістом ст. 388 ЦК України
випадки витребування майна власником
від добросовісного набувача обмежені й
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на
передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача. Таким чином, в
Цивільному кодексі містяться норми, що
захищають право нового власника майна.

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає,
що у випадку, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
уПостанові від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» (п.10) відповідно до
частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15)
добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» визначено, що
набувач визнається добросовісним, якщо
при вчиненні правочину він не знав і не
міг знати про відсутність у продавця
прав на відчуження майна, наприклад,
вжив усіх розумних заходів, виявив
обережність та обачність для
з'ясування правомочностей продавця на
відчуження майна. При цьому в діях
набувача не повинно бути і необережної
форми вини, оскільки він не лише не
усвідомлював і не бажав, а й не допускав
можливості настання будь-яких
несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (пункт 3 частини першої статті 388
ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки,
як вчинення правочину під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника власника з
другою стороною, тобто у всіх випадках,
коли майно вибуло з володіння поза
волею власника (або законного
володільця).

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 9.12.2013 року позивачам
було відмовлено у задоволенні їх
позову про визнання недійним договору
купівлі-продажу від 19.02.1996 року.
Вказаним рішенням було встановлено, що
позивачі не довели факт обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника власника ОСОБА_9 або
ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13.02.2014 року
рішення районного суду в цій частині
було залишено без змін.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, спірне майно не було
загублено позивачами, не було у них
викрадено і не вибувало з їх волі іншим
шляхом.

Окрім того, згідно до п. 23 Постанови
Пленуму Вищого спецiалiзованого суду
України з розгляду цивiльних i
кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
відповідно до статті 387 ЦК та частини
третьої статті 10 ЦПК особа, яка
звернулася до суду з позовом про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, повинна довести
своє право власності на майно, що
знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що
право власності на рухоме майно
доводиться за допомогою будь-яких
передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача.

Із договору купівлі-продажу від 19.02.1996
року убачається, що відчужувані 33/100
частин квартири під арештом і в заставі
не перебувають, право власності
Продавця ніким не оспорюється, що
підтверджується відповідними
документами. Сума, що зазначена у п.4
договору сплачується покупцем до
посвідчення угоди. З боку Покупця
оплата суми договору в повному обсязі.

Також апеляційний суд погодився з
висновком районного суду, що позивачка
ОСОБА_1 отримала гроші за продані нею
33/100 частини квартири АДРЕСА_1 і цей факт
нею спростований не був.

Таким чином, ОСОБА_5 не знав і не міг
знати про відсутність у продавця
ОСОБА_9 прав на відчуження 33/100 частини
квартири АДРЕСА_1.

Добросовісність набувача ОСОБА_5
підтверджується рішенням
Червонозаводського районного суду
м.Харкова від 9.12.2013 року.

Таким чином, ані позивачем, ані її
представником не надано жодних
доказів наявності вини відповідача під
час укладення договору купівлі-продажу
від 19.02.1996 року.

На підставі зазначеного, суд приходить
до висновку про відмову у задоволенні
позову в частині вимог щодо
витребування спірного майна.

Стосовно вимоги про визнання права
власності на спірне майно, суд зазначає
наступне.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Постановою Пленуму Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації (статті 19, 27 Закону
України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15 )
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень").

Таким чином, оскільки, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову в частині витребування спірного
майна, то вимоги щодо визнання права
власності на спірне майно також не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 57-60, 61, 88, 209, 212, 213, 214-215 ЦПК
України, ст., ст. 16, 203, 204, 319, 321, 328, 330, 334,
386, 387, 388, 657 ЦК України, суд, ст. 145 ЦК
України (1963р.),-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Червонозаводської районної ради м.
Харкова, Харківської міської ради,
ОСОБА_4, третя особа: Біржа
"Право-Ріелтер", Управління служб у
справах дітей Департаменту праці і
соціальної політики Харківської
міської ради про визнання права
власності та витребування майна з
чужого незаконного володіння -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення у повному обсязі виготовлено
15.09.2014 року.

Суддя
Васильєва О.О.