АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/5290/14
Головуючий 1-ї інстанції Нев'ядомський
Справа №640/1478/14-ц
Доповідач: Довгаль А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2014 року
судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коровіна С.Г.,
Овсяннікової А.І.

при секретарі - Гриценко І.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові в приміщенні
суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 25 лютого 2014 року по справі
за поданням старшого державного
виконавця Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Абашиної Олени Миколаївни до
боржника ОСОБА_1, стягувач - ОСОБА_3 про
обмеження права виїзду за межі України,
-

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року старший державний
виконавець Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Абашина О.М (надалі - ВДВС)
звернулася до суду з поданням, в якому
просила обмежити право виїзду за межі
України боржника ОСОБА_1, за яким
рахується заборгованість по сплаті
аліментів на дитину на користь
стягувача ОСОБА_3, яка станом на
01.01.2014року становить - 56 712,86грн.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 25 лютого 2014 року подання
ВДВС задоволено. Обмежено права виїзду
за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4,
який мешкає за адресою: АДРЕСА_1
(паспорт серія НОМЕР_1, виданий
11.01.2002року Київським РВ ХМУ у
Харківській області) без вилучення у
останнього закордонного паспорту, до
виконання судового рішення.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалу суду від 25.02.2014року скасувати і
постановити нову, якою в задоволенні
подання ВДВС відмовити, посилаючись на
її незаконність та необґрунтованість,
та на таку, що постановлена з
порушенням норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явилися, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
доводи, наведені в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Право кожного вільно залишати
територію України може бути обмежено
лише законом (ст.33 Конституції України).
Підстави для тимчасових обмежень у
праві виїзду громадян України за
кордон передбачені Законом України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» (надалі -
Закон).

Статтею 6 цього Закону
передбачено, що при наявності
зазначених у цій нормі підстав для
тимчасових обмежень у праві виїзду
громадян України за кордон,
громадянину може бути тимчасово
відмовлено у видачі паспорта чи
вилучено або затримано паспорт.

Згідно ст.377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконання судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням виконавчої служби
за поданням державного виконавця,
погодженим з начальником відділу
державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання,
зазначене в частині першої цієї статті,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Отже, вирішувати питання про
тимчасове обмеження особи у виїзді за
межі України можливе судом лише у
випадку наявності рішення суду, а саме
на стадії його примусового виконання,
стосовно боржника і за поданням
державного виконавця.

Державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду щодо
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням суду (п.18 ч.3 ст.
11 Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року
№606-ХІV, з подальшими змінами та
доповненнями).

Таким чином, обов'язковою
передумовою для встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника - фізичної особи за межі
України є - ухилення його від виконання
зобов'язань за рішенням суду.

Судовим розглядом встановлено,
що згідно рішення Любанівського
райсуду Одеської області від 02.12.2002року
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто
аліменти на утримання доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1р.н., в розмірі 1/4 частини
всіх видів заробітку щомісячно,
починаючи з 15 листопада 2002 року до
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, але не менше 1/2
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян в місяць.

На підставі вищевказаного рішення
ОСОБА_3 видавався виконавчий лист
№АЕ-45-02, але даних у підтвердження того,
що цей виконавчий документ
пред'являвся раніше на виконання до
якогось ВДВС і про існування цього
рішення ОСОБА_1 було з достовірністю
відомо матеріали справи не містять.

До матеріалів цієї справи надано
дублікат зазначено вище виконавчого
листа (а.с.4), який видано 22.09.2011року та
який відповідно до заяви стягувача
ОСОБА_3 був пред'явлений нею на
виконання до Київського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції - 26.07.2012року, про що свідчить
реєстраційний номер вхідної
кореспонденції на заяві.

09 серпня 2012 року ВДВС винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, а у подальшому проведено
ряд виконавчих дій, в тому числі
зроблено розрахунок заборгованості по
аліментам, починаючи з 05.11.2002р. по
01.01.2014року включно, тобто більше ніж за
11 років (а.с.5).

Із ксерокопії виконавчого провадження,
яку надано апеляційному суду,
вбачається, що всі запити про
матеріальний стан і виклики боржника
ОСОБА_1 до ВДВС проводилися державним
виконавцем, виходячи з місця його
проживання за адресою: АДРЕСА_2, в той
час як він з 20.12.2006року зареєстрований
та мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_1, про
що свідчить дані адресного бюро, які
також маються в матеріалах цього
провадження.

Як стверджував ОСОБА_1 в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції,
про існування судового рішення про
стягнення з нього аліментів на
утримання доньки ОСОБА_4 йому нічого не
було відомо, оскільки з колишньою
дружиною він не спілкується значний
час. Зараз на його утриманні та
вихованні знаходиться малолітній син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу з
дружиною - ОСОБА_4 Він постійно працює,
останнім часом - з 02.03.2012року є фізичною
особою-підприємцем, сплачує податки в
установленому законом порядку.

З урахуванням викладених обставин, на
даний час підстав для застосування до
ОСОБА_1 тимчасове обмеження у виїзді за
межі України не має, а тому оскаржувана
ухвала як така, що не відповідає
вимогам закону, підлягає скасуванню з
відмовою у задоволенні подання ВДВС.

Згідно п.2) ч.1 ст.312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
змінює або скасовує ухвалу суду першої
інстанції і постановляє ухвалу з цього
питання, якщо воно було вирішено судом
першої інстанції з порушенням норм
процесуального права або при
правильному вирішенні було помилково
сформульовано суть процесуальної дії
чи підстави її застосування.

Керуючись ст.ст. 307ч.2п.2), 312ч.1п.2), 313,
314ч.1п.6), 315, 317, 319 ЦПК України колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 25 лютого 2014 року скасувати
і постановити нову ухвалу, якою в
задоволенні подання старшого
державного виконавця Київського
відділу державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції Абашиної Олени Миколаївни до
боржника ОСОБА_1, стягувач ОСОБА_3 про
обмеження права виїзду за межі України
- відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -