АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4751/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Подорець О. Б. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

03 вересня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів -
Деркач Н.М., Пищиди М.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
04 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Обслуговуючий кооператив «Гаражний
кооператив «Ранок», про витребування
майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 04.04.2014 року
та ухвалити нове, яким задовольнити
його позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення ухвалене
з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального
права. Зокрема, позивач вважає, що
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи / а. с. 161-166 /.

Зазначеним рішенням суду від 04.04.2014
року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних
вимогах до ОСОБА_3 про витребування
майна / а. с. 156-157 /.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно рішення
Виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної ради
від 25.04.2000 року № 127/2 було затверджено
рішення правління гаражного
кооперативу «Ранок», яким було
прийнято до членів кооперативу ОСОБА_2
та ОСОБА_3 /а. с.7/.

В цьому рішенні не зазначено та не
визначено які саме гаражі передаються
у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13.12.2012
року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні
його позовних вимог до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
майном та стягнення моральної шкоди / а.
с. 23-25/. Також, цим рішенням встановлено,
що спірні гаражі, а саме НОМЕР_1 та
НОМЕР_2, кооперативом «Ранок» за
рахунок пайових внесків ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не будувалися та у володіння та
користування їм не надавалися /а. с. 23-25/.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Доказів того кому належить гараж №23,
кому він надавався в користування, хто
є законним власником або користувачем,
суду першої інстанції сторонами не
доведено та доказів не надано.

Також, суд не взяв до уваги довідку ГК
«Ранок» від 25.02.2004 року №12/1 щодо
належності гаражів НОМЕР_1 та НОМЕР_2
ОСОБА_2 /а. с. 8/, оскільки довідка не є
документом передбаченим
законодавством на підтвердження права
власності або права користування, а
гаражний кооператив не є органом
уповноваженим встановлювати право
власності.

Крім того, судом було встановлено, що
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в певний час
здійснювали платежі членських внесків
за гаражі, що підтверджується наданими
квитанціями.

Таким чином, між сторонами виник спір,
який не вирішено і досі з приводу
володіння та користування гаражем
НОМЕР_1 в ГК «Ранок».

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
лише в межах заявлених позивачем вимог
та зазначених і доведених ним обставин.

Статтею 60 ЦПК України обов'язок
доказування покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини як
на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 190 ЦК України майном, як особливим
об'єктом вважаються окрема річ,
сукупність речей, а також майнові права
і обов'язки. Тобто, майно є матеріальне
благо, яке має оцінку та назву.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ, яке вона
здійснює відповідно до закону своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження майном,
а ст. 319 ЦК України надає право власнику
володіти, користуватися та
розпоряджатися майном на власний
розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності або обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

У відповідності до ст. 400 ЦК України
недобросовісний володілець
зобов'язаний негайно повернути майно
особі, яка має на нього право власності
або інше право відповідно до договору
або закону, або яка є добросовісним
володільцем цього майна. У разі
невиконання недобросовісним
володільцем цього обов'язку
заінтересована особа має право
пред'явити позов про витребування
цього майна.

Враховуючи вищевказані обставини, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
слід відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду - залишити без змін з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а також
поясненнями самих сторін.

При вище викладених обставинах справи,
суд першої інстанції дійшов до
правильного та обґрунтованого
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування
майна - задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
матеріального права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновки суду першої
інстанції.

Справа розглянута судом першої
інстанції у відповідності з вимогами
ст. ст. 10,11,60 ЦПК України, тобто в межах
заявлених вимог і на підставі доказів,
що були надані суду сторонами та іншими
учасниками процесу.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
04 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: