САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.
Справа № 206/1095/14-ц
Провадження № 2/206/441/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" вересня 2014 р. Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді -
Поштаренко О.В.,

при секретарі - Нор І.С.

за участю:

позивача- ОСОБА_2

відповідача- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя
особа: товариство з обмеженою
відповідальністю
«Торговельно-виробничий центр № 1308»
про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

19 лютого 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до Самарського районного
суду м.Дніпропетровська з позовною
заявою до ОСОБА_3 третя особа:
товариство з обмеженою
відповідальністю
«Торговельно-виробничий центр № 1308»
про стягнення заробітної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач ОСОБА_2 (з урахуванням уточнень
від 10.07.2014, 22.07.2014 року) зазначає, що він
працював в товаристві з обмеженою
відповідальністю «Торгово-виробничій
центр №1308» з 15.08.2000р. по 19.11.2013 рік, на
посаді адміністратора, та був
звільнений з вказаної посади згідно зі
ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із
банкрутством підприємства на підставі
наказу № 1 від 19.11.2013 року. В період з
01.01.2010р. по 31.10.2013р. позивачу не
виплачувалась заробітна плата у
зв'язку з чим виникла заборгованість у
розмірі 46863грн. При звільненні
заробітна плата також виплачена не
була. Згідно з ухвалою Господарського
суду Дніпропетровської області ОСОБА_3
призначено ліквідатором ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр №1308». З
огляду на викладене, ОСОБА_2 просить
стягнути з відповідача заробітню
платню за період з 01.01.2010 по 31.10.2013р у
розмірі 46863грн., та моральну шкоду у
розмірі 15000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги у повному обсязі, просив
їх задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував,
зазначив що він є неналежним
відповідачем, просив у позові
відмовити.

Третя особа в судове засідання не
з»явилася. Про час і місце засідання
суду повідомлялася згідно з вимогами
чинного законодавства.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Позивач ОСОБА_2 відповідно до трудової
книжки, 15.08.2000 року був прийнятий до
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-виробничій центр №1308» на
посаду адміністратора. (а.с.4). та
звільнений з займаної посади на
підставі наказу № 1 від 19.11.2013 року за
ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із
ліквідацією (банкрутством)
підприємства (а.с. 4).

Згідно ухвали Господарського суду
Дніпропетровської області від 12.03.2009
року по справі за заявою Управління
пенсійного фонду України в
Індустріальному районі
м.Дніпропетровська до боржника
Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Торгівельно-виробничій центр №1308»,
м.Дніпропетровська про визнання
банкрутом, ліквідатором ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр №1308»
призначено арбітражного керуючого
ОСОБА_3 (а.с.124-126).

Згідно довідки АА №249506 з Єдиного
державого реєстру підприємств та
організацій України ОСОБА_3 є
керівником ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр № 1308»
(а.с.141).

Рішенням Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 03.12.2010 року
зобов»язано ліквідатора товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торгівельно-виробничий центр №1308»
звільнити ОСОБА_2 із займаної посади
відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України
(а.с.100). Спірні
правовідносини регулюються нормами
Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст.116 КЗпПУ, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред»явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Стаття 47 КЗпП України передбачає, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в
статті 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст.117 КЗпПУ, в разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організацій
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ст.11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Судом роз'яснювалось сторонам
положення ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України та
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
наданих доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Відповідно до ст.2 Кодексу Законів
про працю України працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
робочу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст.21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 30.08.2008р.
у справі №Б26/40/94-08 ТОВ
«Торгівельно-виробничий центр №1308»
було визнано банкрутом, як відсутній
боржник, відкрита ліквідаційна
процедура у справі, призначено
ліквідатора.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
з дня прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури підприємницька діяльність
банкрута ще^тується закінченням
технологічного циклу з виготовлення
продукції у разі можливості її продажу,
а виконання зобов 'язань боржника,
визнаного банкрутом., здійснюється у
випадках і порядку, передбаченому
розділом III цього Закону.

Враховуючи викладене, принаймні з
моменту визнання ТОВ «ТВЦ №1308»
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури у справі (30.08.2008 року) вказане
підприємством не здійснювало
господарську (підприємницьку)
діяльність, а позивач не виконував
трудові функції на підприємстві, які б
давали йому право на отримання
відповідної винагороди (заробітної
тати).

При цьому факт вимушеного прогулу
позивача не підтверджується
матеріалами справи та суперечить
вимогам ст. 235 КЗпП України, що
позбавляє позивача можливості
посилатися на факт вимушеного прогулу
як на підставу для стягнення грошових
коштів з ТОВ «ТВІД №1308».

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2,
пред'явлених до ОСОБА_3, як ліквідатора
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТВЦ №1308», слід
зазначити, що ані трудове
законодавство (Кзпп України), ані норми
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» не
встановлюють солідарну (субсидіарну)
відповідальність керівника
підприємства щодо виплати
заборгованості по заробітній платі
звільнених працівників, а тим більше
особисту майнову відповідальність
керівника.

Таким чином, арбітражний керуючий
ОСОБА_3 як суб'єкт господарювання (ФОН),
який відповідно до ст.25 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
виконує повноваження керівника ТОВ
«ТВЦ №13.08» на підставі ухвали
господарського суду Дніпропетровської
області, не є належним відповідачем у
справі, оскільки не є стороною трудової
угоди між працівником і власником
підприємства (ОСОБА_2 і ТОВ «ТВЦ №1308»).

Відповідно до норм цивільно -
процесуального законодавства суд має
перевіряти і встановлювати, чи належні
сторони беруть участь у справі.

Згідно п.2 Постанови Верховного Суду
України №5 від 12.06.2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду», готуючи справу
до розгляду, суд повинен
визначити: обставини, які мають
значення для справи, та факти, що
підлягають встановленню і покладені в
основу вимог і заперечень;
характер спірних правовідносин і зміст
правової вимоги; матеріальний закон,
який регулює спірні правовідносини;
вирішити питання про склад осіб,
які братимуть участь у справі;
з'ясувати, які є докази на
підтвердження зазначених фактів;
визначити коло доказів відповідно до
характеру спірних правовідносин і
роз'яснити, якій із сторін слід
довести певні обставини; вжити
заходів для забезпечення явки в судове
засідання, а також сприяти
врегулюванню спору до судового
розгляду, аналогічне твердження
закріплене в ст. 130 ЦПК України.

У п.10 вищевказаної постанови зазначено,
що вирішуючи питання про склад осіб,
які братимуть участь у справі (стаття 26
ЦПК ), суд повинен виходити
зхарактеру спірних
правовідносин, визначеної ним
норми матеріального права, яка
підлягає застосуванню, та з
матеріально-правового інтересу у
вирішенні справи.

Згідно положень ч. 1 ст. 33 ЦПК
України, в редакції чинній на час
вирішення даного спору, суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що
законодавець поклав на позивача
обов'язок визначати відповідача у
справі і суд повинен розглянути позов
щодо тих відповідачів, яких визначив
позивач. Водночас якщо позивач
помилився і подав позов до тих, хто
відповідати за позовом не повинен, або
притягнув не всіх, він не позбавлений
права звернутись до суду з клопотанням
про заміну неналежного відповідача чи
залучення до участі у справі
співвідповідачів і суд таке клопотання
задовольняє. Тобто ініціатива щодо
заміни неналежного відповідача
повинна виходити від позивача, який
повинен подати клопотання. У цьому
клопотанні позивач обґрунтовує
необхідність такої заміни, а саме, чому
первісний відповідач є неналежним і
хто є відповідачем належним. Подання
позивачем такого клопотання свідчить,
що він не лише згідний, але й просить
про заміну неналежного відповідача
належним.

З урахуванням принципу
диспозитивності суд не має права
проводити заміну неналежного
відповідача належним з власної
ініціативи, як це було раніше
передбачено у другому реченні ч. 1 ст. 33
ЦПК України. Якщо суд вважає, що
відповідач визначений неправильно, суд
може інформувати позивача про
можливість заміни, але якщо позивач
відповідного клопотання не подає, суд
повинен розглядати справу далі і
відмовляти у позові.

В судовому засіданні позивачу
неодноразово роз'яснювалось право про
можливість заявити клопотання про
заміну первісного відповідача
належним відповідачем, або залучення
до участі у справі іншу особу як
співвідповідача, а саме на товариство з
обмеженою відповідальністю
«Торговельно-виробничий центр № 1308».
Позивач своїм правом не скористався.

Перевіривши та з'ясувавши всі
необхідні обставини справи та оцінюючи
всі наявні докази по справі, досліджені
в судовому засіданні в їх сукупності,
приймаючи до уваги вищевикладене, суд
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог

Керуючись ст.ст. 47, 115, 116, 117, 237-1
Кодексу законів про працю України,
ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 130, 208, 209,
212-215,218, 367 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати -
відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на рахунок
держави.

Рішення може бути оскарженим до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Самарський районний суд
міста Дніпропетровська протягом 10
днів після проголошення, а особами, які
не були присутніми при проголошені
рішення, в той же строк з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.В.Поштаренко