АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/5209/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2973/14
Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С.
Доповідач Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Гальонкіна
С.А.,

суддів: Омельченко Л.М.,
Прядкіної О.В.,

при секретарі: Верещаці М.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 29 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки та піклування
Полтавської районної державної
адміністрації, Прокуратура
Полтавського району Полтавської
області, про позбавлення батьківських
прав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року позивачка звернулася
до місцевого суду з позовом до
відповідача про позбавлення
батьківських прав. Свої позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що відповідач не
виконує своїх батьківських обов'язків,
не спілкується з дітьми та не надає
матеріальної допомоги на їх утримання
а тому просила позбавити ОСОБА_2
батьківських прав з підстав,
встановлених пунктом 2 частини 1 статті
164 СК України.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 29 липня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про позбавлення батьківських прав -
відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення місцевого суду скасувати,
постановити нове, яким задовольнити
позовні вимоги. Посилається на те, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом було порушено
норми матеріального і процесуального
права. Зазначає, що відповідач не
спілкується з дітьми, не надає на їхнє
утримання матеріальної допомоги, тоді
як вони потребують додаткових
матеріальних затрат, в зв'язку з їх
станом здоров'я. Вважає, що під час
розгляду справи нею було надано докази,
що відповідач навмисно ухиляється від
виконання батьківських обов'язків, а
тому є всі підстави для позбавлення
його батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з підстав, визначених ст.308
ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно було встановлено судом першої
інстанції, рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області від
12.02.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, який був укладений 14 жовтня 2011
року в Супрунівській сільській раді
Полтавського району.

Відповідно до свідоцтв про народження,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Згідно довідок Полтавського
навчально-реабілітаційного центру від
13.01.2014 р. № 17, 18 ОСОБА_4 навчається в
центрі з 28.11.2013 р., а ОСОБА_3 - з 15.10.2012 р.,
з понеділка по пятницю по теперішній
час.

Служба у справах дітей Полтавської
райдержадміністрації в своїх
висновках від 22.05.2013 року та 29.05.2014 року
вважає за недоцільне позбавляти
ОСОБА_2, батьківських прав щодо його
малолітніх дітей.

Відповідно до акту обстеження
житлово-побутових умов ОСОБА_2,
складеного комісією Супрунівської
сільської ради Полтавського району
13.01.2014 року, ОСОБА_2 має задовільні умови
проживання.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції були допитані свідки ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, оцінка показів яких
судом проведена з дотриманням норм ст.
212 ЦПК України.

До матеріалів справи долучені
характеристики на ОСОБА_2, як негативні,
так і задовільні, однак, вони не містять
в собі інформації щодо виконання
ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків.

Також до справи долучені копії
пояснень свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та
характеристика на ОСОБА_3, видана
Полтавським навчально-реабілітаційним
центром, які правомірно судом не взяті
до уваги, оскільки копії пояснень
належним чином не завірені, а
характеристика не містить дату видачу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що факт ухилення відповідача від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дітей не знайшов свого
підтвердження, не доведений позивачем.

Колегія суддів в повній мірі
погоджується з висновками місцевого
суду про недоведеність позивачем
позовних вимог та вважає, що судом
вірно було встановлено фактичні
обставини по справі, характер виниклих
правовідносин та правильно проведено
аналіз норм чинного законодавства.

Законодавство про охорону дитинства
ґрунтується на Конституції України,
Конвенції ООН про права дитини,
міжнародних договорах, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, і складається із Закону
України «Про охорону дитинства» від 21.
06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших
нормативно-правових актів, що
регулюють суспільні відносини у цій
сфері.

Мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо не впливає на
обсяг їхніх прав і не звільняє від
обов'язків щодо дитини. Здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків, мають ґрунтуватись на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватись всупереч інтересам
дитини (ст.ст.141,155 СК України).

Відповідно до ст. 157 СК України, той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини,

зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той із батьків, з
ким проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону
дитинства» батько та мати мають рівні
права та обов'язки щодо своїх дітей.
Предметом основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

Відповідно до принципу, закріпленому в
Декларації прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості.

Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про
права дитини 1989 р., Україна прийняла на
себе міжнародно-правові зобов`язання
по здійсненню міжнародних стандартів
прав дитини, відповідно з якими вона
повинна забезпечити добробут, охорону
здоров`я, житло, освіту для кожної
дитини без будь-якої дискримінації,
забезпечити якнайкраще здійснення
інтересів і прав дитини в усіх сферах
суспільного життя.

Норми цієї конвенції,
відповідно до ст.9 Конституції України
1996 р., діють як складова національного
законодавства України з 27 вересня 1991
року, тобто з часу її ратифікації
Україною.

Згідно статті 3 Конвенції про права
дитини, у всіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 8
Конвенції про права дитини -
держави-учасниці зобов'язуються
поважати право дитини на збереження
індивідуальності, включаючи
громадянство, ім'я та сімейні зв'язки,
як передбачається законом, не
допускаючи протизаконного втручання.

Мати, батько можуть бути позбавлені
судом батьківських прав, якщо вона, він
не забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявили щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жеребкування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини. (ст. 164 СК України).

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини інших осіб, які
незаконно їх утримують та інше), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема, ставлення батьків до
дітей.

Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

При розгляді справи в суді, місцевим
судом встановлено, що діти хоча і
проживають з матір'ю, але фактично
основну частину часу перебувають в
Полтавському
навчально-реабілітаційному центрі на
повному забезпечені (протягом п'яти
днів в тиждень, крім вихідних), де
виховуються, доглянуті, одягнені.
Відповідач не веде аморального стану
життя, який може впливати на виховання
та здоров'я дітей.

Ці висновки суду не спростовуються
матеріалами справи та доводами
апелянта.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків можливе лише за умови винної
поведінки батьків, свідомого
нехтування ними своїми обов'язками.

Місцевим судом вірно дано оцінку
показам допитаних свідків та враховано
ставлення відповідача до пред'явленої
вимоги та його прохання не позбавляти
батьківських прав

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що від виконання своїх
батьківських обов'язків він не
ухилявся, позивачка перешкоджає йому
зустрічатися з дітьми - навмисно не дає
дітей для спілкування, не дозволяє з
ними бачитися, забороняє вихователям
пускати його та його родичів до дітей.
Такі твердження відповідача
підтверджуються, зокрема, показами
свідка ОСОБА_10, яка в судовому
засіданні пояснила, що працює
заступником директора в Полтавському
навчально-реабілітаційному центрі,
батька ОСОБА_2 за два роки бачила 5-6
разів, останній раз коли був конфлікт,
тяк як він хотів забрати старшого сина
додому, але йому в цьому відмовили, так
як заборонила мати.

Наявність заборгованості по аліментам
не є підставою для позбавлення
відповідача батьківських прав, так як
позивач не позбавлена можливості
вирішувати питання щодо стягнення
заборгованості по аліментам та
застосування відповідальності за
прострочення сплати аліментів
відповідно до ст.ст. 194, 196 СК України.

Так само, позивач не обмежена в праві
звернення до суду з вимогою про
стягнення додаткових витрат на дітей,
що викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її
хворобою, каліцтвом, тощо).

Доказів винної поведінки відповідача
та свідомого його ухилення від
виконання батьківських обов'язків
матеріали справи не містять.

Позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, а факт наявності
судимості відповідача та порушення
проти нього кримінального провадження
не може бути підставою для позбавлення
його батьківських прав, оскільки
засудження та обвинувачення не
стосується умисного злочину щодо
дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях. Колегія суддів вважає
невірним включення судом до тексту
рішення абзацу 38 описової та
мотивувальної частини, в якому суд
першої інстанції висловив свої
враження, що позбавлення батьківських
прав позивачці необхідно формально для
визначення її статусу як одинокої
матері з метою покращення свого
матеріального становища. Однак, цей
недолік не вплинув на правильність
прийнятого рішення, а тому не може бути
підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи вище викладене, колегія
суддів вважає, що позивачкою не надано
належних і допустимих доказів
невиконання відповідачем своїх
батьківських обов'язків без поважних
причин, судом не встановлено винної
поведінки останнього щодо ухилення від
виховання дітей і свідомого нехтування
ним своїми обов'язками, тому підстави
для позбавлення відповідача
батьківських прав, установлені пунктом
2 частини першої статті 164 СК України,
відсутні.

Висновки місцевого суду зроблені на
підставі повного, всебічного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів, доводів та
заперечень сторін, яким судом дана
відповідна правова оцінка. Розгляд
справи проведений з дотриманням
принципу змагальності та
диспозитивності, а оцінка доказів
проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК
України.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції. Наведені в апеляційній
скарзі доводи фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновками суду першої інстанції та з
їх оцінкою, а тому не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
місцевим судом норм матеріального і
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів вважає, що при вирішенні
спору по суті місцевим судом були вірно
враховані та застосовані норми
матеріального і процесуального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 29 липня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
С.А.Гальонкін

Судді: (підпис)
Л.М.Омельченко

(підпис)
О.В.Прядкіна

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.А.Гальонкін