У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Касьяна О.П., Іваненко
Ю.Г., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Київської
регіональної спілки споживчої
кооперації до ОСОБА_6, треті особи:
Київська міська рада, Державна
реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві,
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві, про визнання права власності,
за касаційною скаргою
Київської регіональної спілки
споживчої кооперації на рішення
апеляційного суду м. Києва від 15 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Київська регіональна
спілка споживчої кооперації
звернулася до суду з позовом, у якому
зазначала, що 02 січня 2013 року між нею та
ОСОБА_6 укладений договір оренди майна,
за умовами якого останній прийняв у
строкове платне користування цілісний
майновий комплекс по АДРЕСА_1, що
належить орендодавцю на підставі
свідоцтва про право власності.
Відповідач не сплачує орендну плату,
тому позивач направив йому
повідомлення про відмову від договору
оренди та вимогу про необхідність
звільнення займаного ним об'єкта
оренди. Проте відповідач відмовився
передати позивачу цілісний майновий
комплекс у зв'язку з тим, що, на його
думку, позивач не є власником спірного
майна.

Київська регіональна спілка споживчої
кооперації просила визнати за нею
право власності на майновий комплекс,
що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, та складається з наступних
будівель: літера «А» (головний склад)
площею 7400,9 кв. м; літера «Б»
(центральний склад) -1906,2 кв. м; літера
«И» (приміщення прохідної) - 34,4 кв. м.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 26 квітня 2013 року до
участі у справі в якості третіх осіб
залучено Київську міську раду,
Державну реєстраційну службу
Головного управління юстиції у
м. Києві, Інспекцію держаного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 08 травня 2013 року
позов задоволено. Визнано за Київською
регіональною спілкою споживчої
кооперації право власності на майновий
комплекс по АДРЕСА_1,
який складається з будівель: літера «А»
(головний склад) площею 7400,9 кв. м; літера
«Б» (центральний склад) площею 1906,2 кв. м;
літера «И» (приміщення прохідної) −? 34,4
кв. м. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
15 січня 2014 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 08 травня 2013
року скасовано, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Київська
регіональна спілка споживчої
кооперації, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першого інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд
керувався тим, що законом не
передбачено такої підстави для
визнання права власності за особою, як
невиконання зобов'язання за договором.
У разі невиконання умов договору
однією із сторін інша сторона може
вимагати його виконання.

Із такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що майновий
комплекс по АДРЕСА_1 передано до
статутного фонду Київської
регіональної спілки споживчої
кооперації на підставі розпорядчого
акта колишнього власника, а саме:
постанови правління Київської
обласної спілки споживчих товариств
від 12 березня 2002 року № 5 та складеного
на її підставі акта приймання-передачі.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 18 грудня 2002 року Київська
регіональна спілка споживчої
кооперації є власником майнового
комплексу загальною площею 8207,60 кв. м
(головний склад (літери «А», «Б») - 6679, 50
кв. м; центральний склад (літери «В»,
«Ж») - 1482,6 кв. м; приміщення прохідної
(літера «И») - 45,50 кв. м), який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.
11−?13, 22−?77).

02 січня 2013 року між Київською
регіональною спілкою споживчої
кооперації та ОСОБА_6 укладений договір
№ 3 оренди майна, за умовами якого
позивач, як орендодавець, передав, а
ОСОБА_6, як орендар, прийняв у строкове
платне користування цілісний майновий
комплекс по АДРЕСА_1 (а.с.
6−?8).

Звертаючись до суду з позовом, Київська
регіональна спілка споживчої
кооперації вказувала, що фактично за
адресою: АДРЕСА_1,
розташований майновий комплекс
загальною площею 9341,5 кв. м, який
складається з наступних будівель:
літера «А» (головний склад) площею 7400,9
кв. м; літера «Б» (центральний склад) −?
1906,2 кв. м; літера «И» (приміщення
прохідної) - 34,4 кв. м; при цьому різниця в
1133,9 кв. м помилково не включена до
свідоцтва про право власності на
майновий комплекс від 18 грудня 2002 року,
а зважаючи на відмову відповідача від
повернення нерухомого майна власнику,з
посиланням на відсутність
правовстановлюючих документів на
спірні приміщення площею 9341,5 кв.м.,
позивач вважав, що має право на захист
своїх порушених прав шляхом визнання
оспорюваного відповідачем права
власності у судовому порядку.

Судами досліджено фотокопії звернення
Київської регіональної спілки
споживчої кооперації від 19 квітня 2012
року та 31 серпня 2012 року до
Комунального підприємства «Київське
міське бюро технічної інвентаризації»
та Головного управління комунальної
власності м. Києва, відповідно, про
внесення змін до технічного паспорта
приміщення та видачу нового свідоцтва
про право власності на об'єкт
нерухомого майна з правильним
зазначенням площі нерухомого майна.
Відповіді на вказані звернення не
отримано.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦК України до
складу підприємства як єдиного
майнового комплексу входять усі види
майна, призначені для його діяльності,
включаючи земельні ділянки, будівлі,
споруди, устаткування, інвентар,
сировину, продукцію, права вимоги,
борги, а також право на торговельну
марку або інше позначення та інші
права, якщо інше не встановлено
договором або законом.

При вирішенні спору необхідно
врахувати, що відповідно до п. 3.2.
розділу 3 Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженої наказом Держбуду України
від 24 травня 2001 року № 127 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із
змінами) (далі - Інструкція), виявлені в
установленому порядку самочинно
збудовані будинки або прибудови до
будинків, господарські будівлі
(прибудови), торговельні, господарські
кіоски та павільйони, металеві гаражі
підлягають технічній інвентаризації з
включенням їх у планові та інші
матеріали. У разі самочинного
будівництва на оригіналах
інвентаризаційної справи, технічного
паспорта і копіях планових матеріалів,
що їх видають власникам, на вільному
від записів місці, з лицьового боку
проставляють штампи встановленого
зразка. Таких штампів технічний
паспорт спірного нерухомого майна
немає.

Із висновку експертного дослідження за
результатами будівельно-технічного
дослідження від 20 листопада 2013 року №
12570/13-42, виконаного Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, наданим позивачем до суду
апеляційної інстанції, вбачається, що
будівлі, позначені у матеріалах
технічної інвентаризації немайнового
комплексу по АДРЕСА_1, які виготовлені
Київським міським бюро технічної
інвентаризації станом на 23 квітня 2002
року, під літерами «А», «В», «Ж», «Г», «Д»
та «Е» фактично є єдиною будівлею.
Роботи, проведені у будівлях майнового
комплексу по АДРЕСА_1, які пов'язані із
улаштуванням та демонтажем
перегородок, зміною призначень
приміщень, улаштуванням та закриттям
дверних прорізів у внутрішніх
некапітальних стінах, улаштуванням
допоміжних приміщень санвузлів
(у тому числі монтажем та демонтажем
санітарно-технічного обладнання,
перенесенням інженерних комунікацій),
що вбачається із технічних паспортів
від 23 квітня 2002 року, 19 вересня 2011 року
та 29 травня 2012 року, а також
результатів проведеного натурного
обстеження, відповідно до положень
Інструкції не належать до самочинного
будівництва. Роботи, проведені у
будівлях майнового комплексу по
АДРЕСА_1, які пов'язані із улаштуванням
та демонтажем перегородок, зміною
призначень приміщень, улаштуванням та
закриттям дверних прорізів у
внутрішніх некапітальних стінах,
влаштуванням допоміжних приміщень
санвузлів (у тому числі монтажем та
демонтажем санітарно-технічного
обладнання, перенесенням інженерних
комунікацій), не вплинули на несучу
здатність будівель та їх технічний
стан (а.с. 184−?192, т. 2)

Крім того, постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14 січня 2014 року визнано
протиправним та скасовано припис
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві від 25 червня 2012 року «Про
усунення порушення вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил», згідно
з яким на підставі позапланової
перевірки Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві від 25 червня 2013 року складено
акт, згідно з яким встановлено, що
Київською регіональною спілкою
споживчої кооперації порушено вимоги
ч. 8 ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
у зв'язку з проведенням самовільної
реконструкції майнового комплексу по
АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції дослідив технічні
паспорти на спірні будівлі і встановив
відсутність на технічних паспортах
будівель позивача відмітки про
самовільне будівництво (реконструкцію,
перебудову, перепланування), що
свідчить про те, що такі площі були
наявні на момент видачі позивачу
свідоцтва від 18 грудня 2002 року та не є
самовільно побудованими чи
реконструйованими, а відтак помилково
не були включені до свідоцтва про право
власності позивача.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

У зазначеній нормі передбачено, що
особа має право звернутися до суду з
позовом про визнання права власності: 1)
якщо це право оспорюється або не
визнається іншими особами (за умови, що
позивач не перебуває з цими особами у
зобов'язальний відносинах, оскільки
права осіб, які перебувають у
зобов'язальних відносинах, повинні
захищатися за допомогою відповідних
норм інституту зобов'язального права);
2) у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК
України є відсутність іншого, крім
судового, шляху для відновлення
порушеного права. Позивачем у позові
про визнання права власності є особа,
яка вже є власником.

Відповідачем у позові про визнання
права власності є будь-яка особа, яка
сумнівається у належності майна
позивачеві або не визнає за ним права
здійснювати правомочності власника,
або така особа, що має до майна власний
інтерес.

Із цього приводу судам слід
враховувати, що відповідно до ЦПК
України сторонами в цивільному процесі
з розгляду справ позовного провадження
є позивач і відповідач, а можливості
звернення до суду з позовом, де
відсутній конкретний відповідач, чинне
законодавство не передбачає; закон
прямо вказує на те, що вимоги про
визнання права власності
розглядаються в позовному провадженні;
відповідачами у таких справах є особи,
які не визнають належності на праві
власності майна позивачу у зв'язку з
відсутністю у нього відповідного
документа.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено,
що право власності та інші речові права
на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).

Статтею 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
відносин) встановлено, що обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права на нерухоме майно, що
знаходиться на території України,
фізичних та юридичних осіб, держави,
територіальних громад, іноземців та
осіб без громадянства, іноземних
юридичних осіб, міжнародних
організацій, іноземних держав.

У п. 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
передбачено, що з урахуванням положень
частини першої статті 15 та статті 392 ЦК
України власник майна має право
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі захисту
права власності виникає тоді, коли
наявність суб'єктивного права власника
не підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється. Стаття 392
ЦК України не регулює правовідносин
щодо самочинно збудованого нерухомого
майна.

Вимоги про визнання права власності є
необхідною умовою для досягнення
позивачем й іншої мети позову -
отримання правовстановлюючих
документів на майно. І визнання цього
права за особою судом є передумовою для
зобов'язання іншої сторони повернути
вказане майно власнику.

У даному випадку позивачем надано
докази того, що спірне нерухоме майно
було побудовано на земельній ділянці,
наданій Київській обласній
споживспілці на підставі рішення
виконавчого комітету Київської
міської ради депутатів трудящих від 06
липня 1954 року № 1136, будівлі введені в
експлуатацію та право власності на них
посвідчено свідоцтвом про право
власності на майновий комплекс,
виданим Київською міською державною
адміністрацією від 03 липня 2002 року,
також висновком експерта та постановою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 14 січня 2014
року підтверджено, що вказаний
майновий комплекс не добудовувався та
не перебудовувався, а проведена
реконструкція не потребує будь-яких
дозволів та узгоджень із компетентними
органами.

Апеляційний суд на вказані вимоги
закону уваги не звернув, неправильно
застосував норми матеріального праа та
порушив норми процесуального права,
безпідставно скасував законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, тому в силу вимог ч. 3 ст. 335
ЦПК України рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київської
регіональної спілки споживчої
кооперації задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
15 січня 2014 року скасувати, рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
08 травня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян О.М.
Ситнік