Ухвала іменем україни 28 травня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів:
Гончара В.П., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,
Савченко В.О., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове агентство «Верус» про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 02 серпня 2011 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2010 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
був укладений кредитний договір від 06
червня 2007 року № МI-79-07, за умовами якого
банк надав, а ОСОБА_4 отримав кредит у
розмірі 18 000 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 16,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. ОСОБА_4
зобов'язався повернути отриманий
кредит і сплатити відсотки у
встановленому договором розмірі та
строки, що підтверджується копією
зазначеного договору з відповідними
додатками та доповненнями. Свої
зобов'язання за кредитним договором
ОСОБА_4 належним чином не виконав, у
зв'язку з чим у нього утворилась
заборгованість за вказаним договором,
яка з урахуванням всіх штрафних
санкцій, пені та відсотків станом на 16
лютого 2010 року становила 12 105,78 доларів
США.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ОСОБА_5 та
ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений
договір поруки, за умовами якого ОСОБА_5
зобов'язався відповідати перед банком
за виконання ОСОБА_4 своїх обов'язків за
кредитним договором від 06 червня 2007
року № МI-79-09.

12 січня 2009 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«Верус» (далі - ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус») та ПАТ КБ
«ПриватБанк» був укладений договір
поруки, за умовами якого ТОВ
«Українське фінансове агентство
«Верус» зобов'язалось відповідати
перед банком за виконання ОСОБА_4 своїх
обов'язків за вказаним кредитним
договором.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 02 серпня
2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково.

Стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» з ОСОБА_4, ОСОБА_5 суму
заборгованості в розмірі 96 297 грн 60 коп.

Стягнуто на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ТОВ «Українське фінансове
агентство «Верус» 200 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
02 серпня 2011 року в частині солідарного
стягнення судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь
держави судові витрати у справі по 542
грн 50 коп. з кожного.

В іншій частині заочне рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати судові рішення суду першої
та апеляційної інстанцій, ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити в
частині стягнення з нього-ОСОБА_5 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно
з відповідачем ОСОБА_4 заборгованості
за кредитним договором від 06 червня 2007
року № МІ-79-09, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, керуючись положеннями ст.
ст. 526, 527, 553, 554, 610, 629 ЦК України, виходив
з того, що ОСОБА_4 своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконав, кошти
не повернув, що є підставою для їх
стягнення солідарно з боржника ОСОБА_4
та поручителя ОСОБА_5

Апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції та залишив
рішення в цій частині без змін,
змінивши його в частині солідарного
стягнення судових витрат.

Проте з такими висновками судів не
можна погодитись з наступних підстав.

Судами встановлено, що 06 червня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір №
МI-79-07 за умовами якого банк надав, а
ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 18 000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 16,00 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом (а. с. 16-20).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 06 червня 2007 року
між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був
укладений договір поруки, за умовами
якого ОСОБА_5 зобов'язався відповідати
перед банком за виконання зобов'язань
за кредитним договором від 06 червня 2007
року № МI-79-09, згідно з умовами якого
кредитор надав боржнику кредит у
розмірі 18 тис. доларів США, а боржник
зобов'язаний повернути кредит у строк
до 04 червня 2010 року, сплачувати за його
користування 16 % річних (а. с. 13).

Боржником у вказаному договорі
зазначено ОСОБА_6.

Відповідно до довідок, наданих ПАТ КБ
«ПриватБанк», при виготовленні тексту
договору поруки від 06 червня 2007 року
№ МI-79-09 було допущено
технічну помилку, а саме неправильно
зазначено прізвище, ім'я, по батькові
боржника, замість «ОСОБА_4» вказано
«ОСОБА_6». Вся інша інформація, зокрема
номер кредитного договору, розмір
кредитних коштів, строк дії договору,
процентна ставка відповідають
дійсності (а. с. 102, 149).

Технічна помилка в договорі не
виправлена та відповідні зміни до
договору не внесено.

ОСОБА_5, заперечуючи проти позову в
частині солідарної відповідальності з
ОСОБА_4, посилався на те, що він
відповідає за зобов'язаннями ОСОБА_6, як
це вказано в договорі, а не ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд, обґрунтовуючи рішення в частині
солідарної відповідальності ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 послався на надані банком
довідки, які без погодження їх змісту з
іншою стороною договору, а саме
поручителем ОСОБА_5 не можна вважати
достатнім доказом належного
оформлення договору поруки відповідно
до вимог ст. 547 ЦК України, яка
передбачає, що договір поруки
укладається тільки в письмовій формі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

За таких обставин,
висновки судів щодо того, що ОСОБА_5
відповідає саме за зобов'язаннями
ОСОБА_4, а не ОСОБА_6, як це зазначено в
договорі, при запереченні цього факту
самим ОСОБА_5 фактично є припущеннями,
суди належним чином не з'ясували, чи є
інші належні та допустимі докази на
підтвердження того, що ОСОБА_5
погодився відповідати за
зобов'язаннями ОСОБА_4, а не ОСОБА_6,
оскільки в матеріалах справи вони
відсутні.

Задовольняючи позов, в
частині солідарної відповідальності
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої та
апеляційної інстанції доводів та
заперечень останнього не перевірив,
судами не враховано вимоги ч. 4 ст. 60, ст.
ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення
суду не може ґрунтуватись на
припущеннях, а всі докази оцінюються у
сукупності і жоден з них не має для суду
наперед встановленого значення. При
цьому, відхиляючи одні докази і беручи
за основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що апеляційним судом
зроблено не було.

Враховуючи те, що
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судом не встановлені, рішення судів
першої інстанції та апеляційної
інстанції не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 02 серпня
2011 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.П. Гончар Л.М. Мазур В.А.
Нагорняк В.О. Савченко