АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/2756/13-ц
Провадження № 22-ц/792/1740/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого судді - Гринчука
Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

при секретарі: Гриньовій А.М.,

з участю ОСОБА_1 та його представника -
адвоката ОСОБА_2,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя та зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя з апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 7 липня 2014 року, -

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_3
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1
про розподіл спільного майна подружжя,
а саме виділення їй малої
архітектурної форми - магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_1" вартістю 47 111 грн. та
автомобілю ВАЗ 21102, д.н. НОМЕР_1 вартістю
27 200 грн. ОСОБА_1 виділити магазин
„ІНФОРМАЦІЯ_2" вартістю 90 985 грн.
Стягнути з відповідача на її користь 3
291,60 грн. компенсації на відшкодування
сплачених спільних боргів а також
судові витрати.

На обґрунтування позову
зазначила, що під час перебування у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ними за спільні кошти було придбано
вищевказане майно ,яке в добровільному
порядку ОСОБА_1 поділити не бажає.

В зустрічному позові ОСОБА_1
зазначив, що магазини „ІНФОРМАЦІЯ_1" та
„ІНФОРМАЦІЯ_2" не є об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки були придбані та
використовуються ним та відповідачем
до цього часу з метою здійснення
підприємницької діяльності. Він та
його бувша дружина зареєстровані як
суб'єкти підприємницької діяльності -
приватні підприємці та здійснюють свою
діяльність ОСОБА_3 - у магазині
„ІНФОРМАЦІЯ_1", а він - у магазині
„ІНФОРМАЦІЯ_2". При цьому вказав на те,
що під час шлюбу спільно з відповідачем
було придбано автомобіль ВАЗ 21102, д.н.
НОМЕР_1 вартістю 27 200 грн. та рухоме
майно вартістю 28800 грн. Просив суд
виділити йому автомобіль а ОСОБА_3
рухоме майно.

________________________________________________________________________
________________________

Головуючий у першій інстанції - Маршал
І.М. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 59

Рішенням Славутського
міськрайонного суду від 7 липня 2014
року позов ОСОБА_3 було задоволено
частково.

У власність позивача виділено
магазин „ІНФОРМАЦІЯ_1" та автомобіль
ВАЗ 21102, д.н. НОМЕР_1, відповідачу
виділено приміщення магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2". Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 8 337 грн. грошової
компенсації вартості її частки, 3 291,60
грн. компенсації на відшкодування
сплачених боргів подружжя та 3 685,25 грн.
судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 було
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підтвердження доводів
апеляційної скарги апелянт зазначив,
що ОСОБА_3 пропустила строк для
звернення до суду із позовом,
встановлений нормами ЦК України, однак
в суд першої інстанції із заявою про
застосування наслідків спливу
позовної давності він не звертався,
оскільки вважав, що суд відмовить у
позові з тих підстав, що спірні
магазини не є об'єктами права спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
мають статус майна приватного
підприємця і не підлягають розподілу.
Оскільки ОСОБА_3 здійснює свою
підприємницьку діяльність у магазині
„ІНФОРМАЦІЯ_1", а він у магазині
„ІНФОРМАЦІЯ_2", тому це майно повинно
залишитися відповідно у власності
бувшої дружинин та його.

В суді апелянт та його
представник підтримали доводи
апеляційної скарги.

ОСОБА_3 в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечила та пояснила, що рішення суду
є законним та обґрунтованим, тому
підстав для його скасування немає.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги та
заперечення сторін, допустив порушення
норм матеріального права.

У зв'язку з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи та порушенням судом норм
матеріального права оспорюване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Судом встановлено, що в період з
04.03.1989 року по 14.02.2011 рік сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_1 зареєстрований як
приватний підприємець з 23.08.1994 року, а
ОСОБА_3 з 19.12.2004 року.

Під час перебування у
зареєстрованому шлюбі за спільні кошти
сторін було побудовано та введено в
експлуатацію приміщення магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2", який має статус
нерухомого майна (акт державної
технічної комісії про прийняття
закінченого будівництвом об'єкта в
експлуатацію від 15.06.2001 року, який був
затверджений рішенням виконкому
Славутської міської ради від 27.11.2001
року, №305) та приміщення магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_1", який має статус малої
архітектурної форми (акт державної
технічної комісії про прийняття
закінченого будівництвом об'єкта в
експлуатацію від 30.11.2005 року, який був
затверджений рішенням виконкому
Славутської міської ради від 28.12.2005
року, №486).

Також було придбано автомобіль
ВАЗ 21102, д.н. НОМЕР_1 в розстрочку у ТОВ
„Автоклуб". При цьому після розрізання
шлюбу ОСОБА_3 товариству було сплачено
залишок недоплати вартості
транспортного засобу в сумі 6583,20 грн.

Ці обставини були правильно
встановлені судом і підтверджені
матеріалами справи.

Задовольняючи позов суд прийшов
до обґрунтованого висновку про те, що
магазин „ІНФОРМАЦІЯ_1" та автомобіль
„ВАЗ 21102" є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя і підлягає
розподілу між сторонами.

В той же час вирішуючи питання
щодо визнання магазину „ІНФОРМАЦІЯ_2"
спільним майном подружжя суд
допустився помилки.

Встановлено, що магазини
„ІНФОРМАЦІЯ_2" та „ІНФОРМАЦІЯ_1" були
набуті у шлюбі як до, так і після
набрання чинності ЦК України та СК
України.

Суд в рішенні посилався на положення
ст.ст. 57, 68, 69 СК України і з урахуванням
рішення КСУ від 19.09.2012 року, № 17-рп/2012 у
справі за конституційним поданням ПП
„Ікіо" щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 61 СК України, дійшов
висновку про те, що майно фізичної
особи - підприємця є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Разом з тим судом не враховано того, що
положення СК України підлягають
застосуванню лише до правовідносин,
які склалися після набрання ними
чинності. До поділу майна, що було
придбано в 2001 році ці положення
застосуванню не підлягають.

Норми КпШтС Української РСР, які при
розгляді даної справи підлягали
застуванню щодо вирішення питання по
розподілу магазину „ІНФОРМАЦІЯ_2"
поряд із СК України щодо поділу
магазину „ІНФОРМАЦІЯ_1" та автомобілю
„ВАЗ 21102", встановлювали принцип
презумпції спільності майна подружжя
незалежно від наявності або
відсутності статусу підприємця та
факту оформлення правовстановлюючих
документів на майно, придбане особами,
з метою створення спільної власності
на одного з подружжя.

Таким чином суд невірно визначився з
характером спірних правовідносин та не
застосував закон, що підлягав
застосуванню.

Аналогічна позиція міститься у
постанові ВСУ від 22 лютого 2012 року

№ 6-9 9цс 11, прийнятій в порядку
перегляду судових рішень, яка
відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

У п. 23 постанови Пленуму ВСУ №11
від 21 грудня 2007 року „Про практику
застосування законодавства при
розгляд справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя"
роз'яснено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до ст. 22 КпШтС
Української РСР, який був чинним на час
придбання спірного магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2" майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Статтею 28
цього ж Кодексу, зокрема, передбачено,
що в разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

З матеріалів справи вбачається,
що магазина „ІНФОРМАЦІЯ_2",
розташований по вулиці Мануїльського,
8-а в м. Славуті відноситься до об'єктів
нерухомого майна вартістю 90 985 грн., що
підтверджено висновком судової
експертизи №40110/3 - С від 30.04.2014 року.
Документами, які підтверджують
правомірність побудови магазину
забудовником ОСОБА_1 в 2001 році є акт
державної технічної комісії про
прийняття закінченого будівництвом
об'єкта в експлуатацію від 15.06.2001 року,
який був затверджений рішенням
виконкому Славутської міської ради від
27.11.2001 року, №305. Правовстановлюючих
документів на вказане майно матеріали
справи не містять, оскільки, як
вбачається з пояснень сторін, наданих в
суді та даних, отриманих від
Славутського БТІ, право власності на
вказаний об'єкт за будь-ким зі сторін не
оформлялося та не реєструвалося.

Відповідно до Інструкції про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, затвердженої наказом
Держбуду України від 09.06.1998 року, № 121,
яка була чинна на час виникнення
спірних правовідносин, державну
реєстрацію права власності на об'єкти
нерухомого майна здійснюють
комунальні підприємства - бюро
технічної інвентаризації. Державна
реєстрація права власності на об'єкти
нерухомого майна в бюро технічної
інвентаризації є обов'язковою для
власників, незалежно від форм
власності. Реєстрація права власності
на об'єкти нерухомого майна
провадиться на підставі
правовстановлювальних документів, за
рахунок коштів власників нерухомого
майна. Оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна провадиться з
видачею свідоцтва про право власності
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування.

Таким чином, враховуючи ту
обставину, що жодна зі сторін не
оформила своє право власності на
спірне майно у передбаченому законом
порядку, тому, беручи до уваги
вищезазначені норми законодавчих
актів, сторони позбавлені можливості
ставити питання про визнання магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2" об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та його
розподіл.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема
висновку судової інженерно - технічної
експертизи №40110/З-С від 30.04.2014 року
вбачається, що приміщення магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2" має самочинні прибудови,
а саме: котельню, літній майданчик,
влаштовано опалення та водопостачання
магазину, в зв'язку з чим вони не були
прийняті експертом до уваги при
проведенні експертизи (а.с. 115, 116).

Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Хмельницькій області було встановлено
факт самовільного будівництва
господарської будівлі ОСОБА_1, в зв'язку
з чим постановою заступника начальника
Інспекції від 18.08.2014 року на нього було
накладено адміністративне стягнення у
вигляді 5950 грн. штрафу.

З технічного паспорту спірного
магазину вбачається, що самовільно
прибудована споруда котельні
нерозривно пов'язана з основним
приміщенням магазину, складають з ним
єдине ціле.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотним порушенням будівельних норм і
правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Судом першої інстанції залишилася поза
увагою та обставина, що після прийняття
в експлуатацію спірного об'єкта в 2001
році до магазину було самочинно
добудовано декілька приміщень та
проведено роботи по встановленню
опалення та водопостачанню нерухомого
майна, правомірність яких матеріали
справи не містять.

За таких обставин, враховуючи вимоги
закону та нормативних документів щодо
розподілу нерухомого майна в натурі,
зокрема п. 2.3. Інструкції щодо
проведення, виділу та розрахунку
часток об'єктів нерухомого майна,
затвердженої наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України №55 від 18.06.2007
року, п. 3.2. Інструкції „Про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна",
затвердженої наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України №127 від 24.05.2001
року, колегія суддів приходить до
висновку про незаконність позовних
вимог ОСОБА_3 в частині визнання
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_2" та його розподілу також
і за вищевказаних обставин.

Відповідно до ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Крім того слід також врахувати
рішення КСУ від 19.09.2012 року, № 17-рп/2012 у
справі за конституційним поданням ПП
„Ікіо" щодо офіційного тлумачення
положення ч. 1 ст. 61 СК України. Зокрема,
положення ч. 1 ст. 61 СК України треба
розуміти так, що статутний капітал та
майно приватного підприємства є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Дослідивши матеріали справи суд
правильно встановив, що приміщення
магазину „ІНФОРМАЦІЯ_1" та автомобіль
„ВАЗ 21102" були придбані в період
перебування сторін у зареєстрованому
шлюбі, за їх спільні кошти, тому це
майно має статус спільного сумісного
майна подружжя і підлягає розподілу
між сторонами.

При цьому сама по собі та
обставина, що в спірному магазині
ОСОБА_3 здійснюється підприємницька
діяльність не дає підстав зробити
висновок про те, що він є об'єктом права
особистої приватної власності.

Враховуючи вищевикладене та ту
обставину, що магазин „ІНФОРМАЦІЯ_1" не
має статусу нерухомого майна в
розумінні закону, класифікується як
мала архітектурна форма - магазин, про
що зазначено у висновку судового
експерта №40110/3-с від 30.04.2014 року, тому з
врахуванням також вимог ст.ст. 61, 70, 71 СК
України в порядку розподілу він
підлягає виділенню в натурі саме
ОСОБА_3, а легковий автомобіль - ОСОБА_1

Оскільки відповідно до
вищевказаного висновку судового
експерта вартість магазину
„ІНФОРМАЦІЯ_1" становить 47 111 грн., а
відповідно до висновку судового
експерта №40110/3 ПС від 10.02.2014 року
ринкова вартість автомобілю „ВАЗ 21102”,
д.н. НОМЕР_1 становить 27 200 грн., тому
різниця вартості часток підлягає до
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і
буде становитиме 9 955 грн. 50 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені витрати. Якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог ,у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Стягнувши на користь ОСОБА_3
судові витрати, пов'язані з проведенням
судової експертизи в розмірі 3200 грн.
суд діяв у відповідності з вимогами
закону. В справі міститься квитанція
від 27.01.2014 року про сплату ОСОБА_3 на
користь експертної установи 3200 грн. за
проведення судових експертиз щодо
спірного рухомого та нерухомого майна.

При вирішенні питання про
розподіл між сторонами судових витрат
у вигляді сплаченого судового збору
слід зазначити, що ОСОБА_3 при поданні
позову сплатила 229,40 грн. судового
збору, яка є мінімальною ставкою за
позов майнового характеру, яка діяла у
2013 році, вказавши при цьому ціну позову
21 000 грн., а ОСОБА_1 сплатив 610 грн.
судового збору. При цьому з врахуванням
уточнених позовних вимог, поданих ним
до суду в 2014 році, він просив вирішити
спір щодо спільного майна, виділивши
йому автомобіль вартістю 27 200 грн., а
відповідачу - рухоме майно на загальну
вартість 28 800 грн.

За таких обставин, враховуючи
принцип пропорційності, встановлений
ст. 88 ЦПК України, обставини справи,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що на користь позивача по
первісному позову підлягає стягнення
3429,40 грн. (229,40+3200), а на користь позивача
по зустрічному позову - 272 грн. судових
витрат у вигляді сплаченого судового
збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 7 липня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1
задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна
подружжя виділити в натурі у власність
ОСОБА_3 малу архітектурну форму -
магазин „ІНФОРМАЦІЯ_1" вартістю 47 111
грн., розташований по вулиці АДРЕСА_1.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_1
автомобіль „ВАЗ21102”, д.н. НОМЕР_1
вартістю 27 200 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9 955
грн. 50 коп. компенсації вартості його
частки у спільному майні подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3291
грн. 60 коп. компенсації сплачених
боргів подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 272
грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
3429,40 грн. судових витрат.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук