Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Карпенко
С.О., Наумчука М.І.,

Остапчука Д.О.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - служба у справах
дітей Закарпатської обласної
державної адміністрації, про звернення
стягнення на майно; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», треті особи: орган
охорони культурної спадщини
Закарпатської обласної державної
адміністрації, служба у справах дітей
Закарпатської обласної державної
адміністрації, про визнання недійсним
договору іпотеки, припинення іпотеки,
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 17 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 17 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що відповідно до укладеного
договору від 06 лютого 2008 року №
МКМОGI ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 63 178,12 доларів США, за умови
сплати 14,04 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення до 06 лютого 2018
року. На забезпечення виконання взятих
ОСОБА_3 за кредитним договором
зобов'язань 06 лютого 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка
діяла в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, укладено
договір іпотеки, згідно з яким останні
передали в іпотеку банку житловий
будинок загальною площею 143,10 кв. м, який
розташований за адресою:
АДРЕСА_1, який належить відповідачам
на праві власності на підставі
свідоцтва про право власності від 24
травня 2000 року, угоди про визначення
часток від 15 жовтня 2004 року, свідоцтва
про право на спадщину від 03 серпня 2004
року. Обумовлена сторонами договору
іпотеки ціна предмета іпотеки
становить 400 тис. грн. Позивачем умови
зазначеного договору виконано у
повному обсязі, проте відповідач взяті
на себе зобов'язання не виконує
належним чином, у зв'язку з чим станом
на 13 червня 2012 року утворилася
заборгованість у розмірі 58 187,47 доларів
США, яку позивач просив стягнути з
відповідачів. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
позивач просив звернути стягнення на
зазначений предмет іпотеки шляхом
продажу будинку та земельної ділянки,
на якій він розташований, виселити
відповідачів з цього будинку, а також
визнати дійсним вищевказаний договір
іпотеки.

Не погоджуючись із позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк», ОСОБА_5 у вересні 2013 року
подав зустрічний позов, який
обґрунтовував тим, що іпотечний
договір не відповідає ст. 6 Закону
України «Про іпотеку», оскільки не
містить передбачених указаною нормою
вимог, крім того на порушення вимог ст.
39 Закону України «Про іпотеку» банк не
заявляв вимог про оцінку предмета
іпотеки. Разом з тим указаний будинок -
предмет іпотеки віднесено до списку
пам'ятників історії і культури
місцевого значення, оскільки в ньому
проживав видатний діяч культури,
народний художник України
ОСОБА_6, тому на порушення вимог ч. 3 ст. 14
Закону України «Про іпотеку» вказаний
будинок перебуває в іпотеці незаконно.
Крім того, вимоги позову мотивував з
посиланням на ч. 2 ст. 20 Закону України
«Про охорону культурної спадщини»,
відповідно до якої органи охорони
культурної спадщини обласних
державних адміністрацій та органи
охорони культурної спадщини місцевого
самоврядування мають право
привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого
значення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 17
лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 17 квітня 2014
року, в задоволенні обох позовів
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення та ухвалу судів першої й
апеляційної інстанцій у частині
відмови в задоволенні первісного
позову ПАТ КБ «ПриватБанк», ухвалити у
цій частині нове рішення, яким указаний
позов задовольнити, в іншій частині -
залишити без змін, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Проте указані оскаржувані рішення та
ухвала судів першої й апеляційної
інстанцій зазначеним нормам не
відповідають, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 06 лютого 2008 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
договір №
МКМОGI, відповідно до якого
остання отримала кредит у розмірі 63 178,12
доларів США, за умови сплати 14,04 % річних
на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення до 06 лютого 2018
року.

На забезпечення виконання взятих
ОСОБА_3 за кредитним договором
зобов'язань 06 лютого 2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка
діяла в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, укладено
договір іпотеки, згідно з яким останні
передали в іпотеку банку житловий
будинок загальною площею 143,10 кв. м, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Указаний житловий будинок разом з
господарськими будівлями і спорудами
належить відповідачам на праві
власності на підставі свідоцтва про
право власності від 24 травня 2000 року,
угоди про визначення часток
від 15 жовтня 2004 року, свідоцтва про
право на спадщину від 03 серпня
2004 року і сторонами договору
обумовлена ціна предмета іпотеки, яка
становить 400 тис. грн.

Співвласником вищезазначеного майна є
також ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на
момент укладення договору іпотеки та
на час пред'явлення позову була
неповнолітньою.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за
кредитним договором у боржника станом
на 13 червня 2012 року утворилася
заборгованість у розмірі 58 187,47 доларів
США.

Рішенням Виконавчого комітету
Закарпатської обласної ради народних
депутатів від 21 серпня 1990 року № 161 «Про
відкриття у АДРЕСА_1 меморіального
будинку - музею народного художника
УРСР ОСОБА_6 на правах відділу
Закарпатського краєзнавчого музею»
вирішено відкрити за вказаною адресою
меморіальний будинок - музей ОСОБА_6 і
доручено Ужгородському міськвиконкому
вирішити питання про відселення з
будинку сім'ї художника, забезпечивши
її рівноцінною житловою площею до І
півріччя 1991 року, однак питання про
відселення вирішено не було.

Розпорядженням представника
Президента України в Закарпатській
області від 11 жовтня 1993 року № 452 «Про
затвердження списку нововиявлених
пам'яток історії і культури в
Закарпатській області» будинок за
адресою: АДРЕСА_1, в якому жив і працював
ОСОБА_6, віднесений до списку
пам'ятників історії і культури
місцевого значення з метою вшанування
пам'яті видатного діяча культури,
народного художника України ОСОБА_6.

Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України «Про
іпотеку» предметом іпотеки не можуть
бути національні, культурні та
історичні цінності, які є об'єктами
права державної власності і занесені
або підлягають занесенню до Державного
реєстру національної культурної
спадщини (викладено в редакції, яка
діяла на момент укладення договору).

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк»
про визнання недійсним договору
іпотеки, припинення іпотеки, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідно до вищезазначеного
розпорядження представника Президента
України в Закарпатській області від 11
жовтня 1993 року № 452 будинок, в якому жив
і працював ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1,
віднесено до пам'ятників історії та
культури місцевого значення і є
об'єктом права приватної власності
фізичних осіб, тому не підпадає під дію
ст. 14 Закону України «Про іпотеку».

Рішення судів першої й апеляційної
інстанцій у цій частині не
оскаржуються.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
відповідач ОСОБА_3, отримуючи кредит у
власних інтересах, одночасно як
законний представник неповнолітньої
ОСОБА_4, при посвідченні договору
іпотеки вчинила його у своїх інтересах,
що суперечить ч. 3 ст. 238 ЦК України; на
момент укладення договору іпотеки
ОСОБА_4 була малолітньою і відповідно
до ст. 177 СК України дозвіл на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна
дитини надається органом опіки лише у
разі гарантування збереження прав
дитини на житло.

При цьому суд посилався на положення ч.
3 ст. 238 ЦК України, згідно з якою
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом, а також на
ст. 242 ЦК України, згідно з якою батьки
(усиновлювачі) є законними
представниками своїх малолітніх та
неповнолітніх дітей. Крім того, суд
вказував, що звернення стягнення на
предмет іпотеки, одним із
співвласників якого є ОСОБА_4, яка на
час укладення іпотечного договору була
неповнолітньою, призведе до
позбавлення її права власності на
житло, а іншого житла вона не має.

Такий висновок підтримав і апеляційний
суд в оскаржуваній ухвалі, проте не
навів обставин і фактів, які б
спростовували доводи апеляційної
скарги, і таким чином не перевірив як
доводів апеляційної скарги, так і
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції по суті
вирішеного спору.

Однак з такими висновками не можна
погодитися, оскільки до них суди дійшли
при неповному встановленні обставин
справи та дослідженні матеріалів
справи.

За загальним правилом на здійснення
права спільної часткової власності
(володіння, користування та
розпорядження спільним майном)
необхідно одержати згоду інших
співвласників (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

З огляду на це жоден зі співвласників
не має права укладати правочини щодо
спільного майна без згоди інших
співвласників (за винятком правочину з
відчуження належної йому частки у
праві власності - стаття 361 ЦК України).

Правовідносини щодо передачі в іпотеку
майна, що перебуває у спільній
власності, урегульовані ст. 578 ЦК
України та ст. ст. 5, 6 Закону України
«Про іпотеку».

Згідно із зазначеними нормами майно, що
є у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою всіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Частина об'єкта нерухомого майна може
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі й реєстрації права
власності на неї як окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
законом (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку»).

Передача в іпотеку нерухомого майна,
яке іпотекодавцю не належить, законом
не передбачена, оскільки тільки
власнику належить право розпорядження
майном (ст. ст. 316, 319 ЦК України, ст. 5
Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України
«Про охорону дитинства» (в редакції від
31 березня 2005 року) батьки або особи, які
їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного
Закону органи опіки та піклування
зобов'язані здійснювати контроль за
додержанням батьками або особами, які
їх замінюють, майнових та житлових прав
дітей при відчуженні жилих приміщень
та купівлі нового житла, а діти - члени
сім'ї наймача або власника жилого
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм, дозвіл органу опіки та піклування
повинен бути наданий щодо будь-яких
правочинів, право власності на яке, або
право користування яким мають діти.

Зі змісту ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

З огляду на викладене, не є такими, що
ґрунтуються на нормах матеріального
права, висновки судів першої й
апеляційної інстанцій про відсутність
підстав для захисту порушеного права
ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з
невиконанням боржником взятих за
кредитним договором зобов'язань з
посиланням лише на те, що відповідач
ОСОБА_3, отримуючи кредит у власних
інтересах, одночасно як законний
представник неповнолітньої ОСОБА_4, при
посвідченні договору іпотеки вчинила
його у своїх інтересах. Крім того, ці
обставини не мають правового значення
для вирішення питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки, оскільки
договір іпотеки не визнаний судом
недійсним, а вказані обставини не дають
підстав для висновків про його
нікчемність.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд на
порушення вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК
України не перевірив у достатньому
обсязі доводів апеляційної скарги, а
також законності та обґрунтованості
рішення суду першої інстанції по суті
вирішеного спору, що призвело до
неправильного вирішення спору.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
неправильно встановили характер
спірних правовідносин та норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню, тому касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
ухвалені у справі рішення та ухвала
судів першої й апеляційної інстанцій у
частині вирішення первісного позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Ураховуючи, що указані рішення та
ухвала судів першої й апеляційної
інстанцій у частині вирішення
зустрічного позову не оскаржуються,
тому вони в силу вимог ст. 337 ЦПК України
у цій частині підлягають залишенню без
змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 17
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 17
квітня 2014 року в частині вирішення
первісного позову Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - служба у справах
дітей Закарпатської обласної
державної адміністрації, про звернення
стягнення на майно скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 17
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 17
квітня 2014 року в частині вирішення
зустрічного позову ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк», треті
особи: орган охорони культурної
спадщини Закарпатської обласної
державної адміністрації, служба у
справах дітей Закарпатської обласної
державної адміністрації, про визнання
недійсним договору іпотеки, припинення
іпотеки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: С.О. Карпенко М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук О.В. Ступак