Справа №591/1672/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Янголь Є. В.Номер
провадження 22-ц/788/1685/14 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 46
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Семеній Л. І. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання
-

Кияненко Н.М..

розглянувши апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 15
серпня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 третя особа Управління
державної міграційної служби України в
Сумській області про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,

В С Т А Н О В
И Л А :

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 15 серпня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, недоведеність
обставин, що має значення для справи,
які суд вважає встановленим, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити,
визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування спірним житловим
приміщенням.

Вказує, що судом першої інстанції не
надано належної оцінки тому факту, що
відповідач в 2006 році добровільно
забрав свої речі та залишив спірне
житлове приміщення, на даний час
постійно проживає за іншою адресою
разом зі своєю співмешканкою, а отже у
відповідності до ч. 2 ст. 107 ЖК України,
він втратив право користування даним
житлом. Окрім того зазначає, що ОСОБА_6
вчиняє жодних дій які б свідчили, про
його намір повернутись в спірне
житлове приміщення, хоча з лютого 2014
року має можливість користуватись
даною квартирою.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
дослідивши матеріали справи, матеріали
справи №591/77/13-ц, провадження №2/591/661/13,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції
та як вбачається із матеріалів справи,
з 1976 року ОСОБА_6 перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від
шлюбу мають доньку ОСОБА_7 ( дошлюбне
прізвище - ОСОБА_4 ).

03 травня 1990 року ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 ( після шлюбу ОСОБА_7 ), було
надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (
а.с. 4 ), в які вони зареєстровані та
проживали разом до 2006 року.

Житлове приміщення належить до
державного житлового фонду.

10 березня 2005 року рішенням Зарічного
районного суду м. Суми шлюб між ОСОБА_4
та ОСОБА_6 розірвано, про що видано
свідоцтво 10 серпня 2005 року ( а.с. 6 ).

Отже, відповідно до вимог ст.ст. 64-65 ЖК
України, ОСОБА_6 набув право
користування спірною квартирою
АДРЕСА_1, як член сім»ї наймача.

З матеріалів справи вбачається, що у
2006 році ОСОБА_6 залишив спірне житлове
приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, місцевий суд виходив з того, що
ОСОБА_6 вимушено покинув спірне житлове
приміщення, інтересу до даної квартири
не втратив та на даний час не має
іншого постійного місця проживання.

Колегія суддів апеляційного суду
погоджується з таким висновком
місцевого суду, так як він є
обґрунтованим, відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 47
Конституції України, а також ст. 9 ЖК
України, кожен має право на житло, ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Пунктом 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року « Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування
Житлового кодексу України »
встановлено, що на ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Таким чином, з викладеного слідує,
що особа може бути позбавлена права
користування житловим приміщення на
підставі ст. 107 ЖК України, лише в
випадку добровільного вибуття з даного
житла та обрання іншого постійного
місця проживання.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, з приводу того, що відповідач
ОСОБА_6 добровільно залишив спірне
житлове приміщення та обрав інше
постійним місцем проживання, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, де на
протязі тривалого часу проживає разом
зі своєю співмешканкою ОСОБА_9,
спростовуються зібраними по справі
доказами.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Так, рішенням Зарічного районного
суду м. Суми від 08 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Сумської області від
07 травня 2013 року встановлено, що ОСОБА_6
вимушено в 2006 році залишив спірне
житлове приміщення, через неприязні
стосунки з колишньою дружиною ОСОБА_4
Проте, інтересу до даної квартири він
не втратив, так як на протязі 2006-2013
років продовжував частково сплачувати
комунальні послуги за квартиру ( а.с. 24-25
).

Даним рішенням встановлено також,
що тривале проживання відповідача
ОСОБА_6 в буд. АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_9 є
вимушеним та не може вважатись
постійним.

Факт створення відповідачу
ОСОБА_6 перешкод в користуванні спірною
квартирою підтверджується також і
рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 25 грудня 2013 року по справі
№591/7756/13-ц, що набрало законної сили (
а.с. 26-27 ).

Таким чином, встановлено, що
відповідач ОСОБА_6 неодноразово
звертався до суду за захистом своїх
прав на спірну квартиру, зокрема з
приводу вселення, встановлення порядку
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод в користуванні
квартирою, що свідчить про те, що він не
втратив інтерес до житла та не обирав
іншого постійного місця проживання.

З урахуванням викладеного,
зібраних та досліджених по справі
доказів, встановлених обставин,
колегія суддів вважає, що позивач не
довів наявність передбачених ч. 2 ст. 107
ЖК України підстав для визнання ОСОБА_6
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням. Доводи
апеляційної скарги та надані
позивачем докази таких висновків суду
не спростовують. Суд першої інстанції
належно оцінив письмові докази, надав
правильну оцінку показам свідків та
ухвалив рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин справи.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А
:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду
м. Суми від 15 серпня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -