Номер провадження: 22-ц/785/2948/14
Номер справи місцевого суду: 501/2553/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника відповідача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4 та представника
третьої особи, Громадської організації
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "МАЯК", - Алфєєва Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
Громадської організації
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "МАЯК" на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 16 січня 2014 року за позовом
Іллічівського прокурору з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Одеської області в інтересах
держави в особі Іллічівської міської
ради Одеської області до ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору, Громадська
організація "Спортивно-оздоровче
товариство рибалок-аматорів "МАЯК", про
знесення самовільно збудованої
споруди для тимчасового проживання,

в с т а
н о в и л а:

18 червня 2013 року Іллічівський прокурор
з нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері Одеської області в
інтересах держави в особі Іллічівської
міської ради Одеської області
звернувся до суду з вказаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що у 1963 році в
с. Бурлача балка Овідіопольського
району Одеської області було відкрито
причал, 10 квітня 1968 року йому присвоєно
№ 423, який займає площу 1,5549 га. З часу
існування причалу громадянами, що є
рибалками-аматорами, було збудовано 167
споруд для зберігання плавзасобів та
тимчасового відпочинку, та допоміжні
приміщення: правління, будівля охорони,
будівля складу та будівля вбиральні. В
травні 2005 року члени причалу заснували
Громадську організацію
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "Маяк" (далі - ГО СОТРА
"МАЯК"). 29 травня 2013 року працівниками
Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області складено протокол про
адміністративне правопорушення, яким
зафіксовано, що відповідач ОСОБА_3
вчинив самовільне будівництво будівлі
для тимчасового проживання із
спорудами АДРЕСА_1, чим порушив ст. 34
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» та йому
надано припис про усунення порушень
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм та правил, яким зобов'язано
відповідача усунути порушення
містобудівного законодавства шляхом
знесення самовільно збудованого
об'єкту або оформлення
правовстановлюючих та дозвільних
документів згідно діючого
законодавства. У зв'язку з невиконанням
даного припису, 06 червня 2013 року
Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області складено постанову
про адміністративне правопорушення,
яким відповідача визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 97
КУпАП. Іллічівська міська рада не
приймала рішень щодо відведення
відповідачу ОСОБА_3 земельної ділянки у
власність або користування та дозвіл
на виконання будівельних робіт йому не
видавався. Тому відповідач на
самовільно зайнятої земельної ділянки
збудував самочинну будівлю для
тимчасового проживання з спорудами
АДРЕСА_1, яка підлягає знесенню.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 211, 212 ЗК України, Іллічівський
прокурор просив суд зобов'язати
відповідача ОСОБА_3 знести за свій
рахунок самовільно збудовану споруду,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1
(а.с. 2-5).

Представник позивача, Іллічівської
міської ради, в судове засідання не
з'явився, але надав суду письмові
пояснення, у яких просив суд з'ясувати у
який період часу будувалось спірно
майно, чи будував відповідач спірне
майно або отримав його від
попереднього власника, та з
врахуванням встановленого прийняти
рішення (а.с. 73).

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, проти позову заперечував та
просив в задоволенні позову відмовити

Ухвалою Іллічівського міського суду
Одеської області від 30 вересня 2013 року
до участі у справі у якості третьої
особи залучена ГО СОТРА "МАЯК" (а.с.48-49,
50). Представник третьої особи Алфєєв
Д.М. також заперечував проти
задоволення позову.

Рішенням суду першої інстанції позов
Іллічівського прокурору з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Одеської області в інтересах
держави в особі Іллічівської міської
ради задоволено. Суд зобов'язав
відповідача ОСОБА_3 знести за свій
рахунок самовільно збудовану споруду,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
стягнув з нього на користь держави
судовий збір в сумі 114, 70 грн..

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
а саме, судом не з'ясовано та не
враховано, що він став членом ГО СОТРА
"МАЯК" в 2012 року, до нього курінь
знаходився у користуванні інших
громадян, які побудували спірні
будівлі: будівлю для тимчасового
проживання (1990 року побудови), навіс (1990
року побудови), терасу (1990 року
побудови), будівля для тимчасового
проживання (2009 року побудови) та навіс
(2009 року побудови), тому він не
здійснював самочинне будівництво.

В апеляційній скарзі третя особа ГО
СОТРА "МАЯК" просить рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
а саме, судом не з'ясовано хто є
власником або користувачем земельної
ділянки, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, та те, що у приписі щодо
усунення порушень вимог законодавства
від 29 травня 2013 року встановлений строк
виконання цього припису - 30 грудня 2013
року, тому позов прокурора є
передчасним.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг відповідача ОСОБА_3
та третьої особи ГО СОТРА "МАЯК",
пояснення на апеляцію представника
відповідача ОСОБА_3, - ОСОБА_4 та
представника третьої особи, ГО СОТРА
"МАЯК" - Алфєєва Д.М., перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги відповідача ОСОБА_3
та третьої особи ГО СОТРА "МАЯК",
підлягають задоволенню за таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_3 самовільно зайняв земельну
ділянку, на якій без належного дозволу
збудував будівлі для тимчасового
проживання АДРЕСА_1, що є підставою для
їх знесення.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо за
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
у 1963 році в с. Бурлача Балка
Овідіопольського району Одеської
області було відкрито причал, 10 квітня
1968 року якому присвоєно № 423, який
займає площу 1,5549 га. За час існування
причалу громадянами, що є
рибалками-аматорами, було збудовано 167
споруд для зберігання плавзасобів та
тимчасового відпочинку, та допоміжні
приміщення: правління, будівля охорони,
будівля складу та будівля вбиральні.

В травні 2005 року члени причалу для
створення необхідних умов для
оздоровлення та відпочинку членів
організації та їх сімей, а також
отримання в оренду або у власність
земельної ділянки для забезпечення
діяльності організації заснували
Громадську організацію
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "Маяк" (п.п. 2.2., 2.3
Статуту) - а.с. 33-44.

29 травня 2013 року працівниками
Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області складено протокол про
адміністративне правопорушення, у
якому зазначено, що у 2009 році
відповідач ОСОБА_3 вчинив самовільне
будівництво для тимчасового
проживання із спорудами АДРЕСА_1, та
йому надано припис про усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм та правил, яким зобов'язано
відповідача усунути порушення
містобудівного законодавства шляхом
знесення самовільно збудованого
об'єкту або оформлення
правовстановлюючих та дозвільних
документів згідно діючого
законодавства (а.с. 8,9).

Постановою Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області № 439 від 06 червня 2013
року відповідача ОСОБА_3 визнано винним
у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст. 97
КУпАП (а.с. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону
України "Про регулювання містобудівної
діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI,
який набув чинності 12 березня 2011 року,
право на забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
містобудівної документації.
Проектування та будівництво
об'єктів здійснюється власниками або
користувачами земельних ділянок у
такому порядку: 1) отримання замовником
або проектувальником вихідних даних; 2)
розроблення проектної документації
та проведення у випадках,
передбачених статтею 31 цього Закону, її
експертизи; 3) затвердження проектної
документації; 4) виконання підготовчих
та будівельних робіт; 5) прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів; 6) реєстрація права власності
на об'єкт містобудування.

У пп. 22, 23, 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізовано суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 6 від
30 березня 2012 року "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про правий
режим самочинного будівництва)"
роз'яснено, що знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування про зобов'язання особи,
яка, маючи дозвіл на будівництво
нерухомого майна, допустила при цьому
істотне відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, чи істотне
порушення будівельних норм і правил,
провести відповідну перебудову можуть
бути заявлені як у разі, коли ці
відхилення були допущені при
будівництві нерухомості, так і
внаслідок перебудови під час її
експлуатації (частина сьома статті 376
ЦК).

Під істотним порушенням будівельних
норм і правил слід розуміти, зокрема,
недодержання архітектурних,
санітарних, екологічних, протипожежних
та інших вимог і правил, а також зміну
окремих конструктивних елементів
житлового будинку, будівлі, споруди, що
впливає на їх міцність і безпечність.

При вирішенні питання про те, чи є
відхилення від проекту істотним і
таким, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
суди повинні в кожному випадку
з'ясовувати, зокрема, наскільки
збудована будівля за розміром
відповідає площі, поверховості,
розміщенню та іншим умовам,
передбаченим проектом; як впливає
допущене порушення з урахуванням
місцевих правил забудови, громадських
і приватних інтересів на планування,
забудову, благоустрій вулиці, на
зручність утримання суміжних ділянок
тощо.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу згідно з вимогами статті 143
ЦПК.

Відсутність відповідної експертизи у
разі необхідності її проведення може
бути підставою для відмови в позові,
при цьому факт відхилення від проекту
та порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва
(частина сьома статті 376 ЦК, частина
перша статті 60 ЦПК).

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої статті 376 ЦК
зобов'язати забудовника здійснити
перебудову житлового будинку, будівлі,
споруди або іншого об'єкта нерухомості,
який побудовано чи будується з
істотними відхиленнями від проекту або
з істотним порушенням основних
будівельних норм і правил, у тому разі,
коли таке будівництво суперечить
суспільним інтересам, порушує права
інших осіб, коли порушення будівельних
норм і правил є істотним, а також є
технічна можливість виконати
перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Погодження забудовника на перебудову
при розгляді справи про знесення
самочинного будівництва за можливості
перебудови, якщо це підтверджено, є
підставою для відмови в позові лише
тоді, коли рішення суду, яке набрало
законної сили, про зобов'язання
здійснити перебудову не виконано не з
вини забудовника, про що державним
виконавцем складено відповідний акт.

Згідно із ст. 212 ЗК України самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними. Приведення
земельних ділянок у придатний для
використання стан, включаючи знесення
будинків, будівель і споруд,
здійснюється за рахунок громадян або
юридичних осіб, які самовільно зайняли
земельні ділянки. Повернення
самовільно зайнятих земельних ділянок
проводиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
Іллічівський прокурор був зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які він посилається як на
підставу своїх вимог, а саме те, що
відповідач ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_3
самовільно зайняв земельну ділянку, на
якій без належного збудував будівлі
для тимчасового проживання АДРЕСА_1, що
є підставою для знесення будівлі.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Однак в обґрунтування своїх вимог
Іллічівський прокурор не надав суду
належних та допустимих доказів у
підтвердження своїх вимог, у тому числі
і про правовий статус земельної
ділянки, на якій розташовані спірні
будівлі для тимчасового проживання.

В обґрунтування заперечень проти
позову відповідач ОСОБА_3 надав
відповідні докази, яким суд першої
інстанції надав у відповідності до ст.
ст. 212, 213, 214 ЦПК України не дав належної
оцінки.

Так, відповідач ОСОБА_3 є членом ГО
СОТРА "МАЯК" з 2012 року й у його
користуванні знаходяться курень
НОМЕР_1 (будівлі для тимчасового
проживання із спорудами АДРЕСА_1), до
нього курень знаходився у користуванні
у інших членів причалу з 1975 року, що
підтверджується довідкою ГО СОТРА
"МАЯК" (а.с. 157).

Згідно технічного паспорту на будівлю
для тимчасового проживання АДРЕСА_1,
виготовленого 11 жовтня 2012 року у КП
"Бюро технічної інвентаризації" м.
Іллічівська, будівля АДРЕСА_1
розташована на земельній ділянці
площею 235 кв.м. та складаються з літ. "А" -
будівлі для тимчасового проживання (1990
року побудови), літ. "а" - навісу (1990 року
побудови), тераси (1990 року побудови),
літ. "Б" - будівлі для тимчасового
проживання (2009 року побудови) та літ. "б"
- навісу (2009 року побудови) - а.с.10-19, 97-118.

Таким чином, оцінуючи докази, надані
відповідачем, з урахуванням
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо і
у їх сукупності, колегія суддів вважає,
що в судовому засіданні з
достовірністю встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 не зайняв земельну
ділянку площею 235 кв.м., на якій
розташовані вказані будівлі
самовільно, та не здійснював їх
будівництво. Вказана земельна ділянка
була надана йому ГО СОТРА "МАЯК" у
зв'язку з прийняттям в членство
організації.

При цьому колегія суддів приймає до
уваги матеріали справи та документи
Архівного відділу виконкому
Іллічівської міської ради, надані на
вимоги апеляційного суду, з яких
вбачається, що дійсно у 1963 році в с.
Бурлача балка Овідіопольського району
Одеської області (нині м. Іллічівськ
Одеської області) було організовано
причал, 10 квітня 1968 року йому присвоєно
№ 423, який займає площу 1,5549 га., часу
існування причалу громадянами, що є
рибалками-аматорами, було збудовано 167
споруд для зберігання плавзасобів та
тимчасового відпочинку, та допоміжні
приміщення: правління, будівля охорони,
будівля складу та будівля вбиральні.
Таким чином, за причалом № 423 було свого
часу у встановленому земельним
законодавством на той час порядку
закріплено земельну ділянку, право
користування якої не було втрачено.

Зазначений висновок узгоджується з
правовою позицією Верховного Суду
України, висловленою у постанові від 06
червня 2012 року у справі № 6-40цс12, яка
згідно із ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що у
Приписі № 461 про усунення порушень
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм та правил, виданого 29 травня 2013
року Інспекцією Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області зазначено, що
відповідача зобов'язано усунути
порушення містобудівного
законодавства шляхом знесення
самовільно збудованого об'єкту або
оформлення правовстановлюючих та
дозвільних документів згідно діючого
законодавства до 30 грудня 2013 року (а.с.
8).

Крім того, з листа Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області № 05/1-5513 від 19 травня
2014 року, направленого на адресу
апеляційного суду, вбачається, що
документи відповідача ОСОБА_3
знаходяться на розгляду Іллічівської
міської ради, тому заява про
продовження дії вимог припису до 31
грудня 2014 року взято до уваги.

Таким чином, підстави, передбачені ст.
376 ЦК України, для знесення спірно
будівлі для тимчасового проживання не
встановлені й звернення Іллічівського
прокурора 18 червня 2013 року з вказаним
позовом є передчасним.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що Іллічівським
прокурором в судовому засіданні не
доведено те, що користуванням спірною
будівлею для тимчасового проживання
відповідач порушує права Іллічівської
міської ради, що є підставою для її
знесення. Тому у відповідності до ст.
ст. 15, 16 ЦК України його вимоги не
підлягають захисту судом.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини
передбачено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.)
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу № 1 є
попередження порушень принципу
безперешкодного користуванням своїм
майном. Втручання в право
безперешкодного користування своїм
майном передбачає "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та необхідністю дотримання основних
прав людини.

В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот
проти Швеції" від 29 червня 1982 року
Європейський суд виходив із контексту
загальної норми про мирне володіння
майном, проголошеної в першому реченні
частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що
"пошук цієї рівноваги ... відбиває
структуру статті 1 Протоколу № 1 у
цілому".

"Справедлива рівнова га" між інтересами
суспільства та ін тересами особи
полягає в тому, що тягар, спричинений
особі втручанням у її інтереси, має
перебільшуватися або достатньо
компенсуватися процедурами або
певними формами чи за ходами,
направленими на послаблен ня "тягаря".

В рішенні у справі "Антрік проти
Франції" від 25 серпня 1994 року
Європейський суд виходив, що при
вирішенні питання щодо правомірності
позбавлення права власності "має бути
обґрунтоване співвідношення
пропорційності між застосованими
заходами та переслідуваною метою, яку
намагаються досягнути шляхом заходів
позбавлення особи її власності".

В рішенні у справі "Совтрансавто
Холдінг проти України" від 25 липня 2002
року Європейський суд зазначив, що
спосіб, в який проводився та закінчився
судовий розгляд справи, також як і
ситуація невпевненості, якої зазнав
заявник, порушили "справедливу
рівновагу" між вимогами суспільного
інтересу та потребою захищати право
заявника на повагу до його майна. Як
наслідок, держава не забезпечила
виконання свого зобов'язання
гарантувати заявнику ефективне
користування своїм правом власності,
гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

В рішенні у справі «Звежинський проти
Польщі» від 19 червня 2001 року
Європейський суд зазначив, що
позбавлення майна, у зазначенні цього
речення, може бути виправданим, лише
якщо воно відбудеться в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом. Крім того, будь-яке втручання у
право власності має відповідати
критерію пропорційності. Суд нагадує,
що під час втручання необхідно
дотримуватися «справедливої
рівноваги» між загальними інтересами
суспільства і вимогами захисту
основних прав людини. Цю рівновагу буде
порушено, якщо людині доведеться нести
надто специфічний або надмірний тягар.

Крім того, у справі Менчинська проти
Росії від 15 січня 2009р. Європейський суд
встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини, яке виразилося у
порушенні принципу рівності прав
сторін у судочинстві вступленням в
процес у справі за позовом Манчинської
до центру зайнятості про виплату
допомоги за безробіттям прокурора на
боці державного органу.

По цієї справі Європейський суд,
посилаючись на своє прецедентне право
щодо ролі прокурора поза кримінального
судочинства ще раз наголосив свою
позицію, що в ряді випадків сам факт
присутності прокурора чи аналогічного
чиновника на судових засіданнях,
"пасивне" або "активне", вважається
порушенням права на справедливий
розгляд справи.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що вимоги
прокурора про знесення спірної будівлі
для тимчасового проживання до її
законного володільця і тим самим
позбавлення його права на вказане
майно не забезпечує "справедливу
рівновагу" між інтересами суспільства
та інтересами володільця майна й
порушує його право на мирне володіння
майном, а також є порушенням дотримання
справедливої рівноваги між інтересами
сторін у справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6, ст. 13 та ст. 1 Першого
протоколу Європейської конвенції та
ст. 1 ЦПК України.

Отже, порушенням судом першої
інстанції норм процесуального права, а
саме, ст. ст. 10, 60, 57, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК
України, та матеріального права, а саме
ст. 376 ЦК України, у відповідності до п. 4
ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду й ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та
Громадської організації
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "МАЯК" задовольнити,
рішення Іллічівського міського суду
Одеської області 16 січня 2014 року
скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Іллічівського
прокурору з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері Одеської
області в інтересах держави в особі
Іллічівської міської ради Одеської
області до ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, Громадська організація
"Спортивно-оздоровче товариство
рибалок-аматорів "МАЯК" про знесення
самовільно збудованої споруди для
тимчасового проживання відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік