У х в а л а

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Завгородньої
І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Колос» про визнання
недійсним договору оренди землі,
витребування земельної ділянки, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Калинівського
районного суду Вінницької області від
11 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Вінницької області від 24 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Колос» ( далі - СВК
«Колос»), у якому просила визнати
недійсним укладений між нею та
відповідачем договір оренди землі й
витребувати у останнього належну їй
земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивуються тим, що вона
є власником земельної ділянки № 4
площею 3,8802 га, яка розташована на
території Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області згідно з державним актом від 08
вересня 2004 року серії ВН № 118496,
зареєстрованим у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за № 72.

09 лютого 2004 року вона уклала з СВК
«Колос» договір оренди землі № 82, який
29 листопада 2012 року зареєстрований у
відділі Держкомзему у Калинівському
районі Вінницької області за №
06308.

Посилаючись на те, що у договорі
відсутні невід'ємні його частини,
передбачені статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», зокрема, щодо
повної інформації відносно такої
істотної умови, як об'єкт оренди, план
або схема земельної ділянки, що
передається в оренду, акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості), просила задовольнити
позов.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 11
лютого 2014 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 24 квітня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_4, ОСОБА_3
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої інстанції
або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки №4 кадастровий
№070000113, площею 3,8802 га,
розташованої на території Кіровської
сільської ради Калинівського району
Вінницької області, що належать їй на
праві власності згідно державного акту
серії ВН №1 18496, зареєстрованого в книзі
державних актів від 08 вересня 2004 року
за № 72.

09 лютого 2011 року між позивачкою та СВК
«Колос» строком на 5 років був
укладений договір оренди землі №82,
зареєстрований відділом Держкомзему у
Калинівському районі Вінницької
області за №06308, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 29 листопада 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову,суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що при укладенні оспорюваного
правочину було досягнуто згоди по всіх
істотних умовах, а обставини, на які
посилався позивач, не є правовою
підставою для визнання їх недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України.

Колегія погоджується з таким висновком
судів.

Згідно зі ст. 124 ЗК України передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендодавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються
відносини, пов'язані з орендою землі, є
Закон України «Про оренду землі».

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що договір
оренди укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України у редакції,
яка діяла на час укладення спірного
договору оренди, договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст.
20 Закону України «Про оренду землі»
договір оренди землі підлягає
державній реєстрації, після чого він
відповідно до ст. 18 Закону України «Про
оренду землі» набирає чинності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди
щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
договір, надаючи згоді встановленої
форми.

Разом із тим, цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких було
спрямоване волевиявлення сторін при
укладенні спірних договорів,
набуваються після відповідної
державної реєстрації.

Місцевим судом враховано, що згідно
реєстраційної справи оспорюваний
договір оренди земельної ділянки,
укладений у письмовій формі, пройшов
відповідну державну реєстрацію,
позивач мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення позивача
було спрямоване на укладання договору
оренди, до договору оренди земельної
ділянки додано копію державного акту,
при складанні, видачі та реєстрації
якого було вчинено відповідні план та
схему земельної ділянки, кадастровий
план з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів, а
також вчинено опис меж, де зазначено
сусідніх землекористувачів.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-
3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частинах 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорах оренди землі
хоча б однієї з істотних умов,
передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» є підставою для
визнання недійсними таких договорів
оренди відповідно до ч. 2 ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Ухвалюючи рішення, суди дійшли вірного
висновку про те, що між сторонами було
укладено договір оренди земельної
ділянки із зазначенням та узгодженням
його істотних умов, з дотриманням вимог
ст. 203 ЦК України, Закону України «Про
оренду землі», сторони виконували
умови договору, не заперечували проти
укладеного договору, договір
зареєстровано у відділі Держкомзему у
Калинівському районі Вінницької
області з дотриманням визначеного
законом порядку.

Суди обґрунтовано відхилили посилання
позивача та його представника на
відсутність таких істотних умов
договору оренди землі як план або
схема земельної ділянки, яка
передається в оренду та акта
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), оскільки в
матеріалах реєстраційної справи до
договору оренди землі додані копія
державного акту на право власності на
земельну ділянку з планом меж
земельної ділянку, кадастровий план з
описом меж суміжних землевласників,
акт погодження меж землекористування
та акт приймання-передачі об'єкта
оренди.

Судами також враховано, що між
сторонами при укладанні договору
оренди землі погоджено всі істотні
умови, у тому числі об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки).

Перевіривши матеріали справи й доводи
позивача, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, дійшов вірного
висновку про безпідставність й
необґрунтованість заявлених вимог,
оскільки факту порушення в розумінні
вимог ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК
України законних прав орендаря у
зв'язку із укладенням спірного
договору оренди судом не встановлено.

Доводи касаційної скарги про
невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне
застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права не ґрунтуються на
матеріалах справи, що відповідно до ст.
337 ЦПК України є підставою для
відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 11
лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Вінницької області від 24
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

І.М. Завгородня