Справа № 22-ц-785/12
Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/783/10/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, представники ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 01 вересня 2011 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ДП „Дрогобицьке
лісове господарство", треті особи Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в особі відділення
виконавчої дирекції фонду у
Дрогобицькому районі Львівської
області, територіальна Державна
інспекція праці у Львівській області
Державного Департаменту нагляду за
додержанням законодавства про працю
Міністерства праці та соціальної
політики України, про стягнення
матеріальної і моральної шкоди,
судових витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 01 вересня
2011 рок у позові ОСОБА_2 д ДП
„Дрогобицьке лісове господарство" про
стягнення 667056 грн. 31 коп. матеріальної
шкоди та 5000 грн. моральної шкоди, 3450 грн.
судових витрат відмовлено. Ухвалою
цього ж суду від 29 вересня 2011 року
виправлено описку і відповідно датою
ухвалення рішення визначено день його
проголошення, а саме 02 вересня 2011 року.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2. В
апеляційній скарзі та доповненні до
неї покликається на невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи і вимогам закону. Зокрема
зазначає, що суд всупереч вимогам ст.187
ЦПК України не оглядав та не
досліджував накази Держлісгоспу, дав
неправдиву оцінку доказам, що наявні в
матеріалах справи. Суд всупереч
висновкам та мотивам суду касаційної
інстанції, які є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанцій при
повторному розгляді справи не дослідив
накази та галузеві угоди Міністерства
лісового господарства України та
Федерації профспілок лісового
господарства України та залишив поза
увагою його клопотання про проведення
судово-бухгалтерської експертизи.
Просить рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 02 вересня 2011 року скасувати
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з»ясувавши
обставини справи, межі оскарження та
перевіривши їх доказами, колегія
суддів не знаходить підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції.

Як роз'яснено Постановою Пленуму
Верховного Суду України "Про судове
рішення у цивільній справі", рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Судом першої інстанції ці вимоги
дотримано, оцінка доказів проведена у
відповідності до ст.212 ЦПК. Суд сприяв
повноті з'ясування обставин справи,
призначив експертизу, яка не була
проведена через не оплату позивачем.

Вказівки вищестоящого суду були
дотримані апеляційним судом,
забезпечено проведення судової
експертизи та з'ясування обставин, які
мають значення у справі.

Право позивача на позов виникло у 1992
році. На той час спірні правовідносини
були врегульовані статтями 440, 456 ЦК
України 1963 року, Законом України "Про
охорону праці", згодом були прийняті
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472, які не містили
норми, відповідно до якої позовна
давність не поширювалася на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

У лютому 2007 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що працював з 04.08.1981р.
по 05.02.1982р. мотористом бензопили
(бензопильником) Бориславського
лісництва Дрогобицького лісового
господарства, правонаступником якого є
Державне підприємство «Дрогобицьке
лісове господарство», 16.09.1981року з ним
стався нещасний випадок на
виробництві. Був складений акт Н-1
встановлено 80% втрати професійної
працездатності та 2 групу інвалідності.
У травні 1992року втрата проф.
працездатності становила 60%.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанцій виходив із безпідставності
позовних вимог, відсутності доказів
неправильності проведених розрахунків
відшкодування шкоди завданої
каліцтвом протягом 1992-2011рр. судом
першої інстанції правильно
застосовано п.5 роз»яснень
міністерства праці від 17.06.1992року «Про
деякі питання застосування п.4абз.2
постанови КМУ від 26.05.1992р. №276» у разі,
коли середня заробітна плата, яка
обчислена для перерахування розмірів
відшкодування шкоди або для визначення
розмірів відшкодування шкоди у випадку
трудового каліцтва після 01.05.1992 року
менша за тарифні ставки (посадові
оклади), то її розмір визначається в
порядку, передбаченому постановою КМУ
від 21.03.1992року №140, тобто виходячи з
розміру тарифної ставки ОСОБА_2
бензопильника 6-го розряду і становила
3166крб. розмір втраченого заробітку
становив 1899,6 крб. при 60% втрати проф.
працездатності. Судом також правильно
враховано, що на підставі п.6 згаданого
роз'яснення Мінпраці, якщо сума
фактично одержуваної пенсії по
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання більше від суми
втраченого заробітку, то потерпілому
виплачується тільки пенсія. Ця норма
діяла до набрання чинності Закону
України «Про охорону праці» 24.11.1992року.

Колегія суддів також погоджується з
висновками сулу першої інстанції щодо
безпідставності вимог про стягнення
індексаційних виплат, оскільки
компенсація громадянам частини
доходів у зв'язку з порушення строків
їх виплати проводиться у разі затримки
на один чи більше місяців виплат
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності Закону України «Про
компенсацію громадянам частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплат». Однак підстав вважати, що
позивачу виплачувалась визначена
компенсація частини доходів із
затримкою немає.

Для повно та всебічного з'ясування
обставин справи та перевірки доводів
апеляційної скарги, за клопотанням
позивача апеляційним судом
призначалась судово-економічна
експертиза. Висновком №7719
судово-економічної експертизи від
29.11.2013року встановлено неможливість
підтвердити розрахунок заборгованості
відшкодування шкоди за трудове
каліцтво позивачу за період з
01.05.1992року по 01.09.2011року через
відсутність документів, які
підтверджують виплати.

Відтак, висновки експертизи та інші
зібрані по справі докази не суперечать
висновкам суду першої інстанції та не
доводять обґрунтованості позову.
Відповідно до 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

Як судом першої інстанції, так і
апеляційним судом на виконання ч.4ст.10
ЦПК вживались заходи для повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
однак документи про виплату позивачу
компенсації втрати частини заробітку
60% професійної працездатності за
спірний період відповідачем суду не
надано у зв'язку з втратою таких через
сплив значного часу.

Доказування, відповідно до ч.4ст.60 ЦПК,
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
тому у разі відсутності документів про
виплату позивачу компенсації суд не
може встановити дійсний розмір таких
виплат за спірний період і, відповідно,
визначити різницю між виплаченими
сумами та ненарахованими.

Крім того, позивачем при поданні позову
не враховано позовну давність, не
подано заяви про поновлення строку.
Пропущення позовної давності є
підставою для відмови у позові, тому у
разі обґрунтованості позовних вимог
суду першої інстанції належало б
вирішувати питання застосування
позовної давності.

Право позивача на позов виникло з 1992
року, з часу незгоди з визначенням йому
середнього заробітку та призначення
компенсаційних виплат підприємством, з
якими він не погоджується. На той час
спірні правовідносини були
врегульовані ст. ст. 440, 456 ЦК України 1963
року, Законом України «Про охорону
праці», згодом Правилами відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472, які не містили норми, відповідно
до якої позовна давність не
поширювалася на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Загальна позовна давність на
той час ставила 3 роки.

З позовної заяви вбачається, що позивач
оспорює розмір середньої заробітної
плати (оклад), встановлений йому для
здійснення страхових виплат у 1992 та у
1993році, що потягло, на його думку, в
подальшому нарахування компенсаційних
виплат у заменшеному розмірі. Позовна
давність відповідно до ст. 71 ЦК України
1963 року для даних правовідносин сплила
до 1 січня 2004 року, тобто до набрання
чинності ЦК України. За положеннями ст.
80 ЦК України 1963 року закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові.

Так, відповідно до ст. 9 ЦК України
положення цього Кодексу
застосовуються до трудових відносин,
якщо вони не врегульовані іншими
актами законодавства.

Згідно з п. З ст. 268 ЦК України (діє з 2004
року) позовна давність не поширюється
на вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю. Проте за п. 6
Прикінцевих та перехідних положень
правила ЦК України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», у разі відмови у
задоволенні позову за безпідставністю
позовних вимог, суд ухвалює рішення про
відмову у позові по суті, не застосовує
позовну давність. Натомість, у разі
обґрунтованості позовних вимог, строк
на пред'явлення яких до суду минув, суд
застосовує позовну давність, відмовляє
у позові у зв'язку з пропуском строку
звернення до суд.

Таким чином, суд першої інстанції,
відмовляючи у позові про відшкодування
майнової шкоди за безпідставністю
позовних вимог, діяв відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
принципів цивільного судочинства та
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України.

Рішення суду відповідає вимогам ст.213
ЦПК щодо законність та
обґрунтованості, крім того судом
враховано належний доказ - висновки
судово-економічної експертизи (том 5
а.с.29-51), згідно якої встановити
правильність проведених розрахунків,
наявність заборгованості з
відшкодування шкоди, заподіяної
позивачу трудовим каліцтвом за період
з 1992року по 2011рік та її розмір для
задоволення позову про стягнення такої
заборгованості неможливо. Інших
доказів, які б спростували наведені
висновки апелянтом не зазначено та
судами не здобуто.

Крім того, позивачем заявлено вимоги
про відшкодування майнової та
моральної шкоди до ДП «Дрогобицьке
лісове господарство» за період
1992-2011рік, не зважаючи на те, що з 2001року
відсотки втрати працездатності
сплачує Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань в Україні.

Колегія суддів також погоджується з
мотивами рішення суду першої інстанції
щодо відмови у стягненні моральної
шкоди. Апелянт також погодився з
рішенням у цій частині, не наполягаючи
на відшкодуванні моральної шкоди та не
наводячи доводів для спростування
висновків суду щодо необґрунтованості
вимог у цій частині. У апеляційній
скарзі не навів належних доводів на
скасування рішення у цій частині.

Тому даючи оцінку рішенню суду першої
інстанції в порядку апеляційного
провадження, в межах доводів скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
законність та обґрунтованість рішення.
Рішення суду ухвалене в межах
заявлених вимог, з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляції не ставлять під
сумнів його законність.

На підставі ст.308 ЦПК апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що рішення
ухвалено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 01 вересня
2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра