Справа № 127/5551/13-ц Провадження №
22-ц/772/1030/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Саблук С. А.Категорія: 27
Доповідач: Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого:
Медвецького С.К.,

суддів:
Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при
секретарі Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на повторне заочне
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11 жовтня 2013 року
у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах
дітей Вінницької міської ради, про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, -

встановила:

У квітні 2012 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з
указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 20 серпня 2007 року з ОСОБА_2
був укладений кредитний договір у
розмірі 40 000 тис. доларів США з
процентною ставкою 12 % річних.

У забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання
ОСОБА_2 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1.

Унаслідок невиконання
відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов'язань
за кредитним договором утворилася
заборгованість, яка станом на 24 лютого
2012 року склала 74 903 долари США 54 центи.

Посилаючись на зазначені
обставини, з урахуванням уточнених і
збільшених позовних вимог, позивач
просив суд у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки,
виселити та зняти реєстрації мешканців
квартири.

Повторним заочним рішенням
Вінницького міського суду Вінницької
області від 11 жовтня 2013 року позов
задоволено. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 20 серпня 2007 року у розмірі 74 903
долари США 54 центи, що еквівалентно 597
730, 26 грн., звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 41,30
м2, шляхом її продажу ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені
ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності,
дублікатів правовстановлюючих
документів на нерухомість у
відповідних установах, підприємствах
або організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування, з
можливістю здійснення ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які зареєстровані та/або проживають у
АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного
обліку в органі МВС України, до
повноважень якого входить питання
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюються на адресу
вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
просила скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

У судовому засіданні ОСОБА_5, який
представляє інтереси ОСОБА_2
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги.

Представник Служби у справах дітей
Вінницької міської ради в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що вона підлягає
задоволенню частково з таких
міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої
інстанції виходив із того, що
невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх
зобов'язань за кредитним договором,
зумовило виникнення у позивача права
звернення стягнення на предмет
іпотеки, тому в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором,
суд визначив процедуру продажу
предмета іпотеки відповідно до ст. 38
Закону України «Про іпотеку» та
виселив мешканців із житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
згідно з статтею 109 Житлового кодексу
України, статей 39-40 Закону України «Про
іпотеку» зі зняттям їх з
реєстраційного обліку.

З такими висновками суду першої
інстанції повністю погодитись не
можна, оскільки цих висновків суд
дійшов при неповному з'ясуванні
обставин, які мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції повністю не
відповідає.

Судом установлено, що 20 серпня 2007 року
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклало з ОСОБА_2
кредитний договір у розмірі 40 000
доларів США на строк до 18 серпня 2037 року
з процентною ставкою 12 % річних. У цей же
день, на забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання,
ОСОБА_2 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами
договору іпотеки ціна предмета іпотеки
складає 252 500 грн. (п. 33.4 договору
іпотеки).

Унаслідок невиконання
зобов'язання за кредитним договором
станом на 24 лютого 2012 року
заборгованість позичальника склала 74
903 долари США 54 центи, що еквівалентно 597
730, 26 грн.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимогам цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим ст. 39 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що в разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається, зокрема, спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої ст. 38 цього Закону.

Відповідно до процедури продажу,
визначеної ст. 38 зазначеного Закону,
дії щодо продажу предмета іпотеки та
укладання договору купівлі-продажу
здійснюються іпотекодержателем від
свого імені, на підставі іпотечного
договору, який містить застереження
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки, без необхідності отримання
для цього будь-якого окремого
уповноваження іпотекодавця.

Так, п. 27 договору іпотеки
передбачено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки за вибором
іпотекодержателя може бути здійснено у
позасудовому порядку шляхом:

- переходу до іпотекодержателя
права власності на предмет іпотеки, про
що іпотекодержателя зобов'язаний
письмово повідомити іпотекодавця;

- продажу предмета іпотеки
будь-якій особі та будь-яким способом, в
тому числі на біржі, на підставі
договору купівлі-продажу в порядку ст.
38 Закону України «Про іпотеку», для
чого іпотекодавець надає
іпотекодержателя право укласти такий
договір за ціною та на умовах,
визначених на власний розсуд
іпотекодержателя, і здійснити всі
необхідні дії від імені іпотекодавця, у
тому числі отримати витяг з Державного
реєстру прав власності на нерухоме
майно (а.с.19, 20).

Отже, сторонами договору іпотеки
досягнуто домовленості з усіх його
умов, у тому числі щодо способу
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що узгоджується з нормами
матеріального права, тому позовні
вимоги щодо вказаного в позові способу
звернення стягнення є законними та
обґрунтованими.

Доводи представника відповідача
про те, що позивачем пропущено строк
звернення до суду, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки з розрахунку
заборгованості за договором (а.с.8-9)
видно, що строки давності переривалися
у зв'язку зі сплатою ОСОБА_2 боргу, і це,
відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Статтею 405 ЦК України встановлено,
що члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону.

Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в

іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового

врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею ст. 109 ЖК Української РСР
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений

або інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
(ч. 3 зазначеної статті).

Із системного аналізу положень
ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» випливає, що всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги у тому разі, якщо
іпотекодержатель прийняв рішення про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору. За таких обставин,
якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюються на підставі рішення суду.

Вимога про добровільне звільнення
житлового приміщення може бути
направлена разом з вимогою,
передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку».

Звертаючись до суду із позовом, в
уточненій позовній заяві представник
позивача просив виселити із ОСОБА_2,
неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_3, які
зареєстровані та/або проживають у
АДРЕСА_1 (а.с.64-65).

Довідкою МКП ЖЕК № 12 встановлено, що в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.47).

Проживаючих і зареєстрованих у
квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивач не
повідомляв про добровільне звільнення
житла на підставі вимог ч. 1 ст. 35, ч. ч. 2 і
3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та
ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Її частина 4 зобов'язує суд
сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснити
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попередити про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяти здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну
сторону довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, колегія суддів
прийшла до висновку, що прийняте судом
першої інстанції рішення про
задоволення позовних вимог у частині
виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які
зареєстровані або проживають у
квартирі, постановлено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, а отже є незаконним, що
відповідно до п. 4 частини 1, частини 2,
частини 3 статті 309 ЦПК України є
підставою для скасування його в цій
частині з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення
суду підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення, якщо
висновки суду не відповідають
обставинам справи і судом допущено
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Повторне заочне рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 11
жовтня 2013 року в частині виселення
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати та в
задоволенні позову в цій частині
відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий : /підпис/
С.К. Медвецький

Судді: /підпис/
В.В. Оніщук

/підпис/
В.І. Чорний

З оригіналом вірно: