Справа № 645/2741/14-ц
Провадження №
02 вересня 2014 року Фрунзенський
районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.
При секретарі судових засідань -
Курбатовій А.М., Гунько Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Фрунзенського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції, треті
особи - ПАТ КБ «Приват Банк», ОСОБА_4 про
Позивач звернувся до суду з
позовом, яким просить виключити з акту
опису та звільнити з-під арешту,
накладеного Постановою державного
виконавця Фрунзенського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції. В обґрунтування позовних
вимог позивач зазначив, що Постановою
державного виконавця Фрунзенського
ВДВС ХМУЮ Цуркова С.І. від 30.01.2010 року
при примусовому виконанні ухвали
Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська
на все майно, що належить ОСОБА_4, а саме
на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль СНЕRY
F21 ELARA, 2007року р/н НОМЕР_1, № кузова
НОМЕР_2, в межах суми боргу 174 341,74 грн.
Але, позивач зазначив, що квартира
АДРЕСА_1 належить не відповідачці
ОСОБА_4, а йому ОСОБА_3, на праві
власності з 2005 року та ніколи не
належала ОСОБА_4, що підтверджується
Свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 31 березня 2005року
серія ЯЯЯ № 178426, право власності
зареєстровано в КП «Харківське міське
бюро технічної інвентаризації» за №
10495520 відповідно до витягу від 14.04.2005 р.
№ 7012111. Крім того позивач посилався на
те, що, ухвалою Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 30.09.2009
року, на підставі якої була винесена
постанова державного виконавця від
30.01.2010 року накладено заборону на
вчинення дій, спрямованих на
відчуження майна, яке належить ОСОБА_4
та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а
не саме на квартиру АДРЕСА_1. Тому
позивач вважає, що дії державного
виконавця Фрунзенського ВДВС ХМУЮ
Цуркова С.І. не правомірні, в зв*язку з
тим, що він повинен був накласти
заборону на майно, що належить ОСОБА_4
та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а
щодо самої квартири він повинен був
спочатку перевірити чи належить
зазначена квартира боржнику ОСОБА_4 на
праві власності чи ні. В зв*язку з чим,
позивача звернувся до суду з
зазначеним позовом, та просить його
задовольнити та скасувати арешт його
квартири.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі та просила
їх задовольнити посилаючись при цьому
на наступне, державний виконавець
Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Цурков С.І. не
мав права арештовувати квартиру та
оголошувати заборону на її відчуження,
до перевірки власника. В ухвалі
зазначено накласти арешт на нерухоме
майно, яке розташоване за адресою
АДРЕСА_1, але не вказано що саме на
квартиру накласти арешт. В зв*язку з не
перевіркою даних державним виконавцем
було накладено арешт на квартиру, яка
не належить відповідачці по справі, яка
розглядалася в Жовтневому районному
суді м. Дніпропетровська, а накладено
арешт на майно, яке належить ОСОБА_3, її
колишньому чоловіку. Шлюб між ними
розірвано 13.04.2011 року, питання про
вирішено не було. Також, представник
позивача зазначила, що надати
документи на квартиру не має
можливості, так як квартира кредитна та
документи знаходяться в банку.

Представник Фрунзенського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції - державний виконавець Цурков
С.І., який діяв на підставі довіреності,
у судовому засіданні заперечував проти
задоволення позову та пояснив, що у
його провадженні 28.01.2010 року на
виконання надійшла ухвала Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
30.09.2009 року та заява представника ПАТ КБ
«Приват Банк» про накладення арешту на
грошові кошти на всіх рахунках ОСОБА_4
та накладення заборони на відчуження
рухомого та нерухомого майна боржника,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1.
Державний виконавець зазначив, що дії
по накладенню арешту на квартиру
законні, перевіряти належність майна
він не зобов*язаний, так як це повинен
був зробити суд, який розглядав
цивільну справу та ухвалив ухвалу від
30.09.2014 року, інших виконавчих дій не
проводилося. Також виконавець
зазначив, що Відповідачка ОСОБА_4 в
лютому 2010 року була викликана до
Фрунзенського ВДВС ХМУЮ та ознайомлена
з ухвалою суду та постановою
державного виконаця, про що є відмітка
у виконавчому провадженні особисто
ОСОБА_4, з свого боку правом оскарження
вона не скористалася, ухвала оскаржена
не була та державним виконавцем була
виконана в повному обсязі. Також,
Цурков С.І. заперечував проти пояснень
сторони позивача, що в ухвалі не було
зазначено саме про квартиру, а вказано
на нерухоме майно за вказаною адресою
та зазначив, що квартира і є нерухомим
майном, тому не має підстав для
задоволення позову та скасування
Постанови № 217 державного виконавця
Фрунзенського відділу державної
виконавчої служби Харківського
міського управління юстиції Цуркова
С.І. про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від січня 2010. Також зазначив, що його
дії не оскаржувалися та правом на
апеляційне оскарження позивач не
скористався.

Представник ПАТ КБ «Приват Банк» -
Катеринюк В.В., який діяв на підставі
довіреності, у судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову
та пояснив, що позивач по справі мав
право оскаржити ухвалу Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
30.09.2009 року в апеляційному порядку, але
своїм правом не скористався. Також,
представник зазначив, що ОСОБА_3
перебуваючи у шлюбі з боржником знав
про ухвалу про накладення заборони, що
квартира була придбана у період шлюбу
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вона там
зареєстрована, тому державний
виконавець належним чином виконав
ухвалу суду та на законних підставах
виніс постанову, на виконання ухвали,
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження. Також
зазначив, що позивач фактично не згоден
з діями державного виконавця, але він
має право оскаржити дії виконавця в
адміністративному судочинстві.
Рішення по справі про стягнення з
ОСОБА_4 заборгованості за кредитним
договором винесено. Таким чином,
представник ПАТ КБ «Приват Банк»
просив суд відмовити позивачу у
задоволенні позову, так як не має
підстав для його задоволення.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила їх
задовольнити посилаючись при цьому на
наступне, на покупку автомобіля марки
CHERY ELARA, 2007р.в. вона отримала кредит у
сумі 16 112,30 доларів США на строк з 10.07.2008
року по 09.07.2015року, уклавши з ЗАТ КБ
«ПриватБанк» в особі Харківської філії
відділення 72 кредитно-заставний
договір № HAL2AN56232705. Кредит
забезпечувався тільки заставою
автомобіля марки CHERY ELARA, 2007 року
випуску. У 2009 році її підприємницька
діяльність стала збитковою, тому
виникла кредитна заборгованість.
«Приватбанк» звернувся до суду з
вимогами про звернення стягнення на
заставлене авто. Була винесена ухвала
про забезпечення позову, якою
накладено арешт на грошові кошти,
накладено заборону на вчинення дій,
спрямованих на відчуження будь-якого
майна, яке належить їй на праві
власності. Зазначену ухвалу вона не
оскаржувала. Постанову державного
виконавця Фрунзенського відділу
державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції про арешт квартири за адресою:
АДРЕСА_1 вона не отримувала. Також
зазначила, що на даний час автомобіль
реалізовано через онлайн аукціон та
накладено арешт на її рахунки. Про те,
що арешт накладено на майно колишнього
чоловіка, вона дізналася тільки від
нього, але вважає, що це не законно, так
як квартира чоловіка, вона там не
мешкає та не знала про те що накладено
арешт, а дізналася після цього дзвінка
та отримала ухвалу тільки цього року. В
зв*язку з чим, просить суд задоволити
позов позивача, так як дійсно це
квартира ОСОБА_3 та до неї ні якого
відношення не має.

Суд, дослідивши надані сторонами
докази у їх сукупності, вважає позовні
вимоги такими що не підлягають
задоволенню в повному обсязі з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що Ухвалою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30.09.2009 року №
2-11950/09 накладено арешт на все майно, що
належить ОСОБА_4, а саме накладено
заборону на вчинення дій, спрямованих
на відчуження в будь - який спосіб
нерухомого майна, яке належить на праві
власності відповідачу та знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, накладено арешт на
грошові кошти що обліковуються на всіх
рахунках в межах суми боргу 17217,4
доларів США, що за курсом складає 131029,58
грн., накладено арешт на рухоме майно -
автомобіль СНЕRY F21 ELARA, 2007року р/н
НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, в межах суми
боргу 17217,4 доларів США, що за курсом
складає 131029,58 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Постановою державного виконавця
Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Цуркова С.І.
від 30.01.2010 року при примусовому
виконанні ухвали Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 30.09.2009 року
№ 2-111950/09 та заяви представника ПАТ КБ
«Приват Банк», про накладення арешту на
грошові кошти на всіх рахунках ОСОБА_4
та накладення заборони на відчуження
рухомого та нерухомого майна боржника,
яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 -
накладено арешт на все майно, що
належить ОСОБА_4, а саме на квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль СНЕRY F21 ELARA,
2007року р/н НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, в
межах суми боргу 174 341,74 грн.

Суд приймає до уваги пояснення
державного виконавця Фрунзенського
відділу ДВС ХМУЮ, які підтверджуються
матеріалами виконавчого провадження,
що ОСОБА_4 була ознайомлена з
постановою державного виконавця
Фрунзенського ВДВС ХМУЮ Цуркова С.І.
від 30.01.2010 року про накладення арешту на
майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1, але
правом на оскарження не скористалася,
фактично погодившись з її висновками.

Таким чином державний виконавець
Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ Цурков
С.І. діяв в межах, визначених законом,
своїх повноважень.

Згідно ст. 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» судові
рішення, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання усіма
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.
Обов'язковість урахування
(преюдиційність) судових рішень для
інших судів визначається
процесуальним законом. Невиконання
судових рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Конституції України встановлює, що
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.
Рішення суду відповідно до
процесуального законодавства є
обов'язковим уже з моменту його
винесення і проголошення. Але з моменту
набрання ним законної сили воно стає
загальнообов'язковим, тобто
обов'язковим не тільки для суду, не
тільки для інших учасників цивільної
справи, а й для всіх органів,
підприємств, установ, організацій,
посадових осіб і громадян, і підлягає
виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Відповідно до
цього Закону підлягають виконанню
державною виконавчою службою такі
виконавчі документи: виконавчі листи,
що видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних,
кримінальних справах та справах про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; судові
накази; виконавчі написи нотаріусів;
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій;
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом;
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Відповідно до положень ст. 292 ЦПК
України сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також особи,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково. Ухвала суду першої інстанції
оскаржується в апеляційному порядку
окремо від рішення суду у випадках,
передбачених статтею 293 цього Кодексу
(забезпечення позову, а також щодо
скасування забезпечення позову).

Згідно пояснень представника позивача
та ОСОБА_4, вони не скористалися своїм
правом на апеляційне оскарження,
фактично визнавши рішення суду.

Також, судом встановлено, що по суті
заявлених вимог позивач оскаржує дії
державного виконавця при виконанні
ухвали Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30.09.2009 року №
2-111950/09 та фактично просить визнати їх
незаконними, які підлягають оскарженню
в адміністративному порядку, тому
посилання позивача на ст. 60 ЗУ "Про
виконавче провадження", є
безпідставними.

У зв'язку з вказаними обставинами, суд
вважає не можливим зняти арешт з майна,
так як позивачем не надано належних
доказів для задоволення позову.

Таким чином, оцінюючи в сукупності
надані докази в процесі розгляду
справи, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст..ст. 319, 322 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 212-215, 292 ЦПК України, ст. 13 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», ст.. 17, 19, 55, 60 Закону України
«Про виконавче провадження», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ -