У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Едельвейс» про визнання
недійсним договору оренди землі,

за касаційною скаргою Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» в особі представника за
довіреністю Солода Романа
Геннадійовича на рішення
Апостолівського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» (далі - ПСП «Едельвейс»), в
якому просила визнати недійсним
договір оренди землі, укладений між нею
та відповідачем, зареєстрований 28
квітня 2011 року в Апостолівському
відділі Дніпропетровської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про
що у Державному реєстрі земель
зроблено запис за №
000388.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що на підставі
державного акта на право власності на
земельну ділянку є власником земельної
ділянки площею 7,7909 га із цільовим
призначенням для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Володимирівської сільської ради
Апостолівського району
Дніпропетровської області.

Вказала, що між нею та відповідачем
було укладено договір оренди землі,
який 28 квітня 2011 року зареєстровано в
Апостолівському відділі
Дніпропетровської регіональної філії
ДП «Центр ДЗК».

Позивачка зазначила, що спірний
договір не містить істотних умов
договору оренди землі, визначених ст. 15
Закону України «Про оренду землі», а
саме: умови передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Посилаючись на вищевикладене, просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 03
жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди
землі, укладений між ОСОБА_3 та
ПСП «Едельвейс» та зареєстрований у
Державному реєстрі земель 28 квітня 2011
року за № 00388.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 грудня
2013 року апеляційну скаргу ПСП
«Едельвейс» відхилено, рішення
Апостолівського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПСП
«Едельвейс» - Солод Р.Г., посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, керувалися положеннями ст. ст. 203,
215, 638, 792 ЦК України, ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» та дійшли висновку,
що оспорюваний договір оренди
земельної ділянки не містить
передбаченої законом істотної умови
такого договору - умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам ухвала
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно із
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ДП № 071453,
зареєстрованим у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 010404120,
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
площею 7,7909 га, яка розташована на
території Володимирівської сільської
ради Апостолівського району
Дніпропетровської області (а.с. 16).

Між ОСОБА_3 та ПСП «Едельвейс» укладено
договір оренди землі, відповідно до
умов якого орендодавець надала, а
орендар прийняв у строкове платне
користування земельну ділянку для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строком на 5 років (а.с. 7-10).

28 квітня 2011 року договір оренди землі,
укладений між ОСОБА_3 та ПСП
«Едельвейс», зареєстровано в
Апостолівському відділі
Дніпропетровської регіональної філії
ДП «Центр ДЗК», про що в Державному
реєстрі земель зроблено запис за №
00388 (а.с. 10).

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що в договорі
оренди наявні не всі умови, визначені
ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції
України та ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності та не мають зворотної дії
в часі, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України.

За змістом частини першої статті 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про
оренду землі» у редакції, чинній на час
укладення договору, визначено істотні
умови договору оренди землі, якими є:

- об'єкт оренди (кадастровий номер,
місце розташування та розмір земельної
ділянки); -

строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату;

- умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки
орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін;

- умови передачі у заставу та внесення
до статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону (ч. 2 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 15 ЦК України та
статті 3 ЦПК України у порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, тому суд
повинен встановити, чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю у договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України від 06 жовтня 1998 року №
161-XIV «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати,
у чому саме полягає порушення їхніх
законних прав (правова позиція
Верховного Суду України, викладена у
постанові від 25 грудня 2013 року у справі
№ 6-94цс13, яка відповідно до вимог ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України).

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції, залишаючи
без змін рішення місцевого суду, на
порушення приписів ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК
України не з'ясував, чи дійсно
порушуються права орендодавця у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
умов, передбачених статтею 15 Закону
України «Про оренду землі», не визначив
істотність цих умов, а також не
з'ясував, у чому саме полягає порушення
законних прав позивача.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвали
апеляційного суду із направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 грудня
2013 року підлягає скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» в особі представника за
довіреністю Солода Романа
Геннадійовича задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Г.В. Юровська

Судді:

В.П. Гончар

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

В.О. Савченко