печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Середи К.О.,

при секретарі - Шалапуді В.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи: Головне
управління юстиції у м. Києві,
Одинадцята Київська державна
нотаріальна контора про визнання
договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті
особи: Головне управління юстиції у м.
Києві, Одинадцята Київська державна
нотаріальна контора, в якому просила
визнати договір дарування ? частини
двокімнатної квартири № 3 загальною
площею 54,90 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, укладений 08.04.2004 між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Одинадцятої
Київської державної нотаріальної
контори Адаменко О.І. за реєстраційним
№ 4с-960, недійсним.

Обґрунтовуючи підстави звернення з
позовом, позивач посилається на те, що
під час підписання договору дарування,
вона не здатна була розуміти значення
своїх дій і не могла керувати ними,
оскільки перебувала у стані
тимчасового психічного розладу через
похилий вік та у зв'язку з сімейними
обставинами. Так, позивач вважала, що
укладає договір довічного утримання, а
не дарування, за таких обставин є всі
підстави вважати, що позивача було
введено в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, у зв'язку з чим
даний договір має бути визнаний
недійсним.

При цьому, позивач звернулась із заявою
про визнання причин пропуску строку
звернення до суду з позовною заявою
поважними, зазначаючи те, що дійсно
звернулась до суду з позовом з
пропуском встановленого строку
позовної давності, разом з тим просить
врахувати її похилий вік, спосіб життя,
що відповідач ОСОБА_5 довгі роки її
обманювала, приховуючи правду, і, як
наслідок, стало причиною поганих
відносин з сином, втратою квартири у
центрі міста.

18.06.2014 відповідач ОСОБА_5 звернулась до
суду із заявою про застосування строку
позовної давності до заявлених
позовних вимог про визнання договору
дарування недійсним (а.с. 63).

10.07.2014 представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав до суду заяву про
застосування строку позовної давності,
посилаючись на те, що причини пропуску
строку, наведені позивачем, не є
поважними та не підтверджуються
жодними доказами (а.с. 67).

Одинадцята київська державна
нотаріальна контора на адресу суду
надіслала письмові пояснення (а.с. 61), в
яких заперечує проти задоволення
позовних вимог. З приводу посвідчення
державним нотаріусом Адаменко О.І.
договору дарування нотаріальна
контора зазначила, що 08.04.2004 ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 звернулись до Одинадцятої
київської державної нотаріальної
контори з метою посвідчення договору
дарування ? частини квартири АДРЕСА_1,
нотаріусу були надані для огляду
оригінали документів, необхідних для
вчинення даної нотаріальної дії. З
огляду на подані документи обмеження
щодо здійснення дарування громадянкою
ОСОБА_4 своєї частки у квартирі були
відсутні. Нотаріусом сторонам було
роз'яснено зміст ст. ст. 203, 215-217, 233, 236 ЦК
України щодо умов договору, його
правових наслідків, перевірено
податкові застави, відсутність
заборони/арешту нерухомого майна, який
є предметом даного договору дарування.

Під час вивчення документів було
встановлено дійсність намірів сторін
та те, що у них був ясний розумовий та
психічний стан, вони правильно і
ствердно висловлювали своє бажання
щодо укладення саме договору
дарування, досягли згоди з усіх
істотних умов договору, особисто
прочитали та відповідно підписали
його.

В результаті нотаріусом Адаменком О.І.
з урахуванням вимог законодавства та
наявних на день посвідчення договору
відомостей, після встановлення осіб
сторін, перевірки їх дієздатності, а
також перевірки належності гр. ОСОБА_4 ?
частини квартири, перевірки
відсутності заборони відчуження, було
посвідчено договір.

Також нотаріальною конторою
повідомлено, що з урахуванням наявних в
архіві документів, підстав для
відкладення нотаріальної дії та/або
відмови у вчиненні нотаріальної дії не
встановлено, оскільки вищезазначені
документи оформлені належним чином, а
наявна власноручна відмітка на
примірнику договору, що зберігається в
нотаріальній конторі, свідчить про
повне розуміння значення власних дій.

Суд, заслухавши думку учасників
судового засідання, дослідивши
письмові матеріали справи, приходить
до наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що 08 квітня 2004 року
між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачкою
ОСОБА_2 укладено договір дарування ?
частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1.
Вказаний договір підписаний сторонами,
посвідчений державним нотаріусом
Одинадцятої Київської державної
нотаріальної контори та
зареєстрований у реєстрі.

Посилання представника позивача на те,
що позивач не володіє українською
мовою, суд відхиляє як безпідставні.
Суд враховує, що позивач є громадянкою
України, складає, підписує та видає
документи українською мовою без участі
перекладача, про що свідчить як позовна
заява, так і підпис при ознайомленні з
договором дарування.

Суд відхиляє посилання позивача та її
представника під час судового розгляду
на те, що під час укладення договору
дарування вона помилялася в природі
правочину, оскільки вважала, що укладає
договір довічного утримання.

В даному випадку суд виходить з того, що
вказана обставина не знайшла свого
підтвердження під час судового
розгляду. Так, на час укладення
договору дарування, позивачка була
дієздатною особою, була ознайомлена з
текстом договору, про що свідчить її
підпис, отримала роз'яснення нотаріуса
щодо наслідків правочину.

При цьому, суд враховує, що з часу
укладення оспорюваного договору до
моменту звернення з відповідним
позовом до суду про визнання його
недійсним минуло більше десяти років.

Суд також не приймає доводів
представника позивача про введення
відповідачем позивача в оману,
оскільки ці доводи не ґрунтуються та
спростовуються поясненнями самого
представника позивача, який не
заперечував, що договір дарування
укладався між сторонами за власним
волевиявленням та згодою сторін,
розуміючи значення своїх дій.

При цьому, обставини подальшої
поведінки обдарованого - відповідача
ОСОБА_2 після укладення оспорюваного
договору не мають юридичного значення,
не відносяться до предмету доказування
та судового дослідження для
встановлення підстав недійсності
договору дарування у зв'язку з
введенням в оману, оскільки відповідно
до змісту ст.ст.229, 230 ЦК України обман
має стосуватись обставин, які мають
істотне значення, зокрема щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням, - і до яких, виходячи зі
змісту оспорюваного договору
дарування, не відноситься подальша
поведінка і дії обдарованої ОСОБА_2,
оскільки договором між сторонами
обов'язків відповідача здійснювати
певні дії на користь дарувальника -
позивача, не передбачено.

Разом з тим, виходячи з наведених
положень ч.2 ст.717 ЦК України, такого
обов'язку і не могло бути передбачено
умовами оспорюваного договору,
оскільки це суперечить правовій
природі договору дарування, який є
безоплатним.

По суті обставини, на які посилається в
обґрунтування своїх вимог позивач,
зокрема, що даруючи свою частку, вона
розраховувала на іншу поведінку
відповідача та на здійснення
відповідачем певних дій майнового та
немайнового характеру щодо її
утримання, стосуються мотивів
правочину, що, виходячи зі змісту ч. 2 ст.
229, ст. 717 ЦК України, не має істотного
значення для договору дарування,
іншого законом не встановлено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у
судовому засіданні не було доведено, що
позивач мав на меті укласти з
відповідачем ОСОБА_2 договір довічного
утримання та що для цього були законні
підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання у позовній заяві на те, що
відповідачі ввели в оману позивача
щодо необхідності підписання саме
договору дарування, не знайшло свого
підтвердження у судовому засіданні,
оскільки доказів цьому суду надано не
було.

У постанові від 06.11.2009 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" Пленум
Верховного Суду України зазначив, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

З огляду на те, що текст договору
дарування свідчить про передачу в дар
нерухомого майна, не містить жодних
зобов'язань відповідача щодо утримання
позивача, позивач усвідомлював
значення правочину, наслідки правочину
йому роз'яснювались, відсутні
підтверджуючі дані про намір позивача
укласти договір довічного утримання,
суд прийшов до переконання в
безпідставності вимог позивачки про
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
передбачено, що встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Відповідачами були подані заяви про
застосування строку позовної давності.

Суд вважає, що позивачем пропущений
строк позовної давності з приводу
оспорення договору дарування, який нею
був укладений з відповідачем ОСОБА_2 08
квітня 2004 року, що також є підставою для
відмови у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 16, 256, 261, 267 ЦК України,
ст. ст. 11, 18, 57-61, 209, 212-215, 223 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
треті особи: Головне управління
юстиції у м. Києві, Одинадцята Київська
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування недійсним
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення через Печерський
районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення. Апеляційна скарга
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги,
рішення набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
К.О. Середа