АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк
Л.М.

секретаря Скрипник С.В.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права
спільної сумісної власності та поділ
майна за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 6 березня 2014 року,

встановила:

ОСОБА_1 у січні 2014 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
права спільної сумісної власності та
поділ майна.

Вказувала, що проживали з ОСОБА_5 без
реєстрації шлюбу однією сім»єю
протягом з 2003 року по червень 2012 року,
вели спільне господарство, є батьками
ОСОБА_6

Посилаючись на те, що за час спільного
проживання набуто право власності на
земельну ділянку, розташовану в с.
Остриця Герцаївського району
Чернівецької області, здійснено не
завершене будівництво житлового
будинку, розташованого в с.Остриця
Герцаївського району Чернівецької
області, зазначала про набуття права
спільної сумісної власності на майно.

Просила визнати право власності ОСОБА_5
та ОСОБА_7 на ? незавершеного
будівництвом житлового будинку,
розташованого в с.Остриця
Герцаївського району Чернівецької
області, ? земельної ділянки,
розташованої в с.Остриця Герцаївського
району Чернівецької області, площею
0,1003 га за кожним.

Під час розгляду справи ОСОБА_7 змінила
позовні вимоги, просила

№22ц-695 2014 рік Головуючий у 1
інстанції Галичанський О.І.

Категорія: 2/5
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

встановити факт проживання ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу однією
сім»єю протягом з 2003 року по кінець 2011
року, визнати право спільної сумісної
власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на
будівельні матеріали, обладнання,
вироби та конструкції, які були
використані для будівництва житлового
будинку, розташованого в с.Остриця
Герцаївського району Чернівецької
області на земельній ділянці
кадастровий номер :11:004:0259,
вартістю 453560 грн. та визнати право
власності ОСОБА_7 на ? будівельних
матеріалів, обладнання, виробів та
конструкцій, які були використані для
будівництва житлового будинку,
розташованого в с.Остриця
Герцаївського району Чернівецької
області на земельній ділянці
кадастровий номер :11:004:0259,
вартістю 226780 грн.

Рішенням Герцаївського районного суду
Чернівецької області від 30 квітня 2013
року позов задоволено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить
рішення Герцаївського районного суду
Чернівецької області від 30 квітня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у позові відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7
про встановлення факту проживання
однією сім»єю чоловіка та жінки без
шлюбу та визнання права на частку у
майні, що є у спільній сумісній
власності, суд першої інстанції
виходив з того, що встановлення такого
факту має юридичне значення.

Водночас суд першої інстанції дійшов
висновку про доведеність факту
проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 однією
сім"єю без шлюбу з 2003 року по кінець 2011
року.

Суд першої інстанції, пославшись на
правила, передбачені ст.74 СК України,
дійшов висновку про право спільної
сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на
набуті за час шлюбу будівельні
матеріали, обладнання, вироби та
конструкції, що були використані в
процесі будівництва житлового будинку,
розташованого в с.Остриця
Герцаївського району Чернівецької
області, та рівність їх часток.

Установлено, що з 30 вересня 1991 року
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу від
30 червня 2004 року
ОСОБА_6 придбала земельні ділянки: для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,2500 га та для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0496 га, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
від 30 червня 2004 року
ОСОБА_6 отримала 13 вересня 2004 року
два державних акти на право власності
на земельну ділянку.

Рішенням Шипинецької сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області від 13 жовтня 2004 року ОСОБА_6
надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

06 січня 2005 року відділом
містобудування і архітектури
Кіцманської РДА ОСОБА_6 видано дозвіл
на виконання будівельних робіт.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

З червня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3
розпочали будівельні роботи на
підставі дозвільних документів,
виданих ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 14 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 розірвано.

Ступінь готовності житлового будинку
АДРЕСА_1 згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 21
серпня 2013 року становить 100 %.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня
2008 року № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування» зазначено, що
якщо будівництво здійснювалося згідно
із законом, то у разі смерті
забудовника до завершення будівництва
його права та обов'язки як забудовника
входять до складу спадщини.

Вирішуючи спір і зазначаючи, що
незавершений будівництвом житловий
будинок є самочинним будівництвом,
оскільки збудований без належних
дозволів, суд першої інстанції на
вказані норми права уваги не звернув,
не надав оцінки тому, що ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку прийняв
спадщину, яка відкрилась після смерті
його матері, ОСОБА_6, у зв'язку з чим
до нього перейшли права забудовника.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься і в ст. 368 ЦК
України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу такого майна,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними. Оскільки будівництво
недобудованого будинку розпочато за
час шлюбу, то такий будинок може бути
визнаний об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Однак, відповідно до частин 2, 3 ст. 331 ЦК
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані у процесі цього
будівництва (створення майна). Оскільки
до виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва, то
положеннями ст. 331 ЦК України не
передбачено можливості визнання права
власності на недобудоване нерухоме
майно в судовому порядку.

Суд першої інстанції залишив поза
увагою, що спірний будинок збудований
сторонами за час шлюбу, тому він може
бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, при цьому подружжя
є власниками лише матеріалів,
обладнання, які були використані в
процесі будівництва.

Положення частини 3 статті 29 Кодексу
про шлюб та сім'ю України, що діяв на час
виникнення правовідносин, за змістом
якої для вимог про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Водночас апеляційним судом допущено
порушення вимог статті 11 Кодексу про
шлюб та сім'ю України, що діяв на час
виникнення правовідносин, статті 76
Цивільного кодексу України в редакції
від 18 липня 1963 року, відповідно яких
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

На обґрунтування такого висновку суд
першої інстанції послався на початок
перебігу позовної давності з липня 2007
року, тобто з моменту виникнення
спірних правовідносин.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна з
наступних підстав.

На підставі ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 цього Кодексу
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Всупереч наведеному суд першої
інстанції при обчисленні строку
позовної давності виходив з моменту
виникнення правовідносин з набуття
майна.

Разом з тим суд першої інстанції не
звернув уваги на виникнення права
головного управління праці та
соціального захисту населення
Чернівецької обласної державної
адміністрації на захист у розумінні ч.1
ст.16 ЦК України, тобто з моменту
порушення особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Першотравневого
районного суду м.Чернівці від 6 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: