Номер провадження: 22-ц/785/7092/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Дрішлюка А.І., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 червня 2014 року по справі за
поданням Першого Київського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції щодо
вирішення питання щодо визнання
мирової угоди в процесі виконання між
стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_3
від 05.05.2014 року, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У травні 2014 року Перший Київський
відділ державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
звернувся до Суворовського районного
суду м.Одеси з поданням, в якому просив
вирішити питання щодо визнання мирової
угоди, укладеної в процесі виконання
між стягувачем ОСОБА_2 та боржником
ОСОБА_3 05.05.2014 року, мотивуючи це тим, що
на виконанні у Першому Київському ВДВС
ОМУЮ перебуває виконавче провадження
по примусовому виконанню виконавчого
листа, який видав Суворовський
районний суд м.Одеси від 17.02.2014 року по
справі № 523/13532/13-ц про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
заборгованість у розмірі 414470,48 грн.
Постанова про відкриття виконавчого
провадження винесена 28.02.2014 року. 15
травня 2014 року до відділу надійшла
заява від ОСОБА_2, згідно якої стягувач
просить передати до Суворовського
районного суду м.Одеси мирову угоду,
укладену між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 05.05.2014
року для її визнання з метою закінчення
виконавчого провадження та
запобігання подальших судових спорів.

Ухвалою Суворовського районного суду
м.Одеси від 16 червня 2014 року у
задоволенні подання Першого
Київського ВДВС ОМУЮ МЮ України про
визнання мирової угоди в процесі
виконання рішення в порядку ст.372 ЦПК
України відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду,
ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду
Одеської області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу Суворовського районного суду
м.Одеси від 16 червня 2014 року та
задовольнити подання Першого
Київського ВДВС ОМУЮ, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні ухвали норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали в
межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відмовляючи у задоволенні подання
Першого Київського ВДВС ОМУЮ МЮ
України про визнання мирової угоди в
процесі виконання рішення в порядку
ст.372 ЦПК України, суд першої інстанції
виходив з того, що згідно мирової
угоди ОСОБА_3 замість сплати грошей (
які відповідно до рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 09.12.2013 року повинен був сплатити)
бажає передати у власність 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, а вона у свою
чергу погоджується прийняти
вищевказане майно та не буде
звертатися до суду для збільшення
грошової суми боргу у зв'язку із
невиконанням рішення суду. Проте
доказів того, що ОСОБА_3 оформив у
встановленому Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" порядку
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, судові не надано. Крім того, в
матеріалах подання відсутні докази
того, що дружина (у разі її наявності )
надає згоду ОСОБА_3 на передання у
власність 1/2 частини квартири
стягувачу, а також відсутні
документальні підтвердження
відсутності арештів на квартиру
АДРЕСА_2 та інформації стосовно того чи
не перебуває майно, яке підлягає
передачі, в іпотеці.

Судова колегія приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України мирова
угода, укладена між сторонами, або
відмова стягувача від примусового
виконання в процесі виконання рішення
подається у письмовій формі державному
виконавцеві, який не пізніше
триденного строку передає її до суду за
місцем виконання рішення для визнання.
Суд має право перевірити і не визнати
мирову угоду або не прийняти відмови
стягувача від примусового виконання,
якщо це суперечить закону або порушує
права чи свободи інших осіб.

Вказана стаття не передбачає розгляду
питання щодо визнання мирової угоди
судом у судовому засіданні з
обов`язковим викликом сторін
виконавчого провадження. Проте, з
урахуванням прав сторін виконавчого
провадження та керуючись ч. 3 цієї
статті, яка фактично пропонує суду в
даному випадку застосовувати ст. 175 ЦПК
України, тобто правила визнання
мирової угоди у цивільному
судочинстві, питання щодо визнання
мирової угоди між сторонами
виконавчого провадження має
розглядатись у судовому засіданні з
обов`язковим повідомленням сторін.

Крім того, суд в залежності від
результатів перевірки має право не
визнати мирову угоду, якщо це
суперечить закону або порушує права чи
свободи інших осіб.

В матеріалах справи є письмові
заяви представників сторін
виконавчого провадження у яких вони
просять розглянути подання державного
виконавця без їх участі. При цьому зі
змісту обох заяв не вбачається, що
сторонам зрозумілі наслідки визнання і
затвердження судом мирової угоди на
стадії виконання рішення, а із
письмової заяви представника боржника
взагалі не вбачається, що вона
підтримує укладення мирової угоди і
просить її визнати.

Перевірка законності мирової
угоди судом фактично зведена до
констатації відсутності у матеріалах
справи доказів:

- про наявність державної реєстрації
права власності ? частини квартири
АДРЕСА_3 на боржника ОСОБА_3,

- про відсутність обтяжень та арештів
на частку боржника ОСОБА_3 у квартирі
АДРЕСА_3;

Разом з тим суд не вжив заходів
щодо витребування вказаних відомостей
у сторін виконавчого провадження або у
відповідних установах, де може
знаходитися така інформація. Не було
витребувано для огляду в судовому
засіданні і матеріали виконавчого
провадження.

Судом апеляційної інстанції при
розгляді апеляційної скарги і
перевірці правильності висновку
районного суду щодо відмови у
задоволенні подання Першого
Київського ВДВС ОМУЮ МЮ України про
визнання мирової угоди в процесі
виконання рішення в порядку ст.372 ЦПК
України, вказані відмості витребувані
і встановлено, що 1/2 частина квартири
АДРЕСА_4, на момент розгляду подання,
дійсно належать на праві власності
боржнику і обтяжень на неї не має.

Разом з тим, судова колегія виходить з
того, що специфіка даної мирової угоди
пов'язана із тим, що на відміну від
дефініції ч. 1 ст. 175 ЦПК, де
сформульовано поняття мирової угоди на
стадії до вирішення спору судом, мирова
угода в процесі виконання не може
укладатись з метою врегулювання спору.

Передбачається, що спір вже
врегульований певним судом рішенням,
яке набрало законної сили, за цим
рішенням видано виконавчий документ,
що надійшов для примусового виконання
державному виконавцю.

З огляду на це, мирова угода в процесі
виконання не може стосуватись питань
про визначення фактичних обставин та
відповідних правовідносин, основною
метою такої угоди є встановлення
(зміна) способу та порядку виконання
ухваленого судового рішення, що може
ґрунтуватись на взаємних поступках і,
безумовно, стосуватись лише прав та
обов'язків сторін й предмета спору.

Така мирова угода не може виходити за
межі спірних правовідносин,
стосуватися прав та обов'язків осіб,
які не є сторонами у спорі, створювати
права та обов'язки для них тощо.

Мирова угода, що розглядається,
покликана сприяти закінченню
виконавчого провадження, зокрема
шляхом визначення конкретних заходів,
дій, рішень тощо, що сторони беруться
вчинити.

Як убачається з матеріалів справи,
мирова угода від 05 травня 2014 року
укладена саме з метою врегулювання
спору, що є недопустимим, оскільки спір
вже врегульовано заочним рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 16 грудня 2014 року в межах розгляду
відповідної цивільної справи, дане
рішення набрало законної сили і
знаходиться в процесі виконання.

Про те, що метою укладення вказаної
мирової угоди є врегулювання спору
зазначається як в обґрунтуванні
визнання мирової угоди сторін, так і в
тексті самої мирової угоди.

Крім того, з тексту мирової угоди не
вбачається, яким чином сторони оцінили
вартість 1/2 частини квартири, що
належить боржнику, чи встановлений
порядок користування квартирою, чи
згодний інший співвласник даної
квартири з її відчуженням за борги, чи
пропонувалося боржником іншому
співвласнику квартири викуп належної
йому ідеальної частки квартири.

Відповідно до абз. 8 ч. 2 ст. 7 Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» проведення
оцінки майна є обов'язковим у випадках
оподаткування майна згідно з законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України
«Про оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» проведення незалежної оцінки
майна є обов'язковим у випадках

застави державного та комунального
майна, відчуження державного та
комунального майна способами, що не
передбачають конкуренцію покупців у
процесі продажу, або у разі продажу
одному покупцю, визначення збитків
або розміру відшкодування, під час
вирішення

спорів та в інших випадках,
визначених законодавством або за
згодою сторін.

Отже самостійне визначення вартості
спірної квартири суперечить нормам
Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», положенням
(національним стандартам) оцінки майна
(що затверджуються Кабінетом Міністрів
України, методиках та інших
нормативно-правових актах, які
розробляються з урахуванням вимог
положень (національних стандартів) і
затверджуються Кабінетом Міністрів
України або Фондом державного майна
України.

Статтею 7 Закону передбачається, що
підставами для проведення оцінки
майна (в тому числі квартири) є договір,
який укладається заінтересованими
особами в порядку, встановленому
законом, а також рішення суду.

Таким чином сторони даного виконавчого
провадження не мають права самостійно
визначати вартість ідеальної частки
спірної квартири, оскільки її вартість
підлягала визначенню шляхом
проведення незалежної оцінки
відповідно та в порядку норм закону.

Зважаючи, що після проведення
незалежної оцінки ідеальної частки
спірної квартири, може бути
встановлена дійсна вартість вказаної
ідеальної частки, що належить
боржнику, яка може значно відрізнятися
від суми заборгованості та тієї
вартості, що сторони встановили
самостійно всупереч нормам Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну
діяльність в Україні», як в більший так
і менший бік, в результаті чого буде
порушено права або стягувача або
боржника.

Розглядаючи подання в межах ст.ст. 175, 372
ЦПК України, судова колегія вважає, що
сторони виконавчого провадження
укладенням даної мирової угоди
фактично створюють нові
правовідносини, виходячи за межі тих
правовідносин, які вже склалися та
існують між ними.

Мирова угода між стягувачем ОСОБА_2 та
боржником ОСОБА_3, укладена на
виконання рішення суду про стягнення
суми боргу в сумі 414470,08 грн., тобто
предметом спору були грошові кошти, а
не нерухоме майно, відносно якого
укладено мирову угоду.

На переконання судової колегії, ОСОБА_3
нічого не заважає укласти договір
купівлі - продажу належної йому
ідеальної частки квартири в загальному
порядку, сплативши при цьому податок на
доходи фізичних осіб за встановленими
Податковим кодексом України ставками,
після чого розрахуватися із стягувачем
за своїми борговими зобов'язаннями, не
виходячи за межі тих правовідносин, що
вже склалися між сторонами та існують
між ними й не створюючи при цьому нових
правовідносин та не підмінюючи одні
правовідносини іншими.

Враховуючи наведене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
подання головного державного
виконавця Першого Київського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції про
визнання й затвердження мирової угоди
між ОСОБА_2 і ОСОБА_3

При цьому судова колегія бере до уваги,
що сторони шляхом укладення мирової
угоди фактично намагаються здійснити
відчуження нерухомого майна, однак
такий порядок укладення угод щодо
відчуження та набуття у власність
майна суперечить чинному
законодавству.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі були
предметом дослідження в суді першої
інстанції, перевірені і додатково
досліджені в суді апеляційної
інстанції та окремого додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Згідно до ч. 1 ст. 312 ЦПК України
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
відхиленню, а ухвала Суворовського
районного суду м. Одеси від 16 червня 2014
року - залишенню без змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 312 ч. 1, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Суворовського районного суду
м. Одеси від 16 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий:

О.М. Таварткіладзе

Судді:

А.І. Дрішлюк

А.М. Кварталова