Справа № 161/6771/14-ц
Провадження № 2/161/2365/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

(заочне)

02 вересня 2014 року

Луцький міськрайонний
суд Волинської області

у складі:

головуючого судді
Івасюти Л.В.

при секретарі
Сидоренко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Луцька
справу за позовом ОСОБА_1, третя особа
на стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог - управління
державної міграційної служби України у
Волинській області, до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про позбавлення права користування
житловим приміщенням та виселення з
житлового приміщення, -

в с т а н о в и в :

05.05.2014р. ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
позбавлення права користування
житловим приміщенням та виселення з
житлового приміщення.

Свій позов мотивує тим, що він,
відповідно до Свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 07 жовтня
1998 року, Першою Луцькою державною
нотаріальною конторою та
зареєстрованого в реєстрі за №2-3666, є
власником квартири АДРЕСА_1. У серпні 2012
року його рідний брат ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до нього, як до
власника квартири АДРЕСА_1, з проханням
дозволити йому тимчасово, терміном на 6
місяців, зареєструвати місце
проживання у його квартирі разом з його
дружиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
малолітнім сином ОСОБА_4 з метою
оформлення у Департаменті соціальної
політики Луцької міської ряди допомоги
у зв'язку народженням сина ОСОБА_4. Він
зареєстрував брата з дружиною та їх
неповнолітньою дитиною у квартирі
АДРЕСА_1, яка належить йому на праві
власності.

22 серпня 2012 року під час оформлення
документів у Луцькому міському відділі
УДМС України у Волинській області для
реєстрації місця проживання його брата
ОСОБА_2 з сім'єю у його квартирі, в
присутності працівників міграційної
служби він домовився з братом ОСОБА_2 та
його дружиною ОСОБА_3 про те, що через
рік вони добровільно подадуть заяви у
Луцький міський відділ УДМС України у
Волинській області про зняття з
реєстрації місця проживання у його
квартирі АДРЕСА_1. В цей же день, 22
серпня 2012 року з його дозволу та в його
присутності працівниками Луцького
міського відділу УДМС України у
Волинській області було зареєстроване
місце проживання у квартирі АДРЕСА_1
його брата ОСОБА_2, його дружини ОСОБА_3
та їх малолітнього сина ОСОБА_4.

В кінці серпня 2013 року він запропонував
своєму брату ОСОБА_2 та його дружині
ОСОБА_3, якій на той час проживали в м.
Самборі Львівської області, подати
відповідні заяви про зняття з
реєстрації місця проживання з його
квартири. У відповідь на цю пропозицію
його брат ОСОБА_2 , ОСОБА_3 запевнили
його, що найближчим часом вони приїдуть
в м. Луцьк та подадуть заяви про зняття
з реєстрації місця проживання, однак
цього не зробили.

На початку жовтня 2013 року його брат
ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_3 та
малолітнім сином ОСОБА_4 приїхали у м.
Луцьк та попросили у нього дозволити їм
проживати у спірній квартирі до 01
березня 2014 року, після чого
зобов'язались звільнити її, шляхом
подачі до Луцького міського відділу
УДМС у Волинській області заяв про
зняття з реєстрації місця проживання.
Проте, 01 березня 2014 року відповідачі
всупереч домовленостям не звільнили
його квартиру та не подали до Луцького
міського відділу УДМС України у
Волинській області відповідних заяв
про зняття реєстрації місця проживання
у його квартирі.

На даний час його брат ОСОБА_2 разом з
дружиною ОСОБА_3 та їх малолітнім сином
ОСОБА_4, проживають в його квартирі та
не звільняють її всупереч його
проханню, чим перешкоджають йому у
вільному користуванні належній йому
на праві власності квартирою,
проведенні поточного ремонту в
квартирі. При цьому, останні
користуються комунальним послугами,
стаціонарним телефоном та кабельним
телебаченням, однак витрати по
утриманню квартири несе він особисто.

Відповідачі у справі ОСОБА_2, його
дружина ОСОБА_3 та малолітній син
ОСОБА_4 не відносяться до членів його
сім'ї відповідно до вимог ч.2 ст. 64
Житлового кодексу України, оскільки не
проживають постійно з ним у його
власній квартирі та не ведуть з ним
спільне господарство.

Внаслідок відмови від добровільного
звільнення квартири АДРЕСА_1, яка
належить йому на праві власності,
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
малолітнім сином ОСОБА_4 перешкоджають
йому у користуванні вказаною
квартирою, у зв'язку з чим він змушений
звертатись за захистом своїх прав до
суду.

Посилаючись на вищенаведене, позивач
просив позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
його дружину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та їх
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7,
права користування житлом - квартирою
АДРЕСА_1, шляхом виселення з вказаної
квартири. Крім того, подав заяву про
збільшення позовних вимог та просив
вирішити питання про зняття
відповідачів та їх малолітнього сина з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явився,
подав суду заяву про розгляд справи за

його відсутності, в якій зазначив, що
позовні вимоги підтримує з наведених у
позовній заяві мотивів та не заперечує
щодо заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не
з'явились, хоча належним чином були
повідомлені про час і місце розгляду
справи, про що свідчать повідомлення
про вручення судових повісток. Суд зі
згоди позивача вважає можливим
провести заочний розгляд справи по
наявних доказах, відповідно до вимог ч.
1 ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази по справі,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 98 Житлового кодексу
України наймач жилого приміщення та
члени його сім'ї, які проживають разом з
ним, можуть за взаємною згодою
дозволити тимчасове проживання в
жилому приміщенні, що є в їх
користуванні, інших осіб без стягнення
плати за користування приміщенням
(тимчасових жильців), в тому числі
опікуна чи піклувальника, який не є
членом сім'ї наймача. Вселення
тимчасових жильців на строк понад
півтора місяця допускається за умови
додержання розміру жилої площі,
встановленого для надання жилих
приміщень (частина перша статті 48).
Тимчасові жильці на вимогу наймача або
членів сім'ї, які проживають разом з
ним, зобов'язані негайно звільнити
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Як вбачається з Свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого 07 жовтня
1998 року Першою Луцькою державною
нотаріальною конторою та
зареєстрованого в реєстрі за №2-3666
позивач є власником квартири АДРЕСА_1.

З Будинкової книги А№95890 вбачається,
що, крім позивача ОСОБА_1, у
вищевказаній квартирі з 22.08.2012 року
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
малолітній син ОСОБА_4.

Судом встановлено, що відповідачами є
рідний брат позивача, його дружина і їх
неповнолітній син. Останні у
вищевказану квартиру були вселені для
тимчасового проживання.

Судом встановлено, що відповідачі
всупереч домовленості звільнити
квартиру позивача 01 березня 2014 року,
цього не зробили, відповідних заяв про
зняття з реєстрації місця проживання у
вищевказаній квартирі, яка належить на
праві власності ОСОБА_1, до Луцького
міського відділу УДМС України у
Волинській області не подали.

Згідно ч.І ст.319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу
України передбачено, що власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї.

Згідно 4.2 ст. 386 Цивільного кодексу
України власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня .1997 р. відповідно до Закону від 17
липня 1997 p. № 475/97-ВР «Про ратифікацію
конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950p., Першого
протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та
№ 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
Закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб .

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Судом встановлено, що на час виникнення
спірних правовідносин, сторони не є
членами однієї сім'ї позивача
відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового
кодексу України, оскільки не
проживають з ним у його власній
квартирі та не ведуть з ним спільне
господарство, між ними не виникали
договірні відносини щодо користування
квартирою на триваліший термін.

Внаслідок відмови від добровільного
звільнення квартири АДРЕСА_1, а також
відмови від добровільного подання до
Луцького міського відділу Управління
ДМС України у Волинській області
відповідної заяви про зняття з
реєстрації місця проживання,
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
малолітнім сином ОСОБА_4 перешкоджають
позивачу у користуванні належною йому
на праві власності квартирою.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи житловим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства.

З припиненням права власності особи
на житлове приміщення, члени його сім'ї
також втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню та
зняттю з реєстраційного обліку.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що відповідачі разом з їх
неповнолітнім сином підлягають
виселенню з спірного житлового
приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею та документально
підтверджені судові витрати, а тому з
відповідачів слід стягнути в користь
позивача судові витрати по справі.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК
України, ст.ст. 321, 379, 383, 386, 391 Цивільного
кодексу України, ст.98 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з неповнолітнім
сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, їх неповнолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 з квартири АДРЕСА_1
та зняти вказаних осіб з
реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_1 243,60 грн.
(двісті сорок три гривні 60 копійок)
судового збору, по 121,80грн. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Луцький міськрайонний суд в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Л.В. Івасюта