Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Карпенко
С.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про визнання недійсними
та такими, що суперечать вимогам
законодавства, пунктів умов надання
споживчого кредиту фізичним особам, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 08 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду із
вищевказаним позовом, в обґрунтування
посилаючись на те, що 09 червня 2006 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір шляхом підписання
останньою заяви позичальника разом із
Умовами надання кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі
- Умови надання кредиту), відповідно до
якого відповідач отримала кредит у
розмірі 10 606 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 %
річних за користування кредитом на
суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення до 09 червня 2008 року.
Відповідно до умов кредитного договору
погашення заборгованості здійснюється
щомісяця, позичальник надає банку
грошові кошти (щомісячний платіж) для
погашення заборгованості за кредитом,
яка складається із заборгованості за
кредитом, відсотків, комісії, а також
інших витрат згідно Умов надання
кредиту. Договором встановлена позовна
давність за вимогами стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки (пені,
штрафів) строком 5 років. Відповідач
неналежним чином зобов'язання за
кредитним договором не виконує, у
зв'язку з чим станом на 28 грудня 2012 року
утворилась заборгованість у розмірі 47
483 грн 99 коп., яка складається із:
заборгованості за кредитом у розмірі 9
033 грн 68 коп.; заборгованості із
процентів за користування кредитом у
розмірі 34 945 грн 81 коп.; пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором у розмірі 49 840 грн 74 коп.;
штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500
грн; штрафу (процентної складової) у
розмірі 4 691 грн 01 коп., та яку банк
просив стягнути з відповідача на його
користь.

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
зазначала, що строк дії договору сплив
у 2008 році, від ПАТ КБ «ПриватБанк»
письмових повідомлень чи претензії про
утворення заборгованості вона не
отримувала. Крім того, вона підписувала
лише заяву позичальника, з Умовами
надання кредиту ознайомлена не була та
їх не підписувала. Вважає, що при
укладенні кредитного договору банком
було порушено її права споживача
кредитних послуг, а саме: у договорі
містяться умови, що суперечать нормам
законодавства. У зв'язку з викладеним
просила суд визнати недійсними та
такими, що суперечать вимогам
законодавства наступні пункти Умов
надання кредиту, що є невід'ємною
частиною кредитного договору від 09
червня 2006 року, укладеного між нею та
ПАТ КБ «Приватбанк»: п. 5.1 «При
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою та п.
п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн за кожен день
прострочки платежу. Сплата пені
здійснюється в гривні. У випадку, якщо
кредит видається в іноземній валюті,
пеня сплачується в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ на дату
сплати»; п. 5.3 «При порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5%
від суми заборгованості»; п. 5.4
«Нарахування неустойки за кожен
випадок порушення зобов'язань,
передбаченої п. п. 5.1, 5.2, 5.3 цих умов,
здійснюється протягом 3 (трьох) років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинне бути виконане позичальником»;
п. 5.5 «Термін позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років».

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 28 травня 2013 року у
позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Зустрічний позов задоволено. Визнано
недійсними та такими, що суперечать
вимогам законодавства пункти Умов
надання кредиту, що є невід'ємною
частиною кредитного договору від 09
червня 2006 року № DN4HKP11432610, укладеного
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»: п. 5.1
«При порушенні позичальником
будь-якого із зобов'язань, передбачених
заявою та п. п. 3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк
має право нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15 % від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн за кожен день
прострочки платежу. Сплата пені
здійснюється в гривні. У випадку, якщо
кредит видається в іноземній валюті,
пеня сплачується в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ на дату
сплати»; п. 5.3 «При порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених договором більш ніж на 30
днів, позичальник зобов'язаний
сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5
% від суми заборгованості»; п. 5.4
«Нарахування неустойки за кожен
випадок порушення зобов'язань.
передбаченої п. п. 5.1, 5.2, 5.3 цих умов,
здійснюється протягом 3 (трьох) років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинне бути виконане позичальником»;
п. 5.5 «Термін позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років».

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 08 серпня
2013 року рішення Заводського районного
суду м. Запоріжжя від 28 травня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 09 червня 2006 року № DN4HKP11432610 у
розмір 43 979 грн 49 коп., з яких: 9 033 грн 68
коп. - заборгованість за кредитом, 34 945
грн 81 коп. - заборгованість з процентів
за користування кредитом. В іншій
частині позову відмовлено. У
зустрічному позові відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення апеляційного суду в частині
відмови у первісному позові та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Рішення апеляційного суду в частині
задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
та в частині відмови у зустрічному
позові не оскаржується, тому в силу ч. 1
ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Обговоривши доводи касаційних скарг,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенні з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення апеляційного суду в
оскаржуваній частині таким вимогам
закону не відповідає.

Відмовляючи у позові ПАТ КБ
«ПриватБанк» з підстав пропуску строку
позовної давності, суд першої
інстанції послався на положення п. 7
ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 Умови надання кредиту не
підписувала, такі умови є
несправедливими, оскільки суперечать
принципу добросовісності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості за кредитним
договором, відсотків за користування
кредитом та відмовляючи у задоволенні
вимог про стягнення пені і штрафу,
виходив із того, що ОСОБА_3 не
заявляла клопотання про застосування
строку позовної давності.

Однак в повній мірі з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
09 червня 2006 року між банком та ОСОБА_3
укладено кредитний договір шляхом
підписання останньою заяви
позичальника, відповідно до якого
ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 10 606
грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення до 09 червня 2008
року.

Кредитний договір складається із заяви
позичальника та Умов про надання
споживчого кредиту.

У заяві зазначено, що згідно п. 4.2 Умов
про надання споживчого кредиту
фізичним особам, при порушенні
позичальником зобов'язань по погашенню
кредиту, позичальник сплачує банку
відсотки за користування кредитом у
розмірі 6 % на місяць розрахованих від
суми залишку непогашеної
заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.
626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно з положенням ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника правових
наслідків, які полягають у позбавленні
його певних прав або в заміні
невиконання обов'язку новим, або у
приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Згідно із положеннями ст. 536 ЦК України
за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536,
549 ЦК України дає підстави для висновку
про те, що проценти та неустойка є
різними правовими інститутами,
обмеження можливості одночасного
застосування яких законом не
встановлена.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

У разі розрахунку штрафних санкцій за
порушення грошових зобов'язань,
визначених відповідним договором
(зокрема, пені). Так, штрафні санкції
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного Банку України, за весь
час користування чужими коштами (якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором). Розмір пені не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного Банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

За загальним правилом, що випливає із
Цивільного кодексу України, період, за
який нараховується пеня за
прострочення виконання зобов'язання,
не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня та штраф є різновидами
неустойки як юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій, тому не можуть бути
застосовані одночасно, оскільки це
приведе до застосуванням подвійної
цивільно-правової відповідальності
одного і того ж виду за одне і те ж
порушення договору зобов'язання.

Пеня - це санкція, яка нараховується з
першого дня прострочення й до тих пір
поки зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норми ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду.

Таким чином, апеляційний суд, ухвалюючи
нове рішення про відмову у позові ПАТ
КБ «ПриватБанк» в частині стягнення
пені та штрафу, у порушення вимог ст. ст.
213, 214, 303, 316 ЦПК України на вищевказані
вимоги закону уваги не звернув; не
навів мотивів відмови у позові в цій
частині; не перевірив доводи
апеляційної скарги щодо застосування
положень ст. 549 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання; не

з'ясував за який період підлягає
стягненню неустойка та у якому вигляді
(пені чи штрафу); не встановив, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, тому дійшов
передчасного висновку про відмову у
позові в цій частині.

Згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України, підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним
судом допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що унеможливлюють встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду в частині
відмови у позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
про стягнення пені та штрафу підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 08 серпня 2013 року в частині
відмови у позові ПАТ КБ «ПриватБанк»
про стягнення пені та штрафу скасувати,
справу в цій частині направити на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко