Справа № 128/3293/13-ц Провадження №
22-ц/772/2594/2014Головуючий в суді першої
інстанції Ганкіна І. А.Категорія
23Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Вінницької
області в складі:

головуючого: Жданкіна В.В.

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

при секретарі: Агєєвій Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та
інших до товариства з обмеженою
відповідальністю «Правнича компанія
«Справа», за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні відповідача
управління Держземагентства у
Вінницькому районі Вінницької області,
реєстраційної служби Вінницького
районного управління юстиції про
визнання недійсними договорів оренди
землі, зобов'язання звільнити земельні
ділянки,

за апеляційною скаргою представника
позивачів ОСОБА_3 на рішення
Вінницького районного суду Вінницької
області від 20 червня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 році ОСОБА_2 та інші
особи звернулися у Вінницький районний
суду з вищезазначеним позовом.

Мотиви позовів є ідентичними та
зводяться до того, що всі оспорювані
договори укладені на строк 7 років, всі
вони зареєстровані у Вінницькій філії
ДП «Центр державного земельного
кадастру» чи в залежності від дати
реєстрації в управлінні Держкомзему у
Вінницькому районі. Орендовані
земельні ділянки належать позивачам на
праві власності, останні володіють
державними актами на право власності
на ці земельні ділянки, які ніким не
оспорюються. Всі ці земельні ділянки
позивачів розташовані на території
Мізяківсько-Хутірської сільської ради
Вінницького району Вінницької області.

В укладених договорах оренди
земельних ділянок не міститься такої
істотної умови як визначення сторони
договору, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини. При цьому
позивачі бажають самостійно
господарювати на своїй землі,
неодноразово зверталися до орендаря з
приводу повернення їм земельних
ділянок, однак отримували відповідь
про таку можливість після закінчення
терміну дії укладених, дійсних
договорів.

Частиною 2 статті 15 Закону
України «Про оренду землі» визначено,
що відсутність хоча б однієї з істотних
умов, передбачених цією статтею,
порушення вимог статей 4-6, 11, 17 цього
Закону, є підставою для визнання
договорів недійсними. Орган державної
реєстрації у зв'язку з відсутністю
однієї з істотних умов повинен був
відмовити у здійсненні реєстрації
оспорюваних договорів оренди землі.
Враховуючи безпідставність державної
реєстрації договорів оренди земельних
ділянок позивачів через відсутність
зазначеної вище суттєвої істотної
умови, останні просили суд їхні позовні
вимоги задовольнити. Як наслідок,
державний кадастровий реєстратор
управління Держземагентства у
Вінницькому районі Вінницької області
повинен вчинити дії по внесенню в базу
даних ДЗК відомостей щодо скасування
реєстрації права оренди земельних
ділянок, а реєстраційна служба
Вінницького районного управління
юстиції - скасувати реєстрацію права
оренди, договорів оренди земельних
ділянок, з приводу яких заявлені позови
до суду.

Рішенням Вінницького районного
суду Вінницької області від 20 червня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2 та
інших - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим
рішенням суду першої інстанції,
представник позивачів ОСОБА_3 оскаржив
його в апеляційному порядку, просить
дане рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
у повному обсязі. Апелянт вважає
оскаржуване рішення ухваленим за
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам, з порушенням
судом норм матеріального права .

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення та заперечення на апеляційну
скаргу представників сторін у справі,
дослідивши матеріали останньої,
проаналізувавши в сукупності наявні в
ній докази, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обгрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи позивачам у вимогах
про визнання недійсними договорів
оренди землі та зобов'язання
відповідача звільнити земельні
ділянки, суд першої інстанції у
відповідності з нормами статті 15 ЦК
України, статті 3 ЦПК України врахував,
що правом на звернення в суд за
захистом прав та інтересів наділені
особи у випадку порушення, невизнання
або оспорювання саме їхніх прав, свобод
чи інтересів, а також у разі звернення
до суду органів і осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси. Суд повинен
встановити, чи були порушені, невизнані
або оспорені права, свободи чи інтереси
цих осіб, і залежно від встановленого
вирішити питання про задоволення
позовних вимог або відмову в їх
задоволенні. У даній справі суд повинен
встановити чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю у
договорах оренди умов, передбачених
статетю 15 Закону України «Про оренду
землі», визначити істотність цих умов,
а також з'ясувати у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав ( правова
позиція Верховного Суду України згідно
з постановою від 25 грудня 2013 року №
6-94цс13 ).

Суд першої інстанції дійшов
висновку, що позивачами не доведено
належними доказами порушення в
дійсності їхніх прав у зв'язку з
відсутністю в договорах оренди землі
зазначених умов (визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини, відсутність умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду (капіталу) права оренди земельної
ділянки, їх істотності, а також в чому
саме полягає порушення законних прав
позивачів.

Оскаржуючи рішення суду першої
інстанції, апелянт наголошує, що
відсутність у договорах оренди землі
таких істотних умов як визначення
сторони, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини; умови передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельних ділянок
порушує права позивачів, є підставою
для визнання договорів недійсними.

Апелянт посилається норму статті
323 ЦК України щодо покладання ризику
випадкового знищення, пошкодження
(псування) майна на його власника.
Зазначає, що це правило може бути
змінене лише договором або законом.
Статтею 11 Закону України «Про оренду
землі» визначено, що ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди несе орендодавець, якщо інше не
передбачено договором оренди землі.

У скарзі підкреслюється прийняття
загальними зборами пайовиків -
орендодавців рішення від 16 березня 2013
року з приводу ініціювання внесення
змін до укладених договорів оренди
землі та направлення цього рішення
орендареві, але останній не вчинив
жодних дій для виконання цього рішення.
За твердженням позивача відбувається
пошкодження об'єктів оренди шляхом
зменшення родючості грунтів, що
доводиться новим доказом -
порівняльними показниками
агрохімічного обстеження грунтів
сільськогосподарського призначення за
період 2011-2014 років в с. Мізяківські
Хутори, Вінницького району,
викладеними в листі Вінницької філії
державної установи «Держгрунтохорона»
від 30 липня 2014 року № 158-02/03-464.

Колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги не заслуговують на
увагу, оскільки не заперечують
законності оскаржуваного судового
рішення, не тягнуть скасування
останнього з ухваленням нового рішення
про задоволення заявлених позовних
вимог. До т акого висновку колегія
суддів дійшла з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди ( місце розташування та розмір
земельної ділянки ); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін та умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди
землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

У контексті викладеного слідує
висновок, що саме по собі встановлення
судом відсутності у договорах оренди
земельних ділянок окремих умов,
передбачених статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», не являється
достатньою та безспірною підставою для
застосування судом способів захисту
цивільних прав або інтересів, а саме -
визнання правочину недійсним. Для
визнання недійсними в судовому порядку
договорів оренди землі необхідна
наявність кількох складових, а саме:
відсутність у договорі оренди істотної
умови, та, як наслідок, порушення у
зв'язку з цим прав та законних
інтересів орендодавця, а також
наявність причинно-наслідкового
зв'язку між цими складовими.

Суд першої інстанції врахував, що
статтею 11 Закону України «Про оренду
землі» ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди покладено
на орендодавця, якщо інше не
передбачено договором оренди землі.
У разі прострочення орендодавцем або
орендарем встановлених договором
оренди землі строків передачі об'єкта
оренди, ризик його випадкого знищення
або пошкодження в цей період несе
сторона, яка допустила прострочення
його передачі. Суд дійшов висновку, що
зазначеною нормою закону прямо
врегульований випадок, на який
посилаються позивачі як на підставу
обгрунтування заявлених позовних
вимог, що виключає можливість
порушення їхніх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Посилання представника позивачів
на ігнорування відповідачем рішення
зборів власників орендованих
земельних ділянок від 16 березня 2013 року
з питання внесення змін в оспорювані
договори оренди землі слід оцінити
критично, оскільки дійсність
проведення таких зборів не доводиться
належними, допустимими, безспірними
доказами. Натомість представник
відповідача категорично заперечує
дійсне проведення таких зборів та
направлення рішення зборів
відповідачеві і з його доводами
необхідно погодитися, з врахуванням
таких фактичних обставин.

Пунктом 3 статті 10 ЦПК України
передбачений обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Згідно п. 1 ст. 57 цього
Кодексу доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Так, як доказ направлення ТОВ
«Правнича компанія «Справа» рішення
зборів орендодавців від 16.03.2013 року з
додатками, суду першої інстанції
надана копія рекомендованого
повідомлення про отримання листа, а
також квитанція від 24 березня 2013 року.
Однак, у зв'язку з відсутністю у
позивачів опису вкладення до даного
листа, суд не може визнати дані докази
незаперечними, належними та
допустимими.

Крім цього, оцінюючи достовірність
та допустимість як доказу протокол
зборів від 16 березня 2013 року, суд не
може залишити поза увагою інший
документ, а саме завірену печаткою та
підписом відповідь
Мізяківсько-Хутірського сільського
голови ОСОБА_4 від 11.04.2014 року № 105 на
запит відповідача, згідно якої по даних
Мізяківсько-Хутірської сільської ради
Вінницького району збори власників
земельних паїв, що зареєстровані в цій
сільській раді, 16 березня 2013 року не
організовувалися.

Статтею 11 ЦПК України визначена
диспозитивність цивільного
судочинства: суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно з пунктами 14, 15
Перехідних положень Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
час укладення договорів оренди землі)
до набрання чинності законом про обіг
земель сільськогосподарського
призначення, але не раніше 01 січня 2016
року, внесення права на земельну частку
(пай) до статутних капіталів
господарських товариств
забороняється. На такий же строк
забороняється укладення угод щодо
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення та
передбачено, що угоди ( у тому числі
довіреності), укладені під час дії
заборони на купівлю-продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок
та земельних часток (паїв), визначених
підпунктами «а» та «б» цього пункту в
частині їх купівлі-продажу та іншим
способом відчуження, а так само в
частині передачі прав на відчуження
цих земельних ділянок та земельних
часток (паїв) на майбутнє є недійсними з
моменту їх укладення (посвідчення).

За таких обставин не можна вважати,
що у вказаних трьох договорах оренди
землі відсутні умови щодо передачі
права оренди земельної ділянки до
статутного капіталу (фонду)
господарського товариства та передачі
у заставу, оскільки передача права
оренди земельної ділянки до статутного
капіталу (фонду) господарського
товариства та передача об'єкта оренди у
заставу були прямо заборонені законом
як на момент укладення цих договорів
оренди земельних ділянок, так і на весь
строк їхньої дії. Домовленість сторін у
договорах оренди землі щодо можливості
передачі права оренди земельних
ділянок до статутного капіталу (фонду)
господарського товариства та в заставу
при наявності прямої зборони на такі
дії Земельним кодексом України
суперечила б вимогам закону.

Пунктом 31 договорів оренди землі
сторони домовилися виконувати
встановлені законом обмеження щодо
об'єктів оренди.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції є законним і
обгрунтованим, постановленим з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу представника
позивачів ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького районного
суду Вінницької області від 20 червня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: