Справа №442/5767/14-ц
Провадження №2/442/1914/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Дрогобич
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третьої особи -органу опіки та
піклування Дрогобицької
райдержадміністрації Львівської
області про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за межі
України,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача, в якому просить надати
дозвіл на тимчасовий виїзд за кордону в
Польщу та Німеччину на період з 01.08.2014
року до 01.09.2015 року терміном на 90 днів -
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця в с.
Лішня Дрогобицького району,
проживаючого по АДРЕСА_1 без згоди
батька - ОСОБА_2. В обґрунтування позову
покликається на те, що вона перебувала
з відповідачем у зареєстрованому шлюбі
до 09.12.2011 року, в якому у них народився
син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Як до, так і після
розірвання шлюбу батько дітей,
фактично на протязі останніх 9 років
самоусунувся від їх виховання,
невважаючи, що жодних перешкод йому не
чинилося. Більше того, він вчиняв
психологічне та фізичне насильство в
сім»ї. З приводу такого вона зверталась
з скаргами на його дії у правоохоронні
органи, і як наслідок такий у 2012 року
був притягнутий до адміністративної
відповідальності. Всі турботи з
вихованням та матеріальним
забезпеченням дітей, були покладені
виключно на неї. 29.03.2009 року вона уклала
шлюб з громадянином Польщі ОСОБА_13 та
перейшла на його прізвище. Враховуючи
інтереси та розвиток дітей вона
просила відповідача надати дозвіл на
виїзд молодшого сина разом з нею за
кордон, для відпочинку. Однак
відповідач безпідставно їй у цьому
відмовляє.

Представник позивачки ОСОБА_14 у
судовому засіданні вимоги підтримала,
послалась на мотиви, викладені у
позовній заяві, яку просила задоволити.
Додатково пояснила, що відповідач сам
не бере належну участь у вихованні
дітей, і позбавляє можливості у цьому
позивачку, яка на даний час за сімейних
обставин, так як створила сім»ю,
проживає у Польщі. Однак при цьому,
кожних два місяці приїжджає до своїх
дітей на Україну.

Відповідач відносно задоволення
позову заперечив, а у судових дебатах
поклався на думку суду. Суду пояснив, що
не заперечує відносно надання дозволу
на тимчасовий виїзд дитини за кордон на
період канікул. Він позбавлений
можливості повноцінно опікуватися
дітьми, оскільки позивачка та її мати,
яка є представником у справі негативно
налаштовує їх.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_4 проти позову заперечив, просив у
такому відмовити з тих підстав, що
немає відомостей про те, що позивачка
створить дитині належні умови
перебування за кордоном. Поряд з цим,
між сторонами склалися неприязні
відносини, зумовлені судовими
процесами з приводу поділу майна, що
також негативно впливає на спілкування
відповідача з дітьми.

Представник третьої особи - ОСОБА_10
позов підтримала, з тих підстав, що
поїздки дитини - ОСОБА_4, за кордон
сприятимуть лише її усесторонньому
розвитку.

Вислухавши пояснення учасників
судового процесу, з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вислухавши пояснення
позивачки, суд вважає, що позов слід
задоволити, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2, який був розірваний 09.12.2011 року
(а.с.5), та від даного шлюбу мають
спільних дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 - а.с.9-10), яких
за рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду від 09.12.2011 року
№2-2093/11, вирішено залишити на вихованні
у матері - ОСОБА_1 (а.с.5).

Поряд з цим, 29.03.2013 року позивачка
ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_13 у
Республіці Польща (а.с.7), і до 23.09.2018 року
отримала карту тимчасового проживання
в Польщі (а.с.11-13).

Також судом встановлено, що у позивачки
є можливість вивозити дітей, зокрема
сина ОСОБА_4 за кордон на відпочинок та
оздоровлення, з метою розширення його
кругозору, стимулювання вивчення
іноземних мов, але для цього необхідно
оформити проїзний документ дитини та
мати дозволи обох батьків на
тимчасовий виїзд за кордон.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають
рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Згідно ст. 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України» від
21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 року №57 «Про
затвердження Правил перетину
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 року
№231(із змінами).

Згідно положень ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників. За відсутності
згоди одного з батьків, виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволений на
підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянам України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ №231 від 31 березня 1995
року, з наступними змінами і
доповненнями, за відсутністю згоди
одного з батьків виїзд неповнолітнього
за кордон може бути дозволений за
рішенням суду.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995
року №57, із змінами і доповненнями,
передбачають, що перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадянами, які не досягли
16-річного віку, здійснюються лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку. Виїзд за межі України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

З огляду на викладене діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за кордон за
згодою батьків, або дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про
охорону дитинства» кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції
Організації Об'єднаних Націй «Про
права дитини» прийнятої резолюцію 44/25
Генеральної Асамблеї ООН від 20
листопада 1989 року, що ратифікована
Постановою Верховної Ради України
№789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та
набула чинності для України 27 вересня
1991 року, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної
«Конвенції», держави-учасниці
поважають право дитини та її батьків
залишати будь-яку країну, включаючи
власну, і повертатися в свою країну.
Щодо права залишати будь-яку країну
діють лише такі обмеження, які
встановлені законом і необхідні для
охорони державної безпеки,
громадського порядку (order public), здоров'я
чи моралі населення або прав і свобод
інших осіб і сумісні з визнаними в цій
Конвенції іншими правами.

Крім цього, Відповідно до ч.2 ст.11 Закону
України «Про засади внутрішньої і
зовнішньої політики», однією з
основних засад зовнішньої політики є
забезпечення інтеграції України в
європейський політичний, економічний,
правовий простір з метою набуття
членства в Європейському Союзі.

Відповідно до абз.1 передмови до
Програми інтеграції України до
Європейського Союзу, схваленої Указом
Президента N 1072/2000 14.09.2000,
«Пріоритетність співробітництва
України з Європейським Союзом (ЄС) та
його окремими державами-членами
пов'язана з тим, що це угруповання буде
визначати напрями економічного
прогресу та політичну стабільність в
регіоні у довгостроковій перспективі».

З наведених нормативно-правових актів
випливає презумпція права малолітньої
дитини на вільний виїзд за кордон в
супроводі матері, особливо до держав -
членів Європейського Союзу та саме
відповідач, заперечуючи позовним
вимогам, мав би довести наявність
якихось перешкод щодо реалізації
такого права.

Оскільки у позивачки є складнощі в
отриманні згоди відповідача на виїзд
дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
кордон, а також беручи до уваги той
факт, що судом при розгляді даної
справи не встановлено обмежень чи
заборон, які унеможливлюють виїзд
неповнолітньої дитини за межі України
для тимчасового перебування в Польщу,
де на законних підставах проживає мати,
не вбачається обмежень закону, чи
необхідності охорони державної
безпеки, громадського порядку (order public),
здоров'я чи моралі населення або прав і
свобод інших осіб і ці обмеження
сумісні з визнаними в зазначеній вище
«Конвенції» іншими правами. Позицію
відповідача, викладену під час
судового розгляду, щодо необхідності
доведення позивачкою нагальності
потреби виїзду за кордон малолітньої
дитини, суд розцінює як намагання
перекрутити суть вищезазначених
нормативно-правових актів, або їх
ігнорування, що має ознаки спроби
порушити невід'ємне право людини на
вільне пересування, необґрунтовано
обмежує права позивачки на виховання
дитини та обмежує її можливості як
матері дитини, надавати дитині
найкраще в житті, виходячи з негативних
відносин між сторонами, зумовлених
судовими процесами з приводу поділу
майна,

В даному випадку, суд вважає цілком
очевидним, що виїзд за кордон
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відвідування ним Польщі
та Німечинни буде відповідати
інтересам цієї дитини та буде
доцільним з точки зору її виховання та
розвитку, враховуючи його вік, оскільки
загальновідомим є той факт, що Польща
та Німеччина є однією з провідних
розвинутих країн Європейського Союзу
та знайомство з цією країною сприятиме
формуванню особистості дитини в руслі
зовнішньополітичного курсу України.
Водночас, суд враховує й позицію
відповідача та його турботу за
інтереси дитини і виходить з того, що
безпека дитини під час такої подорожі
гарантуватиметься супроводом її
матері, яка й виховує на теперішній час
цю дитину, а можливість погостювати в
цей час у неї, буде запорукою
забезпечення їх житлом, харчуванням
тощо під час перебування за кордоном.
За таких умов права та інтереси дитини,
на думку суду, будуть забезпечені
максимально, тому суд приходить до
висновку про доцільність задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
кордон в країни Польщу та Німеччину на
період з 01.08.2014 року до 01.09.2015 року
терміном на 90 днів - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця с. Лішня
Дрогобицького району Львівської
області, проживаючого по АДРЕСА_1, без
згоди батька ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Дрогобицький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення - з дня отримання такого.

Суддя
А.П. Івасівка

Повний текс рішення виготовлено 17.09.2014
року.