АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/150/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2813/14
Головуючий у 1-й інстанції Івко
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 3 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання розписки недійсною,

В С Т А Н О В И
Л А :

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 3 червня
2014 року в задоволенні первісного та
зустрічного позовів відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи та
порушення судом норм матеріального
права, просить рішення суду в частині
відмови в задоволенні його позову
скасувати та ухвалити нове рішення про
його задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

За змістом ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, що згідно
оглянутого в судовому засіданні
оригіналу розписки, 12 серпня 2003 року
ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 50000 грн. зі
строком повернення до 12 серпня 2005 року.

Умовами розписки передбачено, що в разі
неповернення коштів у визначений строк
ОСОБА_1 отримує належний боржнику
Державний акт на право приватної
власності на землю серія ІІІ-ПЛ №027892.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що згідно ст.ст. 71,76 ЦК УРСР 1963
року, які діяли станом на час
виникнення спірних правовідносин,
перебіг позовної давності починається
з дня виникнення права на позов.
Оскільки станом на серпень 2005 року
позичальником отримані в борг кошти
повернуті не були, права позикодавця
були порушені, а відтак в нього виникло
право на судовий захист. Враховуючи, що
продовж встановленого Законом строку
позовної давності - тобто з 12 серпня 2005
року по 12 серпня 2008 року, позивач за
захистом свого права до суду не
звертався, позов пред'явив лише в 2014
році, судом застосовано наслідки
сплину позовної давності, про що в
судовому засіданні просила відповідач.

З вказаним висновком погоджується
колегія суддів як з таким, що
відповідає матеріалам справи та
ґрунтується на вимогах закону.

Так, згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та

У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК
України, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Вірно встановивши обставини справи,
суд першої інстанції обґрунтовано
застосував до спірних правовідносин і
норми ЦК України, що відповідає вимогам
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003 року, враховуючи, що
правовідносини, які виникли до
набрання Кодексом чинності,
продовжували тривати і далі.

За змістом ч. 4 ст.264 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Зазначене свідчить, що суд першої
інстанції правильно застосував
наслідки сплину позовної давності як
підставу для відмови в задоволенні
вимог про стягнення грошового боргу.

За вказаних обставин колегія суддів не
вбачає підстав для скасування чи зміни
судового рішення, яке постановлено з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності підстав, які свідчать про
переривання строку позовної давності,
а саме складання боржником ОСОБА_2 12
серпня 2008 року заповіту на земельну
ділянку, якою забезпечено виконання
договору позики, колегією суддів не
приймається до уваги, оскільки
складання самого заповіту та подальше
його скасування не відноситься до
спірних зобов'язальних правовідносин
та не є тією безумовною підставою, яка
могла б свідчити про визнання
позичальником свого боргу перед
кредитором.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
наявність обставин, за яких судове
рішення підлягає скасуванню, колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317,
319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 3 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді :

З оригіналом згідно.