АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6637/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Городецький Д.І. Доповідач -
Петренко І.О. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
- Відюковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 05 червня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про усунення дій, порушуючи
права, накладення заборони вчиняти
певні дії, зобов'язання вчинити певні
дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та
просив з урахуванням уточнених
позовних вимог ухвалити рішення, яким
захистити його право власності на
користування та розпорядження його
домоволодінням та земельними
ділянками по АДРЕСА_1; заборонити
ОСОБА_4 проживати та користуватися
належним йому домоволодінням з
господарськими прибудовами,
земельними ділянками площею 0,4932 га.,
газопостачанням, електричною енергією,
телефоном, іншими комунальними
послугами за адресою вищезазначеною
адресою та зобов'язати ОСОБА_4 виїхати з
його будинку у місце реєстрації - в
будинок по АДРЕСА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що згідно з
реєстрацією права власності на
нерухоме майно, реєстраційний №1599212,
номер витягу 3651023 від 22 травня 2004 р, та
Державних актів на право власності на
земельні ділянки від 11 травня 2007 року
серія ЯЕ№144143, серія ЯЕ1444144, він є
власником житлового будинку та
земельних ділянок розміром 0,4932 га,
розташованих по АДРЕСА_1. Без будь яких
правових підстав відповідачка
вселилася в його будинок у листопаді 2006
р., а її син ОСОБА_5 у 2008 р через
Новомосковський міськрайонний суд
Дніпропетровської області намагався
отримати право власності на
вищевказане нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2013 року справа №2-570/11,
провадження№22-ц/774/3114/13 в задоволені
позовних вимог ОСОБА_5 до нього про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності
відмовлено. Рішення набрало законної
сили 17 квітня 2013 року. 17 травня 2013 року
він направив відповідачці по почті з
описом Претензію, в якій запропонував
їй виїхати на своє постійне місце
реєстрації у дім по АДРЕСА_2., тому що
він як власник зазначеного нерухомого
майна хоче проживати в своєму будинку,
засіювати огород на свій розсуд,
користуватися газопостачанням,
електрикою, телефоном, прибудовами та
іншим за своїм міркуванням. Чужа йому
людина ОСОБА_4 порушує його право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, що є
порушенням його прав.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 05 червня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення , яким задовольнити його
позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що у відповідності
до договору дарування від 06 квітня 2004
року, ОСОБА_2 є власником житлового
будинку по АДРЕСА_1.

На підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 144143, виданого 11 травня 2007 року
Миколаївською сільською радою, ОСОБА_2
є власником земельної ділянки площею
0,250 га., яка надана для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, та
розташована по АДРЕСА_1.

На підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку серія ЯЕ
№ 144144, виданого 11 травня 2007 року
Миколаївською сільською радою, ОСОБА_2
є власником земельної ділянки площею
0,2432 га., яка надана для ведення
особистого селянського господарства,
та розташована по АДРЕСА_1.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України,
обставини, які визнані та не
оспорюються сторонами, не підлягають
доказуванню.

Так, сторонами визнаний та не
оспорюється той факт, що в житловому
будинку по АДРЕСА_1 з 2006 року проживає
відповідач ОСОБА_4

В той же час, позивачем не надано
жодного доказу того, що ОСОБА_4 порушує
його права, як власника нерухомого
майна.

Сам по собі факт проживання ОСОБА_4 в
житловому будинку, та користування
садибою - земельною ділянкою разом з
розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями, не є підтвердженням того,
що права власника є порушеними.

У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Так, встановлено, що 17 квітня 2013 року
Апеляційним судом Дніпропетровської
області винесене рішення у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним,
визнання права власності, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
усунення дій, що порушують право
власності, виселення, відшкодування
збитків та відшкодування моральної
шкоди ( ар. сп.24-26).

Судом відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_5- відмовлено , зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково
: зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_2
оригінали правовстановлюючих
документів на спірне нерухоме майно, у
задоволенні іншої частини вимог -
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2013 року встановлено, що між сторонами
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу спірного нерухомого
майна, який є нікчемним, оскільки не був
посвідчений нотаріально.

Цим же рішенням, також встановлено, що
ОСОБА_2 надав ОСОБА_5 ключі від будинку,
видав довіреність на право
розпоряджатися житловим будинком,
ОСОБА_2 достовірно знав про те, що в
ньому проживає ОСОБА_4, зазначені дії
свідчать про наявність згоди ОСОБА_2 на
проживання ОСОБА_4 в будинку.

У відповідності до ст. 150 Житлового
кодексу України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Оскільки рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2013 року встановлено, що ОСОБА_4
поселилась в спірному житловому
приміщенні із згоди ОСОБА_2, до спірних
правовідносин повинні застосовуватися
норми Житлового кодексу України, які
регулюють зазначені правовідносини.

Такі висновки судова колегія вважає
правильними і зробленими у
відповідності із вимогами закону та
зібраними доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
апелянта не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Так, посилання апелянта на те , що
відповідачка самуправно вселилася в
спірне домоволодіння суперечать
висновкам , до яких дійшов суд у рішенні
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17 квітня 2013 року , яке
набрало законної сили.

Сам по собі факт , що відповідачка
зірвала пломбу з труби газопостачання
у спірному домоволодіння також не
являється підставою для задоволення
позовних вимог.

Не можуть бути взяті до уваги і заяви
позивача в суді апеляційної інстанції
про спричинення відповідачкою шкоди
його майну шляхом не допуску
робітників для заміни дверей на літній
кухні , що розташована на території
домоволодіння , оскільки дані
обставини мали місце вже після
ухвалення оскаржуваного рішення.

Окрім того , зміна позивачем підстав
для звільнення відповідачкою
території спірного домоволодіння
після розгляду справи по суті з
посиланням на положення ст. 116 ЖК
України , а в наступному на
необхідність виселення в зв»язку з
потрібністю проводити капітальний
ремонт , самі по собі правового
значення на стадії апеляційного
розгляду не мають ,оскільки вони
потребують доказування в суді першої
інстанції і можуть бути предметом
окремого судового розгляду , оскільки
згідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Таким чином , встановивши факти та
зумовлені ними правовідносини, суд
першої інстанції правильно застосував
правові норми та ухвалив правильне по
суті рішення, підстав для скасування
якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 05 червня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий суддя
- І.О. Петренко

судді
- С.П. Котушенко

- М.М. Романюк