Ухвала

іменем україни

3 вересня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: орган опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради, прокуратура
Приморського району м. Одеси, про
позбавлення батьківських прав, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4,
мотивуючи його тим, що з 1995 року він
проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_5,
який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. З цього часу
він повністю знаходився на утриманні
своєї бабусі ОСОБА_6, яка на підставі
розпорядження Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 22 липня 2011 року призначена його
піклувальником. Його мати ОСОБА_4
ніколи ним не цікавилась, участі в його
вихованні не брала, матеріально не
забезпечувала, має значний борг з
аліментів, стягнутих судом на його
утримання. З огляду на зазначене,
просив суд позбавити ОСОБА_4
батьківських прав стосовно
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 22 серпня 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Позбавлено
ОСОБА_4 батьківських прав стосовно її
неповнолітнього сина ОСОБА_3

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 25 грудня 2013 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 22 серпня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить суд
касаційної інстанції скасувати
рішення апеляційного суду та передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив
із того, що позивачем не було доведено
факту свідомого нехтування та ухилення
відповідачки від виконання своїх
батьківських обов'язків.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК
України мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
30 березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснено, що
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 передбачено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Судами установлено, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.
9, 12).

На підставі рішення Приморського
районного суду м. Одеси від
15 листопада 2012 року, яке залишене без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 17 квітня 2013 року, з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 стягуються
аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх
видів заробітку, але не менше 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, на утримання ОСОБА_3,
починаючи з 22 серпня 2012 року і до
досягнення дитиною повноліття (а.с. 16-18,
83-84).

Із розрахунку заборгованості зі сплати
аліментів від 15 липня 2013 року
вбачається, що ОСОБА_4 станом на липень
2013 року має заборгованість у розмірі 2
961 грн 36 коп. (а.с. 113).

Із листа головного лікаря Дитячої
міської поліклініки від 11 жовтня
2012 року, листа директора
загальноосвітньої школи № 29, довідки
коменданта агрофірми ім. С.М. Кірова
вбачається, що ОСОБА_3 з 1995 року по 2007
рік проживав разом із батьком ОСОБА_5 та
з 20 листопада 2007 року
перебуває під опікою його бабусі
ОСОБА_6 та проживає разом із останньою,
мати ОСОБА_3 не цікавиться його життям,
не піклується про нього (а.с. 8, 21, 22).

Викладені вище обставини
підтверджуються також показаннями
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Як вбачається з посвідчення, виданого
ОСОБА_6 Службою у справах дітей
Одеської міської ради 25 липня 2011 року,
розпорядженням Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 22 липня 2011 року № 670 над
неповнолітнім ОСОБА_3 був призначений
піклувальник - ОСОБА_6 (а.с. 13)

Судом встановлено, що дитина проживає
разом з піклувальником за адресою:
АДРЕСА_1, яка є бабусею дитини з боку
батька, тривалий час здійснює обов'язки
з матеріального забезпечення,
фізичного, духовного та морального
розвитку неповнолітнього
ОСОБА_3

9 січня 2013 року Службою у справах дітей
Одеської міської ради надано проект
висновку про доцільність позбавлення
батьківських прав ОСОБА_4
відносно її неповнолітнього сина
ОСОБА_3 (а.с. 14)

20 лютого 2013 року орган опіки та
піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
зроблено висновок про недоцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_4
Однак, у зазначеному висновку
встановлено, що ОСОБА_4 тривалий час
ухиляється від здійснення
батьківських обов'язків, вихованням та
утриманням сина не займається (а.с. 4).

Як вбачається з пояснень представника
органу опіки та піклування в судовому
засіданні зазначений висновок було
зроблено для того, щоб дати час для
налагодження стосунків матері й сина,
оскільки під час засідання ради опіки
та піклування ОСОБА_4 заперечувала
проти позбавлення її батьківських
прав.

Відповідно до статті 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (стаття 58 ЦПК України)

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що, встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що мати
позивача без поважних причин
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини, не
піклується про її фізичний і духовний
розвиток, навчання, підготовку до
самостійного життя, не забезпечує
матеріально. Будь-яких перешкод у
спілкуванні матері з дитиною
відповідачу не чинилося. Оцінивши в
сукупності наявні у справі докази, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про доведеність факту
ухилення відповідача від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини,
що є підставою для позбавлення
останньої батьківських прав щодо
ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені обставини справи та
вимоги закону уваги не звернув,
поклавши в основу судового рішення
лише висновок органу опіки та
піклування Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 20 лютого 2013 року, висновки
суду першої інстанції не спростував та
ухвалив рішення, яке не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його
законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
помилкового скасування рішення суду
першої інстанції, яке ухвалено згідно
із законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 25 грудня 2013 року скасувати,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 22 серпня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. ГончарГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко М.І.
Наумчук В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін