Справа № 639/4561/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Харкова

У складі: головуючого - судді
Труханович В.В.

за участю секретаря -
Антохіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті особи
ОСОБА_3, Яковлівська селищна рада про
стягнення суми, суд

ВСТАНОВИВ :

У липні 2012 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
про стягнення суми.

В обґрунтування своїх позовних
вимог посилалися на те, що 10.05.2010 року
між ним та відповідачем по справі
ОСОБА_4, укладений договір про наміри
укласти договір купівлі-продажу, а саме
згідно договору про наміри, 24.06.2010 року
між ними повинно було відбутися
укладення договору купівлі-продажу
ділянки «Дачна», яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 за суму 118500 гривень, що
було еквівалентним 15000 доларів США.
Згідно договору про наміри, а саме п.
2.2.2. договору позивач, який мав стати
покупцем,10.05.2010 року передав
відповідачу грошову суму в розмірі 7900
грн., що є еквівалентним 1000 доларів США,
яка при укладанні договору
купівлі-продажу об'єкта нерухомості
зараховується в рахунок суми, яка
сплачується покупцем продавцеві за
об'єкт нерухомості, що продається.

Договір купівлі продажу земельної
ділянки у встановлений договором про
наміри строк до 18.00 годин 24.06.2010 року не
був укладений, у зв'язку с тим, що на
встановлений у договорі день не були
готові документи, необхідні для
укладання договору купівлі-продажу, а
саме правовстановлюючи документи.

В подальшому сторони, а саме позивач
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 від імені
якого діяла ОСОБА_2, уклали додаткову
угоду до договору про наміри укласти
договір купівлі-продажу від 10.05.2010 року,
у відповідності до якої сторонами було
визначено, що дата підписання договору
купівлі-продажу перенесена на 31.12.2010
року, а в разі несвоєчасного одержання
державного акта на 01.02.2011 року, а також
визначена сума продаваного об'єкта -
земельної ділянки, яка склала вже 112000
гривень, що відповідало 14000 доларів США.
Крім цього, змінилася сума авансу, вона
склала остаточно чотири тисячі доларів
США. У день підписання додаткової
угоди, позивачем була передана
відповідачу по справі, в особі його
представника ОСОБА_2 сума 3000 доларів
США.

У подальшому після неодноразових
уточнень позовних вимог враховуючи, що
угода купівлі-продажу земельної
ділянки не відбулась, позивач просить
стягнути з відповідача на свою користь
суму авансу, який був їм переданий
відповідачеві в розмірі 47400 гривень -
еквівалент 4000 доларів США станом на
23.06.2014 року, а також суму боргу з
урахуванням індексу інфляції і 3%
річних, яка становить 1251,48 гривен та
1356,16 гривень відповідно у період з
01.02.2011 року по 01.07.2012 рік, та суму 1000
гривень, гроші, які було виплачено за
юридичні послуги, та визнати право
власності за ОСОБА_2 на земельну
ділянку яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 (за межами населеного пункту) у
порядку спадкування за законом після
померлого батька ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та дав пояснення
відповідно до обставин, викладених в
позові, та вказав, що крім договору про
наміри сторонами було написано ще
додаткова угода, які відображують, що
відповідач отримав від позивача суми
7900 гривень що є еквівалентним 1000
доларів США та 3000 доларів США, а усього
відповідач отримав від позивача суму у
розмірі 4000 доларів США, ніяких коштів
відповідач не повернув.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги та
просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти пред'явленого позову
заперечувала та пояснила, що 10.05.2010 року
між її батьком ОСОБА_4 та позивачем було
укладено договір про наміри укласти
договір купівлі-продажу ділянки
«Дачна», яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 за суму 118500 гривень, що було
еквівалентним 15000 доларів США, а сама
угода купівлі-продажу повинна була
відбутися 24.06.2010 року, проте документи
виготовлені не були, тому було укладено
додаткову угоду, де зменшено суму за
яку буде продано ділянку до 14000 доларів
США, та вказана нова дата укладання
договору купівлі-продажу. Відповідачка
визнала, що нею були по вказаній угоді
отримані гроші у сумі 4000 доларів США.
Проте проти позову заперечувала,
вказавши, що позивач відмовився від
купівлі земельної ділянки, коли вже
були готові документи, та вона згодна і
на сьогодні продати вказаний об'єкт.

В подальшому відповідач ОСОБА_2 в
судове засідання не з'явилася, про день
та час слухання справи повідомлялася,
про причини неявки не повідомила, у
зв'язку з чим, справа була розглянута у
її відсутність.

Представник 3-тьої особи в судове
засідання не з*вився, надав заяву
розглянути справу у його відсутність.

Суд вислухавши пояснення позивача та
його представника, пояснення
відповідача, допитавши свідка та
дослідивши матеріали справи і оцінивши
надані сторонами докази, приходить до
висновку, що заявлені позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

10.05.2010 року між позивачем ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, укладений договір про наміри
укласти договір купівлі-продажу,
предметом якого відповідно до розділу 1
мала стати ділянка «Дачна», яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. ( а.с. 7)

Згідно п. 2.1.4. договору, договір
купівлі-продажу ділянки повинен бути
укладений в період часу з 16-00 до 18:00
годин 24.06.2010 року, при цьому вартість
об'єкту нерухомості повинна була
скласти 118500 гривень.

Відповідно до п. 2.2.2. договору на
підтвердження своїх намірів придбати
об'єкт нерухомості, вказаний в п.1.1.
Договору покупець в час укладення
даного договору передає продавцеві
грошову суму в розмірі 7900,00 гривень,
яка при укладенні договору
купівлі-продажу об'єкта нерухомості
зараховується в рахунок суми, яка
повинна бути сплачена продавцеві
покупцем за об'єкт нерухомості.

Розділ 4 договору про наміри
передбачає відповідальність сторін.
Так, відповідно до п. 4.1 договору в разі
невиконання зобов'язань, взятих на себе
продавцем, він сплачує покупцю суму
авансу, вказану в Договорі та неустойку
в розмірі переданого продавцеві по
Договору авансу. В разі невиконання
зобов'язань, взятих на себе покупцем,
сума, зазначена у п. 2.2.2. Договору
переходить до продавця.

Крім того у п.5 Договору у розділі
особливі відмітки вказано, що за в
взаємною домовленістю сторін термін
укладання договору купівлі-продажу,
при необхідності, може бути
продовжений.

Зазначений договір не оскаржується
сторонами.

Крім того, суду надана додаткова угода
до договору про наміри від 10.05.2010 року,
згідно з якою за взаємною угодою
сторін, сума авансу збільшилася на три
тисячі доларів США, вона складає
остаточно чотири тисячі доларів США.
Сума продаваного об'єкта - земельної
ділянки, буде складати14000 доларів США.
Дата підписання договору
купівлі-продажу перенесена на 31.12.2010
року, а в разі несвоєчасного одержання
державного акта на 01.02.2011 року. ( а.с. 9)

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися завдатком.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо
не буде встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних з боржника платежів, є
завдатком, вона вважається авансом.

Суд погоджується з позивачем, що
сплачені ним на користь відповідача
відповідно до п. 2.2.2. договору про
наміри кошти в розмірі 7900 гривень не є
завдатком, а зараховуються в рахунок
суми, яка сплачується продавцю за
об'єкт нерухомості.

Таким чином суд приходить до висновку,
що відповідач 10.05.2010 року отримав 7900
гривень згідно з п. 2.2.2. договору про
наміри; а також суму 3000 доларів США
згідно з додатковою угодою, як аванс у
рахунок сплати за об'єкт нерухомості,
вказаний в п.1.1. Договору, а саме ділянка
«Дачна», яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що отриманий
відповідачем аванс до вказаному
договору на час розгляду справи не
повернутий позивачу в повному обсязі,
що визнано сторонами по справі.

Таким чином, не піддаючи сумніву факт
сплати позивачем відповідачеві суми
відповідно до п 2.2.2. договору та
додаткової угоди яка склала 7900 грн. та
3000 доларів США, яка визнана сторонами,
суд вважає, що зазначена сума повинна
бути повернута позивачеві, так як
підстава, на якій вона була передана,
відпала - договір купівлі-продажу
земельної ділянка, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 укладений не був.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.13 постанови №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Суд враховує, що договір про наміри та
додаткова угода є борговим документом,
що підтверджує укладання фактично
договору позики. Обов'язковим
реквізитом якого є власноручний підпис
боржника, а факультативними -дата,
місце видачі.

Частиною 2 ст.1046 ЦК України встановлено,
що договір позики є укладеним з моменту
передавання грошей або речей,
визначених родовими ознаками. Тобто,
даний договір є реальним і вважається
укладеними з моменту передавання
грошей. Обов'язки з договору позики
виникають тільки для однієї сторони -
позичальники, адже, отримавши у
власність передані позикодавцем
гроші, позичальник стає зобов'язаний
повернути позикодавцю таку ж суму
грошей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій сумі, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором. Якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначається моментом
пред'явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Відповідно до вимог 2 ст.1046 ЦК210220 та 640
ч.1 ст.1049 ЦК ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК
України.

Відповідно до положень ст. 553 ЦК
України, грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Так, суд задовольняючи позовні вимоги,
визначає грошовий еквівалент
загальної суми заборгованості 4000
доларів США за офіційним курсом НБУ
станом на 22.06.2014 року, що становить 47400
гривень.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами цього Кодексу.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Частина 4 статті 631 ЦК
України встановлює, що закінчення
строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за
його порушення, яке мало місце під
час дії договору.

В судовому засіданні було
достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6
ОСОБА_4 помер, про що зроблено
відповідну актову запис №8254 від 18.06.2013
року. ( а.с. 38)

Згідно відповіді 5-тої ХДНК за №
318/01-16 від 04.02.2014 року, після ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_6, який на момент
смерті проживав за адресою АДРЕСА_1,
було заведено спадкову справу № 699/2013, в
якій знаходяться заява за № 1661 від
09.11.2013 року від ОСОБА_1, кредитора
спадкодавця; заява за № 1898 від 14.12.2013
року від ОСОБА_3, дружини спадкодавця,
про відмову від спадщини на користь
дочки спадкодавця, ОСОБА_2. ( а.с. 52-54)

Згідно відповіді начальника
Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС
України в Харківській області від
13.03.2014 року, за адресою м. Харків, вул.
Володарського, буд. 35/2 станом на 17.06.2013
року зареєстровані: ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3;
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_5. ( а.с. 65)

Таким чином, у відповідності до
вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України, єдиним
спадкоємцем за законом після смерті
ОСОБА_4 є його донька, ОСОБА_2.

Згідно з ст. 1282ЦК України, спадкоємці
зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці
зобов'язані задовольнити шляхом
одноразового платежу, якщо
домовленістю між спадкоємцями та
кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового
платежу суд за позовом кредитора
накладає стягнення на майно, яке було
передане спадкоємцям у натурі.

На підставі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими
в судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають задоволенню та
стягує на його користь з ОСОБА_2 47400 грн.
авансу, та 1356,16 грн. 3% річних, та 1251,48
грн. суми боргу з урахуванням індексу
інфляції, в інші частині у задоволені
позову відмовляє.

У зв'язку з тим, що справа доведена до
суду з вини відповідача, суд у
відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України вважає необхідним стягнути з
нього на користь позивача судові
витрати.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.7, 10, 11, 15, 44, 57, 60, 79, 88, 208-209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 11, 13, 14, 15, 16, 526, 546, 547, 553, 570,
610, 611, 625, 1046, 1049, 1212, 1282 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ті
особи ОСОБА_3, Яковлівська селищна рада
про стягнення суми - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошові кошти в рахунок повернення
суми отриманого авансу у розмірі 47400
грн. (сорок сім тисяч чотириста
гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три
відсотки річних у сумі 1356,16 грн. (одну
тисячу триста п'ятдесят шість гривень
шістнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
індекс інфляції у сумі 1251,48 грн. (одну
тисячу двісті п'ятдесят одну гривню
сорок вісім копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі 501,00 грн. (п'ятсот
одна гривня).

У задоволені іншої частини позову
ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В. В. Труханович