Справа № 161/2634/14-ц Провадження №
22-ц/773/1293/14 Головуючий у 1 інстанції:
Присяжнюк Л.М. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Подолюка В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Киці С.І.,

при секретарі - Янко О.А.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору
позики недійсним, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 9 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору позики недійсним.
Покликається на те, що між сторонами 3
вересня 2012 року був укладений договір
позики, за яким ОСОБА_4 зобов'язувався
передати а позичальник, відповідно до
розписки, отримати грошові кошти в сумі
181000 грн., які зобов'язувався повернути
до 3 вересня 2013 року.

Вважає правочин недійсним з тих
підстав, що в даному випадку фактично
має місце домовленість по
відшкодуванню завданих збитків
роботодавцю в сумі 50859 грн.84 коп.,
оскільки він працював з 16 серпня 2012
року у батька відповідача ОСОБА_5
водієм і 26 серпня 2012 року під час
виконання робіт у відрядженні був
пошкоджений транспортний засіб марки
«Івеко», реєстраційний номерний знак
НОМЕР_1 при ДТП, за вчинення якої
позивач був притягнутий до
адміністративної відповідальності. По
закінченню лікування він 3 вересня 2012
року прибув на місце роботи, де
виконавчий директор ОСОБА_4 змусив його
підписати договір позики та розписку
про отримання коштів в сумі 181000 грн., що
він зробив внаслідок тяжких обставин,
хоча фактично кошти за вказаним
правочином позикодавцем позичальнику
не передавалися.

У зв'язку з чим він звернувся із
зазначеними позовними вимогами до
відповідача і просить та судові
витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 9 липня 2014 року
позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним
договір позики від 3 вересня 2012 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на суму
181000 грн. та стягнуто з відповідача на
користь позивача 243 грн. 60 коп. судових
витрат.

В поданій апеляційній скарзі
відповідач ОСОБА_4 покликаючись на
незаконність судового рішення
зазначає, що постановлене судом з
порушенням норм матеріального права.
Просив скасувати оскаржуване ним
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення
представника відповідача ОСОБА_3, який
підтримав скаргу в повному обсязі з
підстав наведених в ній, заперечення
позивача ОСОБА_1 та його представника
ОСОБА_2, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, рішення суду -
скасуванню, виходячи з наступних
підстав.

Судом з письмових матеріалів
справи встановлено, що відповідно до
трудового договору між працівником і
фізичною особою, яка використовує
найману працю ОСОБА_5 та позивачем у
справі ОСОБА_1 останній з 16 серпня 2012
року працював водієм, 26 серпня 2012 року
скоїв дорожньо-транспортну пригоди
внаслідок якої був пошкоджений
транспортний засіб марки «Івеко», за що
позивач постановою суду від 10 жовтня 2012
року притягнутий до відповідальності
за ст.124 КУпАП. 3 вересня 2012 року ОСОБА_1,
відповідно до договору позики від 3
вересня 2012 року, отримав в позику від
ОСОБА_4 181000 грн. з терміном повернення
до 3 вересня 2013 року, про що також
власноручно написав розписку про
отримання вказаної суми боргу.

Таким чином, між сторонами по справі
виникли правовідносини за договором
позики, відповідно до умов якого
позичальник погодився сплатити суму
боргу.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046).

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 1051 ЦК України позичальник має
право оспорювати договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Встановлено договором.

Згідно із ч.2 цієї норми при укладенні
договору позики в письмовій формі (Крім
випадків укладення його під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч.2 ст.58,ст.59 ЦПК
України).

Із ч.1 ст.233 ЦК України вбачається, що
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання договору позики ОСОБА_1
оспорює даний правочин на тій підставі,
що грошові кошти насправді ним не були
одержані від позикодавця, оскільки
укладення такого договору позики між
сторонами було підставою для
відшкодуванням позичальником збитків
внаслідок пошкодження транспортного
засобу роботодавця, а саме укладення
договору позики в письмовій формі було
вчинене під впливом тяжкої обставини,
якою є відсутність коштів на
відновлення автомобіля із-за скрутного
матеріального становища.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
про визнання договору позики від 3
вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_1 на суму 181000 грн., недійсним,
обґрунтував свої висновки доведеністю
вини позивача у вчиненні ДТП, внаслідок
якої був пошкоджений автомобіль
роботодавця, де також виконавчим
директором працював відповідач,
укладення договору позики в перший
день, після закінчення лікування
позичальника в умовах стаціонару,
скрутного матеріального становища
позивача та неможливості із-за цього
повернути визначену суму боргу
позикодавцеві та відсутності самого
факту передачі коштів, що
стверджується показаннями свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7

Такі висновки суду, як вважає колегія
суддів, зроблені на неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідності
висновків суду встановленим
обставинам справи, що відповідно до ч.1
п.п.1,3 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в позові.

Судом правильно встановлено, що
позивач не перебуває в трудових
відносинах з відповідачем і останньому
не належить автомобіль, що був
пошкоджений ОСОБА_1, сума збитків від
пошкодження транспортного засобу з
вини позичальника, відповідно до
рахунку №К-024805/014878 від 27 серпня 2012 року,
становить 50859 грн.84 коп., що було відомо
ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного
ним правочину. Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
ствердили суду першої інстанції, що
підписували розписку про отримання
коштів ОСОБА_1, яка вже була написана
останнім, гроші в пачках лежали на
столі, для яких конкретних потреб
позичалися кошти їм не відомо. Свідок
ОСОБА_7 також пояснив, що пізніше по
гаражу пішли чутки про отримання
коштів на ремонт автомобіля, але він
особисто дійсну потребу в позиці
ОСОБА_1 коштів не знає, як не знає чи
дозволяв розмір заробітної плати
останнього повернути ці кошти у
визначений термін. Свідок ОСОБА_6
ствердив, що йому з розмови сторін при
укладені правочину, було відомо про
позику цих коштів ОСОБА_1 для власних
потреб. Показання зазначених свідків
відповідають змісту як договору позики
так і розписки(а.с.4-5). Отже відсутні
належні до допустимі докази зі сторони
позивача, які б спростовували зміст
письмового договору позики, розписки
та показання свідків щодо
безгрошовості вказаного правочину.

Щодо недійсності вказаного правочину з
підстав, передбачених ч.1 ст.233 ЦК
України, то обов'язок по доведенню
наявності тяжких обставин та вкрай
невигідних умов правочину, відповідно
до ч.3 ст.10,ч1 ст.60 ЦПК України,
покладається на позивача.

Враховуючи суму збитків, завданих
пошкодженням позивачем автомобіля
належного не відповідачу (а.с.9),
нетривалого періоду його
лікування(а.с.10), відсутності належних
доказів, щодо крайньої нужденності
позивача із-за його майнового стану,
який передував укладенню правочину та
відсутності інших обставин, які
вплинули на його волевиявлення під час
укладення оспорюваного ним правочину,
колегія суддів приходить до висновку
про недоведеність ОСОБА_1 таких
обставин.

Виходячи з встановлених обставин
справи та наведених норм матеріального
права, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що позивачем
відповідно до ч.3 ст.10,ч1 ст.60 ЦПК України
безгрошовість позики з укладенням
правочину під впливом тяжкої обставини
не доведена, тому договір є укладеним,
за змістом і формою відповідає вимогам
законодавства, підстав для визнання
його недійсним немає, тому в позові
ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,319 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 9 липня 2014
року в даній справі скасувати, ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору позики недійсним
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: