Справа № 686/4306/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року Хмельницький
міськрайонний суд в складі:

головуючої - судді Демінської А.А.,

з участю секретаря судового засідання
Підвальної Є.З.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Лисака В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Хмельницький цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» про визнання
додаткових угод недійсними, -

в с т а н о в и в :

В березні 2014 року позивач звернувся до
суду з вище вказаним позовом, в якому, з
урахуванням остаточно уточнених
позовних вимог, просив визнати
додаткову угоду № 1 до договору про
іпотечний кредит № НМІВG3 від
03.10.2007 року, укладену 28.12.2011 року,
недійсною, як укладену під впливом
тяжкої обставини, а також визнати
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору № НМІВG3 від 03.10.2007 року,
укладену 28.12.2011 року, недійсною, як
укладену під впливом тяжкої обставини.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримав і просить їх задовольнити,
пояснивши, що 03.10.2007 року позивач та ЗАТ
КБ «ПриватБанк» уклали договір про
іпотечний кредит № НМІВG3 по
програмі «Житло в кредит» в межах
співробітництва з Державною іпотечною
установою, згідно з яким ПриватБанк
надав позивачеві кредит в сумі 262500,00
гривень із сплатою 15 % річних та з
терміном повернення до 03.10.2035 року, з
розміром щомісячного платежу
позичальника 3375,87 гривень у місяць. В
іпотеку ПриватБанку позивач передав
квартиру АДРЕСА_1. Також 03.10.2007 року
позивач та ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклали
кредитний договір № НМІВG3, згідно
з яким ПриватБанк надав позивачу
кредит в сумі 52500,00 гривень із сплатою 15
% річних та з терміном повернення до
03.10.2035 року, з розміром щомісячного
платежу позичальника згідно п. 7.1.
кредитного договору 676,80 грн. у місяць. У
зв'язку з важкою економічною ситуацією
в державі та різким падінням рівня
власних доходів з 2008 року позивач почав
допускати прострочки по кредитних
договорах і станом на 19.08.2010 року згідно
розрахунку ПриватБанку заборгованість
позивача за першим із вказаних
договорів становила 59519,86 грн.
відсотків за користування кредитом,
6462,86 грн. пені та 32726,17 грн. штрафу, а
також станом на 26.08.2010 року за другим із
них - 8460,62 грн. відсотків за
користування кредитом та 827,64 гривень
пені. З літа 2010 року ПриватБанк почав
постійно тиснути на позивача,
надсилаючи численні письмові
повідомлення з вимогою віддати
ПриватБанку квартиру в рахунок
погашення боргів по вказаних кредитних
договорах, а його працівники постійно
викликали позивача на переговори у
відділення і телефонували, вимагаючи
продати квартиру і повернути банку
кредити. Позивач не міг продати
квартиру, оскільки в ній мешкають він з
дружиною і двоє неповнолітніх дітей.
Він постійно сплачував ПриваБанку
кредити, намагаючись погасити борг і
увійти в графік погашення згідно умов
кредитних договорів, однак працівники
ПриватБанку продовжували здійснювати
і 28.12.2011 року він внаслідок погроз
працівників ПриватБанку забрати у
нього квартиру був змушений укласти
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору № НМІВG3, згідно якого
сума кредиту збільшувалась на 88721,50
гривень, відсоткова ставка
збільшувалась з 15 % річних до 22,50 %
річних, а сума щомісячного платежу
збільшилась з 3375,87 гривень до 6707,59
гривень, а також додаткову угоду № 1 до
кредитного договору № НМІВG3,
згідно якого сума кредиту
збільшувалась на 2318,54 гривень,
відсоткова ставка збільшувалась з 15 %
річних до 30,00 % річних, а сума
щомісячного платежу збільшилась з 676,80
гривень до 1390,58 гривень. Таким чином,
позивач під впливом тяжкої обставини, а
саме ризику втратити своє житло і
виселення двох неповнолітніх дітей на
вулицю, був змушений укласти з
ПриватБанком дві додаткові угоди на
вкрай невигідних умовах.

В судовому засіданні 09.07.2014 р. позивач
заявлені ним позовні вимоги підтримав,
особисто пояснивши, що в 2007 році він
отримав у відповідача два кредити на
житло під 15% річних, спочатку сплачував
справно, а з 2010 року в зв'язку зі
скрутним матеріальним становищем
почав допускати прострочки. Банк почав
телефонувати до нього з вимогами
повернути всю суму заборгованості або
виселитися з квартири. Виселитися він
не міг, оскільки в квартирі проживали
неповнолітні діти, тому банк
запропонував переукласти договори з
тим, аби щомісячний платіж за ними
збільшився і складав близько 8000 грн.
Працівники банку телефонували по три -
чотири рази на тиждень, постійно
наполягаючи на поверненні
заборгованості і погрожуючи
виселенням в разі невиконання вимог
банку, а тому позивач, оскільки він
боявся, аби діти не були позбавлені
житла, змушений був підписати
додаткові угоди, котрі пропонував банк,
маючи на меті припинити такі дзвінки і
звернення банку. Умови цих додаткових
договорів були для нього невигідними,
він розумів, що бере на себе
зобов'язання, котрих виконати не зможе.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив та
просить в його задоволенні відмовити,
посилаючись на те, що позивачем не
надано доказів наявності тяжкої
обставини, адже на момент укладення
правочину у банку не було жодних
правових підстав для продажу предмета
іпотеки. Претензії про погашення суми
боргу, які банк надсилав боржнику, були
спрямовані на погашення простроченої
заборгованості по кредиту, а не на
продаж предмета іпотеки. Жодним
рішенням суду не зверталось стягнення
на житло ОСОБА_3, відсутній виконавчий
напис нотаріус, або доручення, які
надали б банку можливість продажу
квартири позивача. Крім того, кредитний
договір №НМІВG3 взагалі не
забезпечений іпотекою і ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" не має можливості звернути
стягнення на житло позивача для
погашення даного кредиту, тому загроза
втрати житла при невиконанні умов
зазначеного кредитного договору
взагалі відсутня. Також позивачем не
надано доказів невигідності
оспорюваних ним правочинів. ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" на час укладення
оспорюваних додаткових угод надавало
кредити під 25% - 30% річних, тому умови цих
додаткових угод були справедливими.
ОСОБА_3 погодився на процентну ставку
по даному кредиту (№НМІВG3) на
рівні 30% річних, тому не можна говорити,
що вона вкрай невигідна. Основною
мотивацією при укладенні додаткових
угод було проведення реструктуризації
заборгованості та погашення
прострочення по кредитам, внаслідок їх
укладення було реструктуризовано
заборгованість ОСОБА_3 перед ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" (було списано частину
заборгованості, прострочену
заборгованість за процентами включено
в тіло кредиту та розстрочено на строк
його виплати, відсоткова ставка,
встановлена додатковою угодою, нижча
за звичайні ставки, на яких видавались
іпотечні кредити у 2011-2012 роках), саме
такого наслідку бажав досягти ОСОБА_3, а
тому укладення даних правочинів
повністю відповідало його внутрішній
волі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4
пояснив, що на момент укладення
оспорюваних у даній справі додаткових
угод він працював у відповідача
заступником менеджера по координації
кредитних інспекторів і в його
обов'язки входило завершення стадії
реструктуризації. ОСОБА_3 перед
проведенням реструктуризації
зателефонував до нього, була
призначена зустріч, в ході якої він
надав позивачеві повний пакет
документів для ознайомлення, ОСОБА_3
ознайомився з зазначеними документами,
пояснив, що його все влаштовує, і
повністю добровільно підписав
запропоновані додаткові угоди.

Заслухавши пояснення позивача,
представників сторін, показання
свідка, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що в позові слід відмовити з
наступних мотивів.

Встановлено, що 03.10.2007 року між
позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є позивач, було
укладено договір про іпотечний кредит
№ НМІВG3 (далі: договір G4), згідно з
яким банк надав позивачеві кредит в
сумі 262500,00 гривень із сплатою 15 % річних
з терміном повернення до 03.10.2035 року.
Розмір щомісячного платежу згідно п. 2.4.
кредитного договору становив 3375,87
гривень у місяць. В іпотеку банку по
кредитному договору позивач передав
квартиру АДРЕСА_2. Вказаний кредит було
надано по програмі «Житло в кредит» в
межах співробітництва з Державною
іпотечною установою.

Також 03.10.2007 року між позивачем та ЗАТ
КБ «ПриватБанк», правонаступником
якого є позивач, було укладено договір
№ НМІВG3 (далі: договір G5), згідно з
яким банк надав позивачу кредит в сумі
52500,00 гривень із сплатою 15 % річних з
терміном повернення до 03.10.2035 року.
Розмір щомісячного платежу згідно п. 7.1.
кредитного договору становив 676,80
гривень у місяць. Вказаний кредитний
договір був кредитом на аванс для
придбання тієї ж квартири, на купівлю
якої надавався кредит за договором G4.

В забезпечення виконання взятих на
себе зобов'язань за договором G4
позивачем було передано відповідачеві
в іпотеку квартиру АДРЕСА_3,
зареєстровану за ним на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 3.10.2007 року.

З 2010 року позивач почав допускати
прострочення по сплаті обов'язкових
платежів за обома договорами,
внаслідок чого банк почав ставити
вимоги про погашення сум
заборгованості, що утворилася.

Зокрема, з виконаного відповідачем
розрахунку заборгованості за
договором G4 (а.с. 11) вбачається, що
заборгованість позивача за договором G4
станом на 19.08.2010 року становила 359987,84
грн., з яких заборгованість за кредитом
- 261278,95 грн., заборгованість за
відсотками - 59519,86 грн., пеня - 6462,86 грн.,
штраф - 32726,17 грн.

Крім того, рішенням Хмельницького
міськрайонного суду від 11.12.2013 року у
справі між тими ж сторонами про
стягнення заборгованості по кредиту
(справа № 686/16995/13-ц) встановлено, що
позичальник своїх зобов'язань за
договором G5 належним чином не
виконував і за позовом банку, поданим
31.08.2010 року, згідно рішення
Хмельницького міськрайонного суду від
26 листопада 2010 року присуджено з
відповідача стягнути кредитну
заборгованість достроково. У суму
стягнення ввійшли борг по тілу кредиту
- 52114,52 грн., 8460, 62 грн. заборгованості по
відсотках за користування кредитом та
827,64 грн. пені.

В період з січня 2010 року по листопад 2011
року відповідач неодноразово
(щонайменш одинадцять разів) надсилав
позивачеві письмові претензії,
спрямовані спонукати його як
позичальника до повернення сум
заборгованості, що утворилася, однак
повного погашення заборгованості не
відбулося.

28.12.2011 року між сторонами було укладено
додаткову угоду № 1 до кредитного
договору G4, згідно якої суму
заборгованості, що виникла в період з
дати надання позичальнику кредиту до
дати підписання цієї додаткової угоди,
було зменшено на 32386,13 грн. (суму пені),
банк додатково видав на споживчі
потреби позивачеві 88721,50 грн.,
відсоткова ставка збільшена з 15 %
річних до 22,50 % річних, щомісячний
платіж встановлено в сумі не менше 6707,59
грн.

Також 28.12.2011 року між сторонами було
укладено додаткову угоду № 1 до
кредитного договору G5, згідно якого
сума заборгованості, що виникла в
період з дати надання позичальнику
кредиту до дати підписання цієї
додаткової угоди, зменшена до нульових
показників, за винятком пені 145,67 грн.,
котра була позичальнику списана. Банк
додатково видав на споживчі потреби
позивачеві 2318,54 грн., відсоткова ставка
збільшувалась з 15 % річних до 30,00 %
річних, а сума щомісячного платежу була
встановлена на рівні не менше 1390,58 грн.

Тим самим заборгованість по обох
кредитних договорах була
реструктуризована.

На даний час суми заборгованості по
кредитних договорах, укладених між
сторонами, зростають і позивач не
взмозі своєчасно їх сплачувати в
зв'язку із відсутність в нього
достатніх сум коштів, що потягло за
собою подання зазначеного позову до
суду, оскільки позивач остерігається
можливості звернення відповідачем
стягнення на передане в іпотеку житло,
в котрому, крім нього, проживають також
дружина та двоє неповнолітніх дітей -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згадано ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Однак позивачем не було надано суду і в
судовому засіданні не здобуто
необхідних, належних та достатніх
доказів існування на момент укладення
ним оспорюваних договорів тяжкої
обставини, у поєднанні із вкрай
невигідними умовами таких договорів
для нього.

Зокрема, не є такою тяжкою обставиною
при укладенні додаткової угоди до
договору G4 загроза втрати житла,
переданого в іпотеку, оскільки така
ймовірність існувала з моменту
отримання кредиту за договором G4 (з
моменту передання квартири в іпотеку
банку), позивач свідомо погодився з
цією умовою отримання кредитних коштів
і з укладенням додаткової угоди до
договору G4 вона жодним чином не
змінилася. При цьому договір G5 іпотекою
взагалі забезпечений не був.

Не було доведено в судовому засіданні і
будь-якого надмірного (зі
зловживаннями) тиску на позивача зі
сторони банку, оскільки кредитор
вправі вимагати виконання зобов'язань,
взятих на себе боржником, і дії щодо
направлення письмових претензій,
звернення до суду з позовами про
стягнення заборгованості належать до
правомірних способів захисту прав
кредитора - відповідача у справі, тоді
як відсутність коштів у боржника в силу
вимог ст. 625 ЦК України не є підставою
звільнення його від обов'язку
виконання взятих на себе зобов'язань.

При цьому оспорювані угоди не були
укладені і на вкрай невигідних умовах,
оскільки частину заборгованості
позивачеві було списано банком,
заборгованість реструктуризовано, а з
пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що
позивач на момент укладення
оспорюваних додаткових угод був
ознайомлений з їх умовами і
добровільно на них погодився. Не надано
позивачем суду і доказів того, що
процентна ставка за кредитом була
надмірно завищеною і ця умова договору
спрямована саме на погіршення
становища клієнта.

За таких обставин позовні вимоги свого
підтвердження в судовому засіданні не
знайшли, тому в позові слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 5, 8, 10, 11, 60, 212 - 215 ЦПК України, ст. ст.
203, 215, 233, 625 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» про визнання
додаткових угод недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Сторони мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення Апеляційному
суду Хмельницької області через
Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя:

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частини)

21 липня 2014 року Хмельницький
міськрайонний суд в складі:

головуючої - судді Демінської А.А.,

з участю секретаря судового засідання
Підвальної Є.З.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Лисака В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Хмельницький цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» про визнання
додаткових угод недійсними, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК» про визнання
додаткових угод недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Сторони мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення Апеляційному
суду Хмельницької області через
Хмельницький міськрайонний суд.

Суддя: