Справа № 357/8689/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3-ї особи: приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом мотивуючи тим, що 10.07.2011 року та
29.09.2012 року вона позичила відповідачу 12
000 дол. США та 7300 дол.США, в установлений
строк він борг не повернув, а тому за
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 05.08.2013 року з відповідача стягнуто
на її користь 98 626 грн.39 коп. боргу, а за
рішенням від 22.07.2013 року з відповідача
стягнуто на її користь 56 510 грн.51 коп.
боргу, у міському відділі ДВС відкрито
виконавчі провадження з примусового
виконання вказаних судових рішень, як
їй стало відомо при ознайомленні з
матеріалами виконавчого провадження,
відповідач відчужив належну йому
частку нерухомого майна - квартири
АДРЕСА_1 на користь іншої особи в той
час, коли розглядалися в суді справи
щодо стягнення з нього боргу. Позивач
просила суд визнати недійним договір,
на підставі якого було здійснено
переоформлення права власності на
вказане вище нерухоме майно.

В судовому засіданні представником
позивача до початку розгляду справи по
суті подано заяву про уточнення
позовних вимог, в якій позивач просить
суд визнати недійсним договір
дарування частини квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 30.05.2013
року, на підставі якого ОСОБА_2
подарував своїй матері ОСОБА_4 одну
четверту частину квартири АДРЕСА_1,
оскільки підготовку і сам договір
дарування відповідач проводив в той
час, коли в Білоцерківському
міськрайонному суді розглядалися
справи за позовами до нього про
стягнення боргу на користь ОСОБА_1,
позивач вважає, що договір дарування
укладений у протизаконних цілях- це
фальшиве дарування майна без наміру
передати право власності іншій особі, з
метою приховати майно від кредитора,
такий договір дарування є фіктивним, а
тому має бути визнаний судом недійсним
на підставі ст.234 ЦК України.

Представник відповідача позов не
визнав та пояснив, що 1/4 частину
квартири відповідач подарував своїй
матері, оскільки він переїхав
проживати в інший регіон, він знявся з
реєстрації в цій квартирі, як власник,
відповідач мав право розпорядитися
своїм майном, на момент укладення
договору дарування заборони на
відчуження належної відповідачу
частини квартири не існувало, договір
укладено з дотриманням вимог чинного
законодавства, ОСОБА_4 зареєструвала за
собою право власності на подаровану їй
частину квартири, постійно проживає по
даний час в цій квартирі, а тому ні
позивачем, ні її представником не
доведено в суді, що договір дарування є
фіктивним.

Приватним нотаріусом Білоцерківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
до суду було надіслано листа щодо
розгляду справи без її участі.

За ухвалою суду від 25.07.2014 року до
участі в розгляді даної справи в якості
3-ї особи без самостійних вимог на
предмет спору залучено ОСОБА_4, яка
надала до суду заяву щодо розгляду
справи без її участі, в заяві вказала на
те, що вважає позов безпідставним і
таким, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, які
приймали участь у розгляді справи,
оглянувши матеріали даної справи, дві
цивільні справи № 357/1700/13-ц 2/357/2689/13 та
№ 357/6020/13-ц 2/357/2280/13,
суд дійшов висновку, що позов до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Так, по справі встановлено, що згідно
заочного рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 03.07.2013 року по справі № 357/1700/13-ц
2/357/2689/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
позов було задоволено, стягнуто з
відповідача на користь позивача борг
за договором позики в сумі 95 916 грн., 3 %
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання в сумі 1261,36 грн.
та судові витрати в сумі 1449,03 грн.,
всього 98 626 грн.39 коп., рішення набрало
законної сили 24.07.2013 року.

Також згідно заочного рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 20.06.2013 року по
справі № 357/6020/13-ц 2/357/2280/13 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів
та відсотків за договором позики позов
було задоволено частково, стягнуто з
відповідача на користь позивача борг в
сумі 55 951 грн. та судові витрати в сумі
559,51 грн., всього 56 510 грн.51 коп., рішення
набрало законної сили 15.07.2013 року.

На підставі вказаних судових рішень
22.07.2013 року та 05.08.2013 року стягувачу
видано Білоцерківським міськрайонним
судом виконавчі листи.

Наведене стверджується копіями рішень
суду та копіями виконавчих листів
/а.с.5-11/.

З матеріалів справи вбачається, що
30.05.2013 року відповідач ОСОБА_2 подарував
ОСОБА_4 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, ця
частина квартири належала йому на
праві приватної спільної часткової
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло № 9735, виданого
виконкомом Білоцерківської міської
ради 27.09.1994 року і зареєстрованого в
Білоцерківському МБТІ 03.10.1994 року за №
10902, що стверджується копією договору
дарування частини квартири, який
посвідчено приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстровано в реєстрі за № 1000 /а.с.31/,
та копією свідоцтва на право власності
на житло /а.с.32/.

Представник позивача просить суд
визнати договір дарування частини
квартири АДРЕСА_1 недійсним як
фіктивний, оскільки відповідач хотів
таким чином уникнути виконання рішень
суду про стягнення з нього коштів на
користь позивача.

Так, за ст.234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Отже, ознаками фіктивного правочину є
відсутність у сторін дійсного наміру
створити наслідки , які обумовлювалися
у цьому правочині, тобто, такий
правочин не відповідає загальним
підставам дійсності правочинів.

За ч.ч.3,5 ст.203 ЦК України, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
за № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по
собі невиконання правочину сторонами
не означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

За ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона /дарувальник/
передає або зобов'язується передати у
майбутньому другій стороні
/обдаровуваному/ безоплатно майно
/дарунок/ у власність.

Отже, правовими наслідками договору
дарування є перехід майна від однієї
особи у власність іншої, договір
дарування направлений на припинення
права власності у дарувальника і
виникнення права власності у
обдарованої особи.

В даному випадку оспорюваний договір
дарування відповідно до вимог ст.719 ЦК
України був укладений у письмовій
формі і посвідчений нотаріусом, право
власності на зазначену вище частину
квартири зареєстровано за ОСОБА_4 у
визначеному законом порядку, що слідує
з Інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 21.07.2014 року, сформованої
реєстраційною службою
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції Київської області
/а.с.44-46/.

На дату посвідчення цього договору
жодних обтяжень та обмежень щодо
відчуження вказаного вище нерухомого
майна не було, про що свідчать
витребувані нотаріусом витяги з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію
обтяження, з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію іпотеки, з Державного
реєстру обтяжень рухомого майна про
податкові застави /а.с.39-43/.

А тому ОСОБА_4 відповідно до діючого
законодавства набула права власності
на 1/4 частину квартиру АДРЕСА_1, тобто,
наступили правові наслідки, які
обумовлюються договором дарування.

Крім того, ОСОБА_4 ще до укладення
даного договору дарування була
співвласником 1/4 частини вказаної вище
квартири, вона постійно проживає і
зареєстрована в цій квартирі з 22.01.2003
року, що вбачається з копії її паспорта
/а.с.36/ та копії довідки ЖЕК за № 1212 від
30.05.2013 року /а.с.33/, яка витребовувалася
нотаріусом при посвідченні договору
дарування.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 , який був
зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1,
знявся з реєстраційного обліку за
вказаною адресою з 05.09.2013 року в м.
Немирів Вінницької області, про що
свідчать відомості
адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС
УДМС України в м. Києві /а.с.18/.

При вирішенні спору суд враховує також
наступне.

За ст.316 ЦК України правом власності є
право особи на річ /майно/, яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє,
користується і розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

За ст.383 ЦК України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Отже, суд приходить до висновку, що
відповідач ОСОБА_2 як власник
нерухомого майна мав відповідно до
закону право подарувати своє майно
іншій особі, жодних обмежень щодо цього
на момент дарування ним належної йому
частини квартири не існувало,
обдаровувана ОСОБА_4- мати відповідача,
набула у встановленому законом
порядку права власності на предмет
договору дарування, тобто, настали
правові наслідки, передбачені для
таких договорів.

Таким чином, твердження представника
позивача про те, що сторони договору не
мали на меті настання правових
наслідків за договором, а цей договір
укладений тільки з метою уникнути
виконання рішення суду про стягнення
коштів, не підтверджуються в суді
жодними безспірними доказами.

До того ж, судом встановлено, що по
справі № 357/1700/13-ц 2/357/2689/13, яка
оглядалася в судовому засіданні,
провадження було відкрито тільки 03.06.2013
року, до цього судом було винесено
ухвалу про повернення позивачу
позовної заяви про стягнення коштів
разом з доданими документами, яку вона
оскаржувала до апеляційного суду
Київської області, про час розгляду
справи в суді відповідача повідомляли
через оголошення в газеті «Час
Київщини», у справі відсутні відомості
про отримання відповідачем копії
заочного рішення суду по цій справі.

З матеріалів справи № 357/6020/13-ц 2/357/2280/13
вбачається, що провадження по ній
відкрито 21.05.2013 року, повістку про
виклик до суду відповідач отримав
01.06.2013 року, відомості про отримання
відповідачем копії заочного рішення
суду у матеріалах справи також
відсутні.

А як вказано вище, оспорюваний договір
дарування було укладено 30.05.2013 року,
тобто, ще до того, як відповідач міг
дізнатися про те, що в провадженні
Білоцерківського міськрайонного суду
знаходяться справи про стягнення з
нього коштів на користь позивача
ОСОБА_1, з клопотанням до суду про
вжиття заходів забезпечення позову
шляхом накладення арешту на майно
відповідача позивач не зверталася.

Суд також виходить з того, що позивач,
яка не є стороною оспорюваного нею
правочину, згідно положень ст.ст.3,10,60
ЦПК України повинна була довести
наявність умислу сторін правочину для
визнання його фіктивним і довести те,
що договір укладено без наміру
створення відповідних правових
наслідків, а саме доказів на
підтвердження цих обставин, як вважає
суд, позивачем і не було надано.

А тому з врахуванням всього наведеного
суд вважає за можливе відмовити в
задоволенні позову про визнання
недійсним договору дарування за його
необгрунтованістю.

Вимоги щодо визнання недійсним
договору дарування частини квартири з
інших підстав позивачем не заявлялись.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 234, 316, 319 ,321, 383, 717,719
ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя А. М. Дмитренко