РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Касьяна О.П., Іваненко
Ю.Г., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності на
земельні ділянки та виділ земельних
ділянок у натурі, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Дубенського міськрайонного суду
Рівненської області від 30 квітня 2013
року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 25 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із позовом, у якому зазначала, що
рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 19 жовтня
2007 року за нею визнано право власності
на Ѕ частини житлового будинку з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1

Оскільки ОСОБА_7, якому належить інша Ѕ
частини житлового будинку,
відмовляється поділити земельну
ділянку по АДРЕСА_1
добровільно, чинить їй перешкоди у
користуванні землею, просила визнати
за нею право власності на Ѕ частини
земельної ділянки площею 0,25 га для
обслуговування житлового будинку та Ѕ
частини земельної ділянки площею 0,48 га
для ведення особистого селянського
господарства та виділити ці частки в
натурі.

Справа переглядалася неодноразово.

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від
30 квітня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 25 лютого
2014 року рішення Дубенського
міськрайонного суду Рівненської
області від 30 квітня 2013 року
скасовано, позов задоволено частково.
Визнано право власності ОСОБА_6 на
земельну ділянку площею 310 кв. м, яка
необхідна для обслуговування Ѕ частини
належного ОСОБА_6 житлового будинку з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1 (відповідно до рисунку 1
варіанту 1 висновку земельно-технічної
експертизи від 07 лютого 2014 року № 31216/3_С
зафарбовано зеленим та жовтим
кольором). Земельну ділянку площею 2981
кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (відповідно до
рисунку 1 варіанту 1 висновку
земельно-технічної експертизи від 07
лютого 2014 року № 31216/3_С
зафарбовано синім кольором) залишено у
власності ОСОБА_7 У задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції керувався тим, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,73 га, згідно з яким ОСОБА_7 набув
право власності на землю, укладений у
2001 році, позивачкою не оскаржено та у
встановленому законом порядку не
скасовано. Доказів, що спірна земельна
ділянка придбана за спільні кошти
сторін, не надано.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, апеляційний суд керувався
тим, що в силу ст. 30 ЗК України
(у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) до
ОСОБА_6 переходить право на ту частину
земельної ділянки, що зайнята житловим
будинком, будівлею або спорудою, та на
частину земельної ділянки, що є
необхідною для їх обслуговування.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
з 1995 року проживали однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

Згідно з біржовою угодою
купівлі-продажу від 03 листопада
1999 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_8
житловий будинок з господарськими
будівлями по АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від
09 листопада 2001 року ОСОБА_7
придбав у ОСОБА_8 земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства площею 0,73 га, що
розташована у АДРЕСА_1. Право власності
ОСОБА_8 на зазначені земельні ділянки
посвідчені державним актом на право
приватної власності на землю, виданим
Молодівською сільською радою
Дубенського району Рівненської
області 24 вересня 1999 року (а.с. 8, т. 1).

18 червня 2003 року Молодавською
сільською радою Дубенського району
Рівненської області видано державний
акт на ім'я ОСОБА_7 на земельну ділянку
площею 0,73 га (у тому числі для
обслуговування житлового будинку - 0,25
га, для ведення особистого підсобного
господарства - 0,48 га) у с. Молодаво-3
Дубенського району Рівненської
області (а.с. 5, т. 1).

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 19 жовтня
2006 року визнано частково недійсною
біржову угоду купівлі-продажу
нерухомості від 03 листопада 1999 року,
зареєстровану на Дубенській філії
Рівненської міжрегіональної
універсальної товарно-майнової біржі
«Прайс» за реєстраційним № 83/80н-99,
укладену між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, та
визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частини житлового будинку з
господарськими будівлями по
АДРЕСА_1 (а.с. 4, т. 1).

У ст. 30 ЗК України від 1990 року у редакції
1992 року передбачено, що при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження, - будівлі та споруди.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
18 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» (далі - Постанова), при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Оскільки право власності на житловий
будинок виникло у 1999 році з
укладенням договору купівлі-продажу, у
якому жодних застережень щодо долі
земельної ділянки, наданої для
обслуговування житлового будинку, не
зазначено, до спірних правовідносин
застосовуються норми ЗК України від 18
грудня 1990 року у редакції 1992 року.

Згідно зі ст. 42 ЗК України від 18 грудня
1990 року громадяни, яким житловий
будинок, господарські будівлі та
споруди і земельна ділянка належать на
праві спільної сумісної власності,
використовують і розпоряджаються
земельною ділянкою спільно.
Використання і розпорядження
земельною ділянкою, що належить
громадянам на праві спільної часткової
власності, визначаються
співвласниками цих об'єктів і
земельної ділянки пропорційно розміру
часток у спільній власності на даний
будинок, будівлю, споруду.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 21 Постанови, якщо до вирішення судом
спору між співвласниками жилого
будинку розмір часток у спільній
власності на земельну ділянку, на якій
розташовані будинок, господарські
будівлі та споруди, не визначався або
вона перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою
має позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

При розгляді касаційної скарги судом
касаційної інстанції враховано, що
судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено усі фактичні обставини
справи та досліджені надані сторонами
докази, однак неправильно застосовано
норму матеріального права, що є
підставою для скасування рішень
попередніх судових інстанцій та
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Оскільки рішенням Дубенського
міськрайонного суду Рівненської
області від 19 жовтня 2006 року визнано за
ОСОБА_6 право власності на Ѕ частини
житлового будинку з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 на
підставі біржової угоди
купівлі-продажу нерухомості від 03
листопада 1999 року,
зареєстрованої на Дубенській філії
Рівненської міжрегіональної
універсальної товарно-майнової біржі
«Прайс» за реєстровим № 83/80 н-99, вказане
рішення є преюдиційним при вирішенні
вказаного спору відповідно до ч. 3 ст. 61
ЦПК України.

Спірні правовідносини виникли у
листопаді 1999 року і на час їх
виникнення у продавця ОСОБА_8 було
право власності на земельну ділянку,
надану для обслуговування спірного
житлового будинку.

Тому відповідно до ст. ст. 30, 42 ЗК
України від 1990 року у редакції 1992 року
до ОСОБА_6 перейшло право власності на Ѕ
частини вказаної земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку.

При розгляді справи судом призначалася
судово-будівельна експертиза,
проведена Комунальним підприємством
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації», за висновком від 12
березня 2012 року № 59 ОСОБА_6
пропонувалося надати частину
земельної ділянки площею 1250 кв. м, що
становить 1/2 частини від загальної
площі 2500 кв. м, для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
встановити право земельного сервітуту
на частину земельної ділянки ОСОБА_7,
площею 17 кв. м для встановлення
будівельних риштувань та складування
будівельних матеріалів з метою ремонту
будівлі (постійний сервітут) для ОСОБА_6

ОСОБА_7 пропонувалося надати частину
земельної ділянки площею 1250 кв. м, що
становить 1/2 частини від загальної
площі 2500 кв. м, для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
встановити право земельного сервітуту
на частину земельної ділянки ОСОБА_6,
площею 11 кв. м для встановлення
будівельних риштувань та складування
будівельних матеріалів з метою ремонту
будівлі (постійний сервітут) для ОСОБА_7
Також пропонувалося поділити між
сторонами і земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства.

Колегія суддів вважає, що висновок
судової будівельно-технічної
експертизи є належним та допустимим
доказом, та приймає його при вирішенні
питання про визнання за ОСОБА_6 права на
Ѕ частини земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та надвірних
будівель і споруд, що становить 1250 кв. м.
При цьому питання про встановлення
сервітутів сторонами не заявлялося і
не є предметом позовних вимог ОСОБА_6

Позовні вимоги ОСОБА_6 необхідно
задовольнити частково, оскільки
державний акт на право приватної
власності на землю серії IV-РВ №
019824 посвідчує право власності ОСОБА_7
на земельні ділянки і для
обслуговування житлового будинку, і
для ведення особистого селянського
господарства без визначення меж
земельних ділянок залежно від їх
цільового призначення, тому зазначений
державний акт може бути лише визнано
нечинним у зв'язку з задоволенням
позову ОСОБА_6

У частині стягнення витрат на
проведення експертизи рішення
апеляційного суду є законним і
обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 341, 344, 346, 347 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Дубенського міськрайонного
суду Рівненської області від 30 квітня
2013 року та рішення апеляційного суду
Рівненської області від 25 лютого
2014 року у частині часткового
задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про
визнання за нею права власності на
частину земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку
скасувати та ухвалити у цій частині
нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_6
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 1250
кв. м, що становить 1/2 частини від
загальної площі 2500 кв. м, для
обслуговування Ѕ частини житлового
будинку по АДРЕСА_1, що визначена
відповідно до висновку № 59 судової
будівельно-технічної експертизи,
проведеної Комунальним підприємством
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації» від 12 березня 2012 року,
та виділена білим кольором.

Визнати нечинним державний акт на
право приватної власності на землю
серії IV-РВ № 019824, виданий Молодавською
сільською радою Дубенського району
Рівненської області 18 червня 2003 року,
що посвідчує право власності ОСОБА_7 на
земельну ділянку площею 0,73 га для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства у АДРЕСА_1

В іншій частині рішення апеляційного
суду Рівненської області від 25 лютого
2014 року залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян О.М.
Ситнік