Золотоніський міськрайонний суд
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3807/13-ц

номер провадження 2/695/95/14

05 вересня 2014 року
м. Золотоноша

Золотоніський
міськрайонний суд

Черкаської області

в складі : головуючої судді
Мозгової О.А.

при секретарях
Матвєєвій О.І., Фесун І.К., Овдієнко Н.Г.

з участю представників
ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Золотоноша цивільну справу за
первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, про
поділ майна, що є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання нерухомого майна
особистою власністю , усунення
перешкод в користуванні житлом та
виселення,-

В С Т А Н ОВ И В:

До Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області з первісним позовом
звернулася ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ
майна, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, мотивуючи
свій позов тим, що з 17 грудня 1988 року
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем по справі. В період шлюбу,
а саме 28 жовтня 2003 року, вони придбали
4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість
квартири, на час її придбання,
становила 26700 гривень, право власності
сторони оформили в БТІ м. Золотоноша
на ім»я ОСОБА_5. На даний час, сторони
шлюб розірвали та бажають розділити
майно. ОСОБА_4 неодноразово
пропонувала ОСОБА_5 добровільно
вирішити питання про поділ квартири,
яка є їх спільною сумісної власністю,
але останній не згоден з тим, що
квартира є їхньою спільною сумісною
власністю, вважає її своїм особистим
майном, тому просить суд визнати
спірну квартиру його особистим
майном у зустрічному позові. Крім
того, в зустрічному позові ОСОБА_5
просить також суд зобов»язати його
колишню дружину не чинити йому
перешкод у користуванні квартирою,
оскільки та не впускає його в
квартиру та виселити її з квартири.

ОСОБА_4 - позивачка за первісним та
відповідачка за зустрічним позовом,
її представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні просили суд здійснити
розподіл квартири АДРЕСА_1,
виділивши кожній із сторін по ?
частині квартири. Вони вважають
спірну квартиру спільним сумісним
майном, оскільки вона придбана
ОСОБА_5 в інтересах сім»ї на кошти
отримані від продажу частини будинку
АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 в судовому засіданні суду
пояснив, що йому було подаровано
матір»ю ОСОБА_3 12/25 частин будинку
АДРЕСА_2. Згодом дану частину будинку
він продав ОСОБА_6, який був власником
іншої частини будинку та розпочав у
ній підприємницьку діяльність:
відкрив підприємство ритуальних
послуг та розташував цех по
виготовленню трун. Таке сусідство
йому не подобалося, було шумно,
оскільки в іншій половині будинку
пиляли, стукали, гуркотіли, та й з
моральної точки зору було важко,
постійно носили труни. Власник іншої
частини будинку - ОСОБА_6 розумів, що
створює йому та його сім»ї
незручності, тому запропонував
велику ціну за його частину будинку,
а саме 8000 долларів США. Дану суму він
вважає завищеною ціною, в дійсності
будинок стільки не коштував, його
оцінили так як вказано в договору
купівлі-продажу в 11500 гривень. ОСОБА_6
заплатив більше, як компенсацію за
принесені йому та його сім»ї
незручності, він навіть надав гроші
раніше, ніж уклали договір
купівлі-продажу частини будинку, бо
розумів, що вони повинні знайти та
придбати інше житло. Він не хотів
продавати частину будинку, але його
змусили обставини, проживати там
далі було неможливо. Придбавати
квартиру він також не хотів, бо йому
більше подобалося проживати в
приватному будинку, на землі, але
тоді не знайшли жодного варіанту,
який би влаштовував, тому змушені
були придбати квартиру. Продаючи
частину будинку, в договорі купівлі -
продажу вказали, що продали частину
будинку за 11500 гривень, оскільки це
була його дійсна вартість і ще для
того, щоб сплатити державне мито в
меншому розмірі. Також, ОСОБА_5 додав,
що вважає спірну квартиру своїм
особистим майном, оскільки куплена
за рахунок коштів, які отримав від
продажу частину будинку, що йому
подарувала мати. Всі поліпшення, які
були здійснені у спірній квартирі,
він робив разом із сином, його
колишня дружина не приймала в цьому
ніякої участі, навпаки, занедбала
квартиру, оскільки не є гарною
господинею та накопичила борги за
комунальні послуги. На даний час,
борги сплачує його мати, в квартирі
якої більше року він змушений
проживати, бо ОСОБА_4 не впускає його
до власної квартири. Просив суд
виселити його колишню дружину із
своєї квартири та зобов»язати не
чинити йому перешкод у проживанні в
даній квартирі.

Представники ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 зустрічний позов підтримали,
просили суд задоволити його в
повному об»ємі, а в задоволенні
первісного позову просили позивачці
відмовити. Представники суду
пояснили, що ОСОБА_4 не має ніякого
відношення до квартири АДРЕСА_1. Дана
квартира куплена за кошти від
продажу частини будинку АДРЕСА_2, що
була власністю ОСОБА_3 Остання
подарувала зазначену частину будинку
своєму синові. ОСОБА_3 за власні
кошти та власними силами зробила в
цій частині будинку косметичний
ремонт. Її невістка ОСОБА_4 нічого
не робила по господарству, занедбала
будинок: на час його продажу там
бігали щурі, були значні борги за
комунальні послуги. Частину будинку
у них придбав ОСОБА_6 та розмістив
там ритуальне підприємство «Анубіс».
Від продажу частини будинку ОСОБА_5
отримав 8000 долларів США, до
матеріалів справи додані розписки
про отримання коштів. Квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_5 придбав за 6000 долларів
США, тобто від продажу будинку
залишилося ще 2000 долларів, якими
розпорядилася ОСОБА_4, витративши їх
казна на що, не порадившись із
чоловіком, при цьому не витративши
жодної копійки на ремонт придбаної
квартири, яка була також в
занедбаному стані. Лад у новій
квартирі наводив ОСОБА_5 із сином та
його мати ОСОБА_3, остання також
надавала кошти на вирівнювання стелі
у великій кімнаті. За час проживання
в квартирі АДРЕСА_1 сторони замінили
вхідні двері та вікна в трьох
кімнатах, поставили лічильники на
воду, зробили електричне опалення.
Представники ствердили, що ОСОБА_4
нічого не робила на власні кошти, бо
ніде не працювала. Ніде не працюючи,
позивачка також не виконувала і своїх
обов»язків щодо виховання дітей
належним чином, не змогла привити
дітям основних понять про сім»ю і,
як наслідок - позбавлення старшого
сина сторін по справі батьківських
прав відносно його малолітньої
доньки. На даний час відповідач у
власній квартирі не проживає, його
додому не впускає колишня дружина, а
старший син, навіть, бив його, часто
ОСОБА_5 спав у під»їзді, що бачили
сусіди. ОСОБА_3 змушена була надати
синові притулок у власній квартирі.
Представники ОСОБА_5 просили суд
визнати за останнім квартиру АДРЕСА_1
особистою власністю та зобов»язати
його колишню дружину не чинити
перешкод у користуванні власною
квартирою, а ОСОБА_4 - виселити.

Представник органу опіки та піклування
Ізгагіна І.С. в судове засідання не
з»явився, але надала суду заяву, в якій
просила розгляд справи провести у її
відсутність.

Суд, вивчивши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, їхніх
представників, приходить до висновку,
що, як первісний, так і зустрічний
позови підлягають до часткового
задоволення, при цьому суд виходить
з наступного.

У статті 3 СК України встановлено,
що сім'я створюється на підставі шлюбу
та на інших підставах, не заборонених
законом і таких, що не суперечать
моральним засадам суспільства, серед
яких визначено проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу); вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя - закріплено в ст.
60 Сімейного кодексу України.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (ч.1 ст. 61 Сімейного
Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано
статтею 63 Сімейного Кодексу, згідно з
якою дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_4 17 грудня 1988 року вступила в шлюб
з відповідачем по справі ОСОБА_5, який
був зареєстрований Золотоніським
райвідділом ЗАГС Черкаської області,
змінивши прізвище на „ОСОБА_4".

Відповідно до договору дарування
від 29 грудня 1992 року, посвідченого
державним нотаріусом Золотоніської
державної нотаріальної контори,
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 12/25 частин
будинку з відповідною частиною
надвірних будівель, що розташовані в
АДРЕСА_2. Дана частина будинку була
зареєстрована в Черкаському
об'єднаному бюро технічної
інвентаризації на праві приватної
власності за ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57
Сімейного кодексу України особистою,
приватною власністю чоловіка,
дружини є майно набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.
Виходячи з вищезазначених норм , 12/25
частин будинку з відповідною частиною
надвірних будівель, що розташовані в
АДРЕСА_2 був особистою приватною
власністю ОСОБА_5 .

Як вбачається з договору
купівлі-продажу частини будинку серії
ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Золотоніського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 - ОСОБА_5 продав, а
ОСОБА_11, що діяла від імені
неповнолітньої дочки ОСОБА_12,
придбала 12/25 частин житлового будинку
АДРЕСА_2 , правочин вчинено за 11500
гривень, які представник покупця
передала ОСОБА_5 до підписання цього
договору.

Згідно копії договору купівлі-продажу
серія ВАР № 726430 від 28 жовтня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Золотоніського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_5 в
період шлюбу придбав у ОСОБА_13 квартиру
АДРЕСА_1. Продаж зазначеної квартири
провадився за 26 700 гривень.

Відповідно до копії витягу реєстрації
права власності на нерухоме майно
серії ЯАА № 121974, виданого
Золотоніським виробничим підрозділом
ЧООБТІ від 05.11.2003 року, вбачається, що
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
договору купівлі-продажу є ОСОБА_5.

Сутність вищевикладеного дає
підстави стороні ОСОБА_4 твердити, що
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 був укладений на два дні раніше
від укладення договору купівлі-продажу
12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_2,
тому спірна квартира придбана за
спільні кошти подружжя.

Але, суд критично оцінює такі
твердження ОСОБА_4 та її представника
ОСОБА_1, оскільки в п.3 договору
купівлі-продажу частини будинку серії
ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року прямо
зазначено, що представник покупця
передала покупцю до підписання цього
договору повністю грошові кошти в
сумі 11500 гривень.

Також, з розписок ОСОБА_5 від 05 серпня
та 28 жовтня 2003 року вбачається, що
кошти від продажу частини будинку
ОСОБА_5 були отримані раніше, а отже суд
приходить до висновку , що саме за
них було придбано квартиру.

Суд також критично ставиться до тих
тверджень представників ОСОБА_5, що
вартість квартири АДРЕСА_1 була
оплачена ОСОБА_5 з власних коштів,
оскільки як вбачається з договору
купівлі-продажу частини будинку серії
ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003 року ціна
правочину становила 11500 гривень, а
пояснення самого ОСОБА_5 свідчать про
те, що фактична вартість частини
будинку - засвідчена в договорі
купівлі-продажу, а решта отриманих
коштів від ОСОБА_6 - це компенсація за
створені незручності всім членам
сім»ї. Отже, кошти в сумі 11500 гривень
від продажу частини будинку суд
вважає особистими коштами ОСОБА_5 та
визначає частку квартири, що є
особистою власністю ОСОБА_5.

При визначенні частки квартири, що є
особистою власністю ОСОБА_5 суд
враховує також той факт, що ОСОБА_4
майже ніде не працювала, не надала
суду доказів щодо трудового стажу,
при цьому, знаходячись вдома,
належним чином не виховувала
старшого сина, внаслідок чого
останній позбавлений батьківських
прав відносно своєї малолітньої
дочки, особистий вклад в утримання
майна ( на вимогу суду не надала на
вимогу суду жодного доказу щодо
витрат для здійснення поліпшень у
квартирі), враховуючи той факт, що у
спільній квартирі зареєстровані та
проживають спільні діти колишнього
подружжя, шляхом математичних
розрахунків та виходячи з принципів
розумності та справедливості, суд
визнає 60% відсотків або 3/5 частини
квартири - особистим майном ОСОБА_5.

Оскільки суд визнає 3/5 частини
квартири особистим майном ОСОБА_5, то
решта 2/5 - спільне сумісне майно
подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в розумінні
ст. 60 Сімейного кодексу України.

Правовідносини щодо поділу спільного
майна подружжя регулюються ст. 69 СК
України, відповідно до якої дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Крім того, відповідно до ст. 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у
Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»зазначив у п.
22, що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Згідно ст. 367 ЦК України у разі поділу
спільного майна між співвласниками
право спільної часткової власності на
нього припиняється.

Отже, враховуючи вищевикладене,
шляхом здійснення математичних
розрахунків, суд виділяє у власність
кожному із колишнього подружжя -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/5 частині
квартири АДРЕСА_1, як частку у
спільному сумісному майні подружжя.
Враховуючи, що даним рішенням суду 3/5
частини вищезазначеної квартири
визнано особистим майном ОСОБА_5 , то
суд йому виділяє 4/5 частини цієї
квартири.

Що стосується зустрічних позовних
вимог ОСОБА_5 щодо зобов»язання
ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у
користуванні спірною квартирою, то
суд вважає, що ці вимоги підлягають
до задоволення, оскільки в судовому
засіданні встановлено, що дійсно
ОСОБА_4 не впускає свого чоловіка у
власну квартиру. Даний факт ствердили
в судовому засіданні обидві сторони
у справі, крім того, даний факт
ствердили також свідки - сусіди
сторін: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та
неповнолітня донька сторін ОСОБА_17
Даний факт пояснюється також і тим,
що ОСОБА_5 через здійснення перешкод у
користуванні квартирою більше року
проживає у квартирі своєї матері
ОСОБА_3

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_5
про виселення із спірної квартири
ОСОБА_4, то суд вважає, що вони
задоволенню не підлягають, оскільки
суд виділив ОСОБА_4 1/5 частину
квартири АДРЕСА_1

Що стосується стягнення судових
витрат, то відповідно до вимог
Закону України «Про судовий збір»,
судовий збір з позовів майнового
характеру стягується у розмірі 1%
від ціни позову. Як вбачається із
матеріалів даної цивільної справи
предметом спору є квартира АДРЕСА_1,
вартість якої згідно договору
купівлі-продажу серія ВАР № 726430 від 28
жовтня 2003 року становить 26700 гривень,
тому кожна сторона повинна сплатити
судовий збір, як при зверненні до
суду з первісним, так і зустрічним
позовом, в сумі 267 гривень. З
платіжних квитанцій, які є в
матеріалах справи, вбачається, що
ОСОБА_4 сплатила при зверненні до
суду судовий збір в сумі 214,71 гривень,
при цьому не доплативши в дохід
держави 52 гривні 29 копійок, а ОСОБА_5
сплатив 229,41 гривень, не доплативши в
дохід держави 37 гривень 59 копійок .
Тому, суд стягує з сторін у дохід
держави вищезазначені суми.

Щодо стягнення судових витрат, то
суд керується нормами ст. 88 ЦПК
України, де визначено, що якщо позов
задоволено частково, то судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Як вбачається із судового
рішення, первісний та зустрічний
позови задоволені частково у
співвідношенні 4/5 до 1/5, тому ОСОБА_4
повинна сплатити 1/5 судових витрат за
первісним позовом, а ОСОБА_5 4/5
частини, за зустрічним позовом -
навпаки. Отже, кожній із сторін, на
користь один одного, до стягнення
підлягають рівні суми, тому суд їх
не стягує.

Керуючись ст. ст. 55, 124 Конституції
України ст. ст. 60, 65, 66, 68, 70 Сімейного
кодексу України, пунктом 22 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.,
ст.ст. 372 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11,
60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
поділ майна, що є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання нерухомого майна
особистою власністю, усунення
перешкод в користуванні житлом та
виселення - задоволити частково.

Виділити у власність ОСОБА_4 1/5 частину
квартири АДРЕСА_1.

Виділити у власність ОСОБА_5 4/5 частини
квартири АДРЕСА_1.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити
перешкод ОСОБА_5 у користуванні
належною йому часткою квартири
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 52 гривні 29 копійок
, з ОСОБА_5 - 37 гривень 59 копійок
судового збору на користь держави .

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської
області через Золотоніський
міськрайонний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів.

Суддя:
Мозгова О.А

Повний текст рішення
виготовлено та підписано 9 вересня 2014
року.