УХВАЛА

іменем України

10 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М., Іваненко
Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів на повнолітню
дитину на період навчання, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про стягнення аліментів на
повнолітню дитину на період навчання
та просила стягнути з відповідача на її
користь на повнолітнього сина ОСОБА_5
аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх
видів заробітку щомісяця на період
навчання до 30 травня 2017 року.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 04 квітня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 14 травня 2014
року зазначене судове рішення
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 -
студента Кременчуцького
національного університету імені
Остроградського IV рівня акредитації
аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх
видів заробітку (доходу), починаючи
стягнення з 20 січня 2014 року й до
закінчення ОСОБА_5 навчання, але не
більше як до досягнення ним 23 років.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, посилався на те, що відповідач
не має можливості сплачувати аліменти
на повнолітнього сина на час навчання,
оскільки сплачує аліменти на їхнього з
позивачем сина ОСОБА_7 в розмірі ј
частини всіх видів заробітку, має на
вихованні малолітнього сина ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, від другого шлюбу, якого
виховує один, оскільки дружина померла.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та задовольняючи
позов частково, посилався на те, що
ОСОБА_5 навчається на денному
відділенні Кременчуцького
національного університету імені м.
Остроградського за держзамовленням,
стипендія йому не нараховується, тому
він потребує матеріальної допомоги.
Його мати ОСОБА_3 є інвалідом третьої
групи з дитинства і сама в повній мірі
сина забезпечити не може, а ОСОБА_4
працює, отримує заробітну плату
близько 5 тис. грн, про що останній
заявив у процесі апеляційного розгляду
справи.

З урахуванням викладеного апеляційний
суд дійшов висновку про стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів в
розмірі 1/6 частини з усіх видів
заробітку (доходу), починаючи стягнення
з 20 січня 2014 року й до закінчення ОСОБА_5
навчання, але не більше як до
досягнення ним 23 років.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна з таких
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука від 10 березня 2006 року
з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на двох
синів в розмірі 1/3 частини всіх видів
заробітку до досягнення повноліття.
ІНФОРМАЦІЯ_2 старшому сину ОСОБА_5
виповнилось 18 років.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено,
якщо повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що
обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає
розмір аліментів на повнолітніх дочку,
сина у твердій грошовій сумі і (або) у
частці від заробітку (доходу) платника
аліментів з урахуванням обставин,
зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При
визначенні розміру аліментів з одного
з батьків суд бере до уваги можливість
надання утримання другим з батьків,
своїми дружиною, чоловіком та
повнолітніми дочкою, сином.

Визначаючи аліменти в розмірі 1/6
частини з усіх видів заробітку (доходу)
відповідача, апеляційний суд наведених
положень закону в повній мірі не
врахував, не звернув уваги на те, що
поряд із довідкою від 24 березня 2014 року
№ 208/14, що знаходиться на а. с. 23, згідно з
якою ОСОБА_5 навчається за
держзамовленням з 01 вересня 2013 року,
стипендія йому не нараховується, в
матеріалах справи наявна довідка
Кременчуцького національного
університету ім. М. Остроградського від
13 січня 2013 року № 187/13 про те, що ОСОБА_5
навчається за держзамовленням з 01
вересня 2013 року, йому нараховується
стипендія (а. с. 19). Остання довідка була
подана позивачем до позовної заяви,
проте залишилась поза увагою
апеляційного суду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково з огляду на відсутність у
ОСОБА_5 стипендії, апеляційний суд не
врахував, що будь-яких доказів, що
підтверджують можливість відповідачем
надавати матеріальну допомогу
повнолітньому сину, який продовжує
навчання, позивачем не подавалось.
Матеріали справи не містять відомості
про місце роботи відповідача та його
заробітну плату.

Доказів, які б були підставами для
встановлення розміру аліментів,
клопотань про витребування
відповідних доказів щодо доходів
відповідача, позивач не заявляла.

Разом із тим визначення розміру
доходів відповідача має суттєве
значення для правильного вирішення
справи з урахуванням сплати ним
аліментів на сина ОСОБА_7, що проживає з
позивачем, та утримання відповідачем
самостійно сина ОСОБА_8, мати якого
померла.

Крім того, стягуючи аліменти з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_5, апеляційний суд не
звернув уваги на те, що останній не є
стороною справи; позов заявлений
ОСОБА_3; підстав для заміни особи, на
користь якої стягуються аліменти, суд
не зазначив.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України суд апеляційної інстанції не
навів достатніх мотивів, за якими він
вважає неправильними висновки суду
першої інстанції; не встановив і не
зазначив у рішенні, у чому полягає
порушення судом першої інстанції
встановленого порядку дослідження
доказів або в дослідженні яких доказів
було неправомірно відмовлено, що
призвело до неправильного
застосування норм матеріального права
та, як наслідок, ухвалення незаконного
рішення.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення суду апеляційної інстанцій
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 14 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Полтавської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко