У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М.. Оніпко О.В.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною ОСОБА_2 на рішення
Дубенського міськрайонного суду від 10
липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні житловим будинком
шляхом виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубенського міськрайонного
суду від 10 липня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено повністю: виселено ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку
АДРЕСА_1.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі відповідач покликалася на його
незаконність та необґрунтованість
через неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, та невідповідність
висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування зазначала про
неврахування судом тих обставин, що
вона проживає у спірному жилому
приміщенні не сама, а разом із
неповнолітніми дітьми. Вважала, що в
разі залишення оскаржуваного рішення
без змін порушуватимуться і
гарантовані Конституцією України
права її дітей на житло. Іншого житла
вона у користуванні не має. З цих
підстав судом не додержано і вимог ст. 29
ЦК України та ч. 3 ст. 26, ст. 45 ЦПК України
щодо обов'язкової участі в справі
органу опіки і піклування.

Порушивши положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України щодо сприяння судом у
всебічному і повному з'ясуванні всіх
обставин справи, на думку відповідача,
не застосовано і норм ч. 3 ст. 27 (1) ЦПК
України щодо створення судом умов у
захисті та здійсненні малолітньою чи
неповнолітньою особою її прав.

Покликаючись на наведене та на ст. 47
Конституції України, ч. 2 ст. 109 ЖК
України, ч. 4 ст. 311 ЦК України, просила
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явились у судове засіданні,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що його права як власника
житлового будинку порушені
невиконанням відповідачем умов
договору купівлі-продажу щодо
звільнення приміщення через 30 днів
після укладення правочину, яка
продовжує користуватися будинком, де й
проживає.

Матеріалами справи встановлено, що 18
лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір, за умовами якого
позивач придбав у продавця житловий
будинок АДРЕСА_1 із земельною ділянкою
площею 0, 25 га, що призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (а.с. 4-5, зв.).

Продаж будинку вчинено ОСОБА_4 за 598 870
гривень, а земельної ділянки - за 45 550
гривень, які сплачені покупцем у день
укладення правочину і що стверджено
підписанням угоди (пункт 13).

Умовами п. 17 цього договору передбачено
обов'язок продавця фактично звільнити
будинок протягом 30 (тридцять) днів з дня
укладення договору.

Вважаючи, що продавець та її дочка -
ОСОБА_2 порушують його право на
користування належним житловим
будинком, не звільнивши приміщення в
обумовлений строк, ОСОБА_3 у червні 2013
року звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з вимогою усунути
перешкоди шляхом виселення.

Норми ст.ст. 11, 204, 626, 627, 629 ЦК України
визначають договори та інші правочини
як підстави виникнення цивільних прав
та обов'язків. Правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла (а.с. 25).

На а.с. 12 міститься копія талону зняття
з реєстраційного обліку за місцем
проживання ОСОБА_2, звідки вбачається,
що 15 лютого 2013 року вона та двоє її
дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, зняті з реєстрації та
вибули до м. Тернополя.

Натомість відповідач у судовому
засіданні не заперечувала, що
продовжує користуватися спірним
житловим будинком і проживає там.

Сторонами не оспорюється та обставина,
що її право на користування спірним
будинком було похідним від права
власності ОСОБА_4, з дозволу якої і
виникло право відповідача на
користування.

Тому є очевидним, що з укладенням 18
лютого 2013 року договору
купівлі-продажу, внаслідок чого у
ОСОБА_4 припинилося право власності на
будинок, припинилося й право
користування ОСОБА_2 житловим будинком
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ст.
391 ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З доводами апеляційної скарги про
порушення оскаржуваним рішенням прав
неповнолітніх дітей відповідача
колегія суддів не може погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Обставини, на існуванні яких
наполягала ОСОБА_2, не були предметом
розгляду судом попередньої інстанції і
про них вона не вказувала у
запереченнях проти позову. Більше того,
15 лютого 2013 року нею добровільно вже
знято з реєстрації обох дітей і
містяться дані, що вони вибули до
іншого населеного пункту.

З наведених міркувань не заслуговують
на увагу й інші доводи автора скарги -
про те, що в справі не брав участі орган
опіки і піклування, та про недодержання
судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо
сприяння сторонам у всебічному і
повному дослідженні всіх обставин
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
додержання судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні свого рішення є
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Дубенського міськрайонного
суду від 10 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
І.М.Собіна

О.В.Оніпко