У Х В А Л А

іменем україни

17 вересня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради Донецької
області, третя особа -
гаражно-будівельний кооператив
«Східний-Авто-1» (далі - ГБК
«Східний-Авто-1», про визнання права
власності на самочинне будівництво за
касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 27
серпня 2010 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 11 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 28 грудня 2001 року між нею та ГБК
«Східний-Авто-1» укладено договір
оренди, відповідно до якого їй передано
у користування покрівлю підземної
автостоянки № 1 ГБК «Східний-Авто-1»,
розташовану по АДРЕСА_1. У зв'язку з
господарськими потребами та за згодою
ГБК «Східний-Авто-1» на вказаній
покрівлі нею за власні кошти були
побудовані нежитлові будівлі та
споруди, а саме: сторожка (літ. А-1), гараж
(літ. А1-1) загальною площею 58 кв. м,
вбиральня (літ. Б-1), навіс (літ. В-1),
огорожа № 1, 2, замощення І загальною
площею 3 184 кв. м. Зазначала, що міське
комунальне підприємство
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» відмовило їй у
реєстрації права власності на вказані
самочинно збудовані нежитлові будівлі
та споруди.

У звґязку з чим позивач, вважаючи, що
права інших осіб її самочинним
будівництвом не порушені, просила суд
визнати за нею право власності на
сторожку (літ. А-1), гараж (літ. А1-1)
загальною площею 58 кв. м, вбиральню (літ.
Б-1), навіс (літ. В-1), огорожу № 1, 2,
замощення І загальною площею 3184
кв. м.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 серпня 2010 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 11 березня 2014
року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
за ОСОБА_3 право власності на самочинно
збудовані будівлі та споруди, а саме:
сторожку (літ. А-1), гараж (літ. А1-1)
загальною площею 58 кв. м, вбиральню (літ.
Б-1), навіс (літ. В-1), огорожу № 1, 2,
замощення І загальною площею 3 184 кв. м.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати оскаржувані судові рішення.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що покрівля
автостоянки, на якій розташоване
спірне нерухоме майно, надана позивачу
в установленому законом порядку, тобто
за договором оренди, який не оспорено;
самочинно збудовані будівлі та споруди
відповідають будівельним нормам та
правилам; прав та законних інтересів
інших осіб вказані будівлі та споруди
не порушують.

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції, апеляційний суд зазначив, що
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту порушення
позивачем прав ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 суду не надано, оскільки
земельна ділянка для будівництва
надавалась кооперативу, а не їм.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням
виконкому Маріупольської міської ради
від 19 вересня 1990 року № 352 ГБК
«Східний-Авто-1» надано дозвіл на
будівництво підземних гаражів на
території ІІ-ї і ІІІ-ї черг мікрорайону
«Східний» у м. Маріуполі.

Рішенням виконкому Маріупольської
міської ради від 2 лютого 1993 року
№ 43/14 за ГБК «Східний-Авто-1» закріплено
земельну ділянку для будівництва
підземних гаражів загальною площею 0,61
га по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Маріупольської
міської ради від 19 грудня 2001 року
№ 594/1 ГБК «Східний-Авто-1» дозволено
будівництво відкритої автостоянки
цілодобового зберігання транспорту на
покрівлі підземних гаражів
(автостоянки № 1) на АДРЕСА_1.

28 грудня 2001 року між ГБК
«Східний-Авто-1» та ОСОБА_3 укладено
договір оренди, відповідно до якого
ОСОБА_3 передано у користування
покрівлю підземної автостоянки № 1 ГБК
«Східний-Авто-1», розташовану по
АДРЕСА_1 з метою її подальшого
благоустрою (організація платної
автостоянки з підсобними
приміщеннями).

Згідно з актом приймання-передачі від 27
березня 2002 року ГБК
«Східний-Авто-1» передав, а ОСОБА_3
прийняла вказану покрівлю підземної
автостоянки в оренду для будівництва
відкритої автостоянки.

На цій покрівлі ОСОБА_3 самочинно
збудувала нежитлові будівлі та
споруди, а саме: сторожку (літ. А-1), гараж
(літ. А1-1) загальною площею 58 кв. м,
вбиральню (літ. Б-1), навіс (літ. В-1),
огорожу № 1, 2, замощення І загальною
площею 3 184 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Ч. 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Відповідно до абзацу 3 п. 12 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного
кодексу України (про правовий режим
самочинного будівництва») вирішуючи
справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суди
зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Ухвалюючи судове рішення, апеляційний
суд на вказані вимоги закону уваги не
звернув та не надав оцінку доводам
заявників про те, що користувачем
земельної ділянки, на якій розміщені
побудовані ними гаражі, та на якій
позивачем самочинно збудовано будівлі
та споруди, на підставі рішення
виконкому Маріупольської міської ради
від 2 лютого 1993 року № 43/14 з 1993 року є
ГБК «Східний-Авто-1», а не позивач.

У порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
відповідно до якої рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях,
апеляційний суд належним чином не
перевірив доводи заявників про те, що
вони є членами ГБК «Східний-Авто-1» та
власниками підземних гаражів
вказаного кооперативу, на покрівлі
яких розміщені самочинно побудовані
позивачем споруди та приміщення, чим
порушуються їх права (ст. 391 ЦК України),
та прийшов до передчасного висновку
про те, що права заявників апеляційної
скарги не порушені.

При цьому, не може залишатись в силі і
рішення суду першої інстанції, так як
судом не було залучено в порядку ст. 33
ЦПК України заявників, оскільки
рішення суду впливає на їх права та
обов'язки.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
27 серпня 2010 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 11 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко