Справа № 128/5672/13-цності
РІШЕННЯ

Іменем України

11 вересня 2014 року
місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької
області

В складі: судді Ганкіній І.А.

При секретарі: Ільченко Ю.В.

Позивачі ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Вінниця цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням квартири, шляхом
виселення; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ подружнього майна в
ідеальних частках, -

Встановив:

В провадженні суду перебувала
цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
квартири, шляхом виселення та за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
подружнього майна в ідеальних частках.

В первинному позові ОСОБА_1
зазначила, що 25 грудня 2003 року нею,
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір
купівлі - продажу, відповідно до якого
останній продав їй 49/100 частини
житлового будинку під номером АДРЕСА_1.
Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Вінницького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №5373;
09.03.2011 року зареєстрований в КП
«Вінницьке обласне бюро технічної
інвентаризації», реєстраційний номер
29228694 та отриманий витяг про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно. Як
вказує позивачка в своїй заяві, що у
вищезазначеній частині будинку крім
неї проживали її чоловік ОСОБА_2 та їх
син від шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У
зв'язку з тим, що ОСОБА_2 зловживав
алкогольними напоями, в сім»ї постійно
виникали сварки, відповідач в стані
алкогольного сп'яніння неодноразово
наносив їй тілесні ушкодження, тому
побоюючись за своє життя та психічний
стан своєї дитини, вона, ОСОБА_1 подала
заяву до суду про розірвання шлюбу і 21
січня 2011 року на підставі рішення суду
отримала свідоцтво про розірвання
шлюбу. 10 травня 2010 року рішенням
Вінницького районного суду стягнуто з
ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на
утримання неповнолітньої дитини
ОСОБА_5 в розмірі 1/2 частини зі всіх
доходів відповідача, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку. Після розірвання
шлюбу, у зв'язку з неможливістю
проживання в одному приміщенні з
бувшим чоловіком який, зловживає
алкоголем та вчиняє постійні сварки,
наносить тілесні ушкодження, вона,
позивачка по справі , разом з дитиною
перейшла жити до своїх батьків, де на
жилій площі 36,98 кв.м. проживають дев'ять
осіб. Крім цього, відповідач
відмовляється сплачувати аліменти на
дитину, у зв'язку з чим, останній був
притягнутий до кримінальної
відповідальності за ч.1 ст.164 КК України.
Вироком Вінницького районного суду
Вінницької області від 02 квітня 2013 року
суд визнав ОСОБА_2 винним у скоєнні
злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК
України, умисне ухилення від сплати
аліментів та призначив йому покарання
у виді громадських робіт строком на 100
годин. Однак після винесення вироку
відповідач продовжує не сплачувати
аліменти на утримання сина, створивши
заборгованість більше 18 тисяч гривень.
На неодноразові прохання позивачки
до відповідача звільнити квартиру, яка
їй належить на праві власності,
останній відповідає відмовою та
продовжує проживати у спірному
будинку. Більш того 05.09.2012 року у зв'язку
з заборгованістю за використаний газ у
спірному будинку було відключено
газопостачання, а 19.11 2012 року взагалі
його відрізано, для того щоб не було
арешту на майно вона, позивачка по
справі сплачує інші комунальні платежі
в тому числі податок на земельну
ділянку. Відповідач взагалі не несе
ніяких витрат по утриманню спірної
частини будинку. Оскільки в
добровільному порядку відповідач не
бажає знятись з реєстрації, чим чинять
їй, позивачу по справі перешкоди в
користуванні своєю власністю та
порушує її право як власника
даного будинку ОСОБА_1 звернулася до
суду з відповідним позовом про його
виселення.

ОСОБА_2 в своєму зустрічному позові
зазначив, що в 2002 році зареєстрував
шлюб з ОСОБА_1. Від сумісного проживання
сторони мають неповнолітню дитину
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Аліменти на
утримання дитини позивач сплачую
згідно рішення суду. ОСОБА_1 та позивачу
на праві спільної сумісної власності
належить 49/100 часток будинковолодіння
АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку, який був укладений ними 25.12.2003
року, під час шлюбу, але на ім'я ОСОБА_1,
та був посвідчений ОСОБА_6 приватним
нотаріусом Вінницького районного
нотаріального округу, зареєстрованого
в реєстрі за № 5373. Крім того, позивач
зазначив, що на придбання частини
будинку, а саме 49/100 часток
будинковолодіння АДРЕСА_1 позивач
надавав і свої особисті кошти, що не
були спільною сумісною власністю
подружжя. Цей факт підтверджується
договором купівлі-продажу частини
будинку від 07 листопада 2003 року,
посвідчений ОСОБА_7, приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу та
зареєстрований в реєстрі за № 823 (копія
є в матеріалах справи). 47/100 часток
житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель та
споруд АДРЕСА_2 належали ОСОБА_2, згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого Другою Вінницькою
державною нотаріальною конторою 20
червня 2003 року за реєстром № 1-1078. Таким
чином, дане майно було позивачем
успадковане, а тому згідно норм ст. 57 СК
України, було його особистим майном. Як
позивач зазначив він продав належну
йому частину будинковолодіння у м.
Вінниці 07.11.2003 року і саме за кошти
отримані від продажу частини будинку
сторони купили 25.12.2003 року частину
будинковолодіння АДРЕСА_1. Позивач
вважаю, що усі ці обставини є достатньо
важливими і свідчать про те, що позивач
вклав свої особисті кошти в придбання
49/100 часток будинковолодіння АДРЕСА_1, в
зв»язку з чим звернувся до суду з
позовом про визнання спірного
житлового будинку в частці його
особистим майном.

В подальшому позивач свої позовні
вимоги уточнив та просить визнати
спірне будинковолодіння спільним
майном подружжя та поділити
будинковолодіння по ? ідеальній частці
кожному з подружжя.

В судовому засіданні позивач (вона ж
відповідач) ОСОБА_1 позов свій
підтримала, зустрічний позов не
визнала. Та суду показала, що будинок
АДРЕСА_1 є її особистою власністю, так
як вона придбала його самостійно за
договором купівлі-продажу від 25.12.2003р.
Претензії ОСОБА_2, який просить визнати
частину будинковолодіння його
особистим майном не визнала та
показала, що ОСОБА_2 зловживав
спиртними напоями і участі в утримання
будинку, його ремонті та самому
придбанні не приймав. Грошові кошти
виручені з продажу його спадкового
майна були не значні і все оформлення
було зроблено її батьками, тому позов
відповідача не визнала та просить свій
позов задоволити, а у зустрічному
позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не
визнав, так як є одним з співвласників
будинку. Свій позов підтримав та суду
показав, що спірне будинковолодіння
було придбано ними в більшій частині
на кошти, які були отримані ними після
продажу спадкової будинку та землі
його матері. Позивачу було про це добре
відомо, але в подальшому вона цей факт
заперечила. В будинку вони оселилися і
були зареєстровані, однак оскільки
відносини між ними погіршилися вони
розлучилися і з приводу спільного
проживання у будинку у сторін почалися
сварки. Оскільки, будинок придбаний на
його кошти та у шлюбі, просить свій
позов задоволити.

В подальшому відповідач він же позивач
ОСОБА_2 подав суду заяву про підтримку
зміненого позову та просить поділити
будинковолодіння АДРЕСА_1 як особисте
майно подружжя в рівних частках по ?
частці. Закінчити слухання справи
просить у його відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
вивчивши матеріали справи, суд
встановив наступне:

У 2002р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували
шлюб.

Від шлюбу подуржжя має одну дитину,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

21.01.2011р. шлюб між подружжям було
розірвано.

За час шлюбу 25.12.2003р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 був укладений договір купівлі -
продажу, відповідно до якого останній
продав їй 49/100 частини житлового
будинку під номером АДРЕСА_1.

Даний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Вінницького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за №5373 і
09.03.2011 року зареєстрований в КП
«Вінницьке обласне бюро технічної
інвентаризації», реєстраційний номер
29228694 та отриманий витяг про державну
реєстрацію прав на нерухоме майно
(а.с.4-5).

В даному будинку були зареєстровані та
проживали ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх спільна
дитина.

Факт того, що подружжю належало 49/100
часток будинковолодіння АДРЕСА_1 було
підтверджено рішенням Вінницького
районного суду Вінницької області від
28 грудня 2012 року, згідно якого
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
праві спільної сумісної власності
належить 49/100 часток будинковолодіння
АДРЕСА_1, придбаних згідно договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку, який був укладений 25.12.2003 року.
Дане рішення суду набуло законної сили.

У відповідності до норм ст. 61 ч. З ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, судом встановлено, що
сторони по справі є співвласником 49/100
часток будинковолодіння АДРЕСА_1, що
були набуті під час шлюбу.

Факт того,що вказане майно належить до
особистого майна ОСОБА_1 чи ОСОБА_2
переконливими доказами не доведений
жодною зі сторін.

Згідно заявлених сторонами вимог,
ОСОБА_1 не вимагає у суду визнання
вищевказаного майна її особистою
власністю, ОСОБА_2 просить суд визнати
за ним та первинним позивачем право
власності на вищевказане майно, як на
подружнє майно в рівних частках, згідно
уточнення позову.

У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України,
ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім "і
власника житла, які проживають разом з
ним мають право на користування цим
житлом відповідно до закону, і
припинення сімейних відносин не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Також,
відповідно до норм ч. 2 ст. 317 ЦК України,
на зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
оправа чи обмежений у його здійсненні.

Тому, враховуючи те, що ОСОБА_2 є
співвласником будинковолодіння
АДРЕСА_1, в задоволенні позову ОСОБА_1
щодо усунення їй перешкод в
користуванні будинком шляхом
виселення до задоволення не підлягає.
Щодо позову ОСОБА_2 суд враховує, що
відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 ч. 1 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Оскільки, судом встановлено, що
будинковолодіння за АДРЕСА_1, набуто
сторонами в період шлюбу та
відноситься до спільного подружнього
майна, суд вважає, що позов ОСОБА_2 слід
задоволити, шляхом визнання за ним
право власності на 1/2 ідеальну частку
спільного майна подружжя у вигляді 49/100
частки будинковолодіння за АДРЕСА_1, що
складає 49/200 часток даного
будинковолодіння, що було набуте за
договором купівлі-продажу частини
житлового будинку від 25.12.2003р. та
загалом складається з житлового
будинку «А» з прибудовами - сарай «Б»,
погріб «п/Б», сарай «В», огорожа №1-3.

Щодо позову ОСОБА_2 про визнання права
власності на іншу ? ідеальну частку
спільного майна подружжя у вигляді 49/100
частки будинковолодіння за АДРЕСА_1 за
ОСОБА_1, суд враховує, що право вимоги
щодо визнання права власності на дану
частку може належати лише особі, яка
набуває дане право. Враховуючи, що
ОСОБА_1 заперечила проти визнання за
нею права власності на одну другу
частку будинку та таку вимогу перед
судом не ставить, суд вважає, що в
задоволенні даної вимоги поданої в
інтересах ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід
відмовити.

На стягненні судових витрат ОСОБА_2 не
наполягає, подавши заяву за якою
просить судові витрати за його позовом
не стягувати.

В стягненні судових витрат по позову
ОСОБА_1 слід відмовити, в вз»язку з
відмовою від позову.

Керуючись ст.ст.316,321,391 ЦК України,
ст.ст.60,61,71 СК України,
ст.ст.15,30,60,61,88,213,214,215,223 ЦПК України, суд,
-

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням
квартири, шляхом виселення та
стягненні судових витрат відмовити.

Позов ОСОБА_2 задоволити частково.

Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
майно набуте у шлюбі, шляхом визнання
за ОСОБА_2 право власності на 1/2
ідеальну частку спільного майна
подружжя у вигляді 49/100 частки
будинковолодіння за АДРЕСА_1, що
складає 49/200 часток даного
будинковолодіння, що було набуте за
договором купівлі-продажу частини
житлового будинку від 25.12.2003р. та
загалом складається з житлового
будинку «А» з прибудовами - сарай «Б»,
погріб «п/Б», сарай «В», огорожа №1-3.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Вінницької
області через Вінницький районний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
винесення рішення апеляційної скарги.

Суддя: