Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В.,
Кондора Р.Ю., при секретарі Чейпеш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
14 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про усунення перешкод у
користуванні прибудинковою територією
та знесення самочинного будівництва,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися в суд з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що разом з
відповідачами їм виділена земельна
ділянка у спільне користування (63%
позивачам, 37% відповідачам).

Відповідачі створюють їм перешкоди в
користуванні прибудинковою
територією, а саме на земельній
ділянці, яка виділена всім у спільне
користування, здійснюють самочинне
будівництво будинку.

Будівництво проводиться без
відповідних документів, які дають
право виконувати будівельні роботи та
з істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Вказували, що розпорядження глави
міської управи Ужгородської міської
ради народних депутатів № 205 від 14.12.1992
року про надання відповідачам дозволу
на проведення будівництва нового
житлового будинку, замість старого,
який знесено внаслідок паводку не є
підставою для проведення будівельних
робіт.

Зазначали, що листом відділу
державного пожежного нагляду в м.
Ужгороді та Ужгородському районі від
07.11.2009 року № 2-144 встановлено, що
будівництво виконано з порушенням
будівельних норм з питань пожежної
безпеки.

Посилаючись на дані обставини та норми
цивільного законодавства, просили суд
ухвалити рішення яким: заборонити
відповідачам проводити будь-які
будівельні та інші роботи за адресою
АДРЕСА_1, зобов'язати відповідачів
усунути перешкоди в користуванні
спільною прибудинковою територією,
шляхом знесення самочинного
будівництва.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 14 лютого 2014 року позов
задоволено частково. Постановлено
заборонити відповідачам проводити
будь-які будівельні та інші роботи за
адресою АДРЕСА_1 до усунення позивачем
порушень будівельних норм з питань
пожежної безпеки. В задоволені решти
позовних вимог відмовлено. Скасовано
заходи забезпечення позову.

Позивачі рішення суду не оскаржили.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_3, посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
місцевого суду та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності сторін, які
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, а повідомлення
позивача ОСОБА_4 про причини неявки в
судове засідання колегією визнані не
поважними.

Дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та
роз'яснень Верховного Суду України
викладених в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції не роблячи висновків
щодо неоскарженої частини судового
рішення.

Оскільки рішення суду позивачі не
оскаржили, апеляційний суд перевіряє
законність рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги
відповідача в частині задоволення
позовних вимог.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачами здійснено будівництво з
порушенням будівельних норм з питань
пожежної безпеки, такими діями
відповідачів порушено права позивачів,
а обраний ними спосіб захисту свого
права відповідає вимогам закону.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов його без повного та всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав сторін та з порушенням норм
процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що
розпорядженням глави міської управи
Ужгородської міської ради народних
депутатів № 205 від 14.12.1992 року ОСОБА_8
дозволено провести будівництво нового
індивідуального житлового будинку в
АДРЕСА_1, замість старого, який знесено
внаслідок паводку.

Після смерті ОСОБА_8 відповідачам
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом на 37/100 незавершеного
будівництвом (готовністю 16% ) житлового
будинку з надвірними спорудами в
АДРЕСА_1, розташованого на земельній
ділянці площею 442 кв.м.

З листа головного архітектора м.
Ужгорода управління архітектури та
містобудування від 24.11.2008 року (а.с. 149)
видно, що розпорядження № 205 від 14.12.1992
року своєї актуальності не втратило,
будівництво не є самовільним, оскільки
право будівництва перейшло до
спадкоємців померлого ОСОБА_8

ОСОБА_4 є власником 63/100 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами в АДРЕСА_1 та земельної
ділянки площею 230 кв.м. на підставі
договору дарування від 24.12.2004 року (а.с.
157).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
визначений у ст. 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом (ч. 3
ст. 16 ЦК України).

Заборона вчиняти певні дії є видом
забезпечення позову, а не способом
захисту цивільних прав та інтересів (п.
2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України).

Обраний позивачами спосіб захисту
свого права (заборона проводити
будівельні та інші роботи) не можна
визнати матеріально - правовим заходом
примусового характеру, за допомогою
якого буде проведено захист
(поновлення) порушених прав позивачів
та вплив на порушника. Такий спосіб
захисту порушених прав не передбачений
законом і не може бути застосований
судом.

Суд першої інстанції на дані обставини
уваги не звернув, а тому дійшов
висновків, які не відповідають
обставинам справи. Крім цього, суд
порушив норми процесуального права і
це порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Дані обставини, відповідно до вимог
пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення суду
та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову в цій
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Тому з позивача на користь відповідача
підлягає стягненню 121 грн. 80 коп.
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 14 лютого 2014 року в частині
вирішення вимоги про заборону
відповідачам проводити будь-які
будівельні та інші роботи за адресою
АДРЕСА_1 - скасувати.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4
та ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про заборону проводити будь-які
будівельні та інші роботи за адресою
АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 по 60 грн. 90 коп. з кожного
судового збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: