У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Нагорняка В.А.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Перемишлянський районний сектор ГУДМС
України у Львівській області, орган
опіки і піклування Перемишлянської
районної державної адміністрації, про
визнання договорів дарування
удаваними, визнання права на
проживання та користування квартирою,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_6 про визнання за нею
права на проживання і користування
квартирою АДРЕСА_2 та зобов'язання
ВГІРФО Перемишлянського РВ ЛМУ ГУМВСУ
у Львівській області зареєструвати її
у цій квартирі. Зазначала, що після
реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, у якому вона
перебувала з 27 травня 1995 року по 3
червня 2008 року, останній за згодою всіх
мешканців поселив її, а згодом і їх
спільних дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартиру
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
відповідач перешкоджає у здійсненні
права користування житловим
приміщенням, просила задовольнити
позов.

Указаний позов був об'єднаний з позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
договорів дарування квартир від 29
липня 2002 року, укладених між ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за реєстровим № 2209 та
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за реєстровим №
2215, удаваними правочинами, в якому
позивач посилалась на те, що 29 липня 2002
року між ОСОБА_9, ОСОБА_5 і її колишнім
чоловіком ОСОБА_4 укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_2 та другий
договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про дарування квартири АДРЕСА_1.
Вважала, що ці правочини були вчинені
сторонами для приховання договору
купівлі-продажу, який вони насправді
вчинили, у зв'язку з чим є недійсними.

До участі у справі в якості
співвідповідача за цим позовом судом
притягнуто ОСОБА_5

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 16 січня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд,
застосовуючи до спірних правовідносин
ст. 235 ЦК України виходив як і з
необгрнутованості позовних вимог так
пропуску строку позовної давності.

Однак з такими висновками суду
погодитися неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договорів дарування від
29 липня 2002 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5
подарували ОСОБА_4 квартиру за АДРЕСА_2,
а ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 кватиру
АДРЕСА_1.

Відповідно до позовної заяви та
судових рішень вимоги позивача
зводились в т.ч. до визнання недійсними
договорів дарування, що укладені у 2002
році, тому суд мав перевірити їх
відповідність нормам ЦК УРСР, а не ЦК
України, який набув чинності 1 січня 2004
року.

Положення цього Кодексу може
застосовуватись до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати у вказаних правовідносинах
після набрання ним чинності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
зазначенні обставини справи уваги не
звернув.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову як із підстав його
необґрунтованості так і у зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
районний суд не звернув уваги на те, що
якщо строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно долученого до матеріалів справи
свідчення ОСОБА_5 та змісту рішення
суду, ухваленого у іншій справі між
цими ж сторонами, останній визнавав, що
між ним та ОСОБА_4 було проведено міну
кватир.

Таке свідчить, що відповідач визнав
обставини, на які позивач посилалась в
обґрунтування вимог.

Не приймаючи посилання позивача на
наведене, суд зазначив про те, що сам
ОСОБА_5 правочин не оспорює, позов з
цього приводу не подав.

Між тим, судом не враховано, що визнання
стороною обставини є підставою для
звільнення від її доведення (ст. 61 ЦПК
України) і таке визнання не ставиться в
залежність від вчинення нею будь-яких
інших процесуальних дій.

Разом з тим, оскільки така обставина не
визнавалась ОСОБА_4, то позиція ОСОБА_5
підлягала врахуванню та оцінці при
з'ясуванні цієї обставини у сукупності
та взаємному зв'язку з іншими доказами.

Апеляційний суд допущених судом першої
інстанції помилок не виправив та
залишив ухвалене ним рішення без змін.

Порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими і в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, суду
необхідно врахувати наведене, те, що
при наявності підстав договори
дарування можуть бути визнані
удаваними правочинами лише у частині
дарування ОСОБА_5 своєї частки (1/3)
ОСОБА_4, а ним квартири ОСОБА_5, оскільки
інший співвласник квартири АДРЕСА_2 був
стороною лише одного правочину.
Кватира ОСОБА_4 йому не дарувалась,
отже він не міг бути стороною в
договорі міни. Він нічого не отримав
взамін подарованої останньому частки.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 16 січня 2014 року
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова В.А. Нагорняк
Д.О. Остапчук