АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/2132/14
Головуючий в І інстанції: Гаврилов Д.В.
Доповідач: Слюсаренко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Херсонської області
у складі:

головуючого:Радченка
С.В.суддів:Вербицької Л.І. Слюсаренко
О.В.при секретарі:Сікорі О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_5 та Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Суворовського районного суду міста
Херсона від 23 травня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та позовом ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк», про визнання
недійсними кредитного договору,
договору іпотеки, договорів
особистого страхування та страхування
майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
"ПриватБанк" (далі- Банк) звернулось до
суду із цивільним позовом до ОСОБА_5 і з
урахуванням зміни позовних вимог,
просить стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 54 631,37 грн., з яких 10 036,99 грн. -
заборгованість за кредитом; 21 872,71 грн. -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом; 450 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 22271,67 грн. - пеня.

Посилається на те, що відповідачем не
виконуються зобов'язання за кредитним
договором від від 11 жовтня 2006 року,
за яким вона отримала кредит у
розмірі 25000 грн. зі сплатою 16,08 % на
суму залишку кредиту зі строком
повернення до 11 жовтня 2010 року, що є
підставою для стягнення
заборгованості у судовому порядку.

В грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із позовом до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
недійсними кредитного договору,
договору іпотеки, договорів особистого
страхування та страхування майна.

Посилається на те, що окремі пункти та
умови укладеного з Банком 11.10.2006 року
кредитного договору є несправедливими
та такими, що ставлять сторони в
нерівне становище, а тому вважає, що
кредитний договір є недійсним,
внаслідок чого недійсними є також
договори іпотеки , особистого
страхування та страхування майна. З
урахуванням уточнень та доповнень
позовних вимог просила: визнати
недійсним з моменту укладення
кредитний договір, укладений між
ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «Приват Банк» від
11.10.2006 року; визнати недійсним з моменту
укладення іпотечний договір від 13.10.2006
року; визнати недійсними договір
особистого страхування та договір
страхування майна від 12.10.2006 року;
виключити з реєстру іпотек та заборон
відчуження нерухомого майна запис про
іпотеку та заборону відчуження
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 21 січня 2014 року
зазначені позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Суворовського районного суду
міста Херсона від 23 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та позовних вимог ОСОБА_5
до Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», про
визнання недійсними кредитного
договору, договору іпотеки, договорів
особистого страхування та страхування
майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
, просить рішення в частині відмови у
задоволенні її позовних вимог
скасувати та ухвалити нове, яким
заявлені нею вимоги задовольнити. В
іншій частині рішення просить
залишити без змін.

В апеляційній скарзі Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк "ПриватБанк", посилається на
неповне з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи , порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального
права, просить рішення змінити та
ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ
КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному
обсязі, рішення в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню.

Судом встановлено і вбачається із
матеріалів справи, що 11 жовтня 2006 року
Банк та ОСОБА_5 уклали договір за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 26197, 8 грн. зі щомісячним
повернення кредиту строком до 11 жовтня
2010 року.

Судом встановлено, що останній платіж
за кредитом ОСОБА_5 сплатила 04 січня 2010
року.

Банк звернувся до суду із позовною
заявою про стягнення з відповідача
кредитної заборгованості 17 жовтня 2013
року.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України
заява сторони у спорі про
застосування строку позовної давності

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Заперечуючи проти позову Банку ОСОБА_5
посилалася на сплив строку позовної
давності для стягнення кредитної
заборгованості. При цьому наполягала,
що останній платіж за кредитним
договором вона здійснила в січні 2010
року та категорично заперечувала
здійснення будь-яких проплат за
кредитом у березні 2012 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано
виходив із того, що Банком пропущено
строк звернення до суду з вимогою про
стягнення кредитної заборгованості.

Норма ч. 1 ст. 264 ЦК України встановлює,
що перебіг позовної давності
переривається вчиненням боржником дій,
що свідчать про визнання ним свого
боргу або іншого обов'язку.

У дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Суд відповідно до положень ст. 212 ЦПК
України належним чином перевірив
доводи представника позивача щодо
переривання строку позовної давності
та надані на підтвердження цих
обставин докази і вірно встановив, що
ОСОБА_5 в межах строку позовнї давності
не вчиняла дій, що свідчать про
визнання нею свого боргу. У своїх
зверненнях до Банку , на які
посилається позивач, ОСОБА_5
оскаржувала розмір заборгованості, не
погоджувалася на пропозицію Банку про
реструктуризацію боргу і просила
списати боргу з підстав неправильного
його нарахування.

Отже такі дії не можуть свідчити про
визнання позичальником свого боргу.

Також суд вірно виходив із
недоведеності Банком вчинення саме
ОСОБА_5 дій з виконання зобов'язання у
березні 2012 року.

Докази та обставини, на які посилається
Банк в апеляційній скарзі були
предметом дослідження суду першої
інстанції і при їх досліджені та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги не містять
інших обставин та доказів, які не були
предметом дослідження суду першої
інстанції, та зводяться лише до
незгоди апелянта з висновком суду
щодо оцінки доказів та їх не
спростовують .

Згідно зі ст. 638 ЦК України, істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Цивільний кодекс прямо не визначає
будь-яких істотних умов кредитного
договору. Разом з тим, зі змісту ст. 1054
ЦК України можна зробити висновок, що
істотними умовами кредитного договору
є сума кредиту, проценти за його
використання та обов'язок позичальника
повернути суму кредиту, що повинен бути
виконаний у певний час.

Відповідно до положень ст.627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог Цивільного Кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції
вірно виходив із того, що при укладенні
оспорюваного кредитного договору від 11
жовтня 2006 року сторони досягли згоди
щодо всіх істотних умов, необхідних для
кредитних договорів як щодо
обов'язкових умов кредитування, так і
щодо графіка погашення кредиту в якому
міститься інформація про суму
кредиту, процентної ставки, валюту
договору , термін користування
кредитом, сукупну вартість кредиту.

Таким чином, підписавши кредитний
договір на узгоджених з Банком умовах і
визначивши на власний розсуд свої
права та обов'язки у кредитному
зобов'язанні, позивачка погодилась з
усіма його умовами без застережень та
протягом тривалого часу виконувала
передбачені ним обов'язки щодо
повернення кредитних коштів та сплати
відсотків .

ОСОБА_5 супереч вимогам ст. 10, 11, 60 ЦПК
України не надала суду доказів
введення Банком в оману при укладенні
договору , несправедливості умов
договору щодо неї, а також щодо
нечесної підприємницької практики з
боку Банку, що переконує колегію суддів
у правильності висновків суду першої
інстанції щодо необґрунтованості
позовних вимог ОСОБА_5 а також в
необґрунтованості доводів апеляції
щодо цього.

Вимоги про визнання з визначених ст. 548
ч. 2 ЦК України підстав недійсними
договору іпотеки, страхування майна та
договору особистого страхування
також є необґрунтованими.

Крім того належить зазначити, що
ОСОБА_5 заявила вимоги про визнання
недійсними договорів страхування ,
укладених між ОСОБА_5 та ЗАТ Страхова
компанія « Інгосстрах» , до Банку , який
не є стороною договору , а не до
Страховика .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не
підтверджені належними доказами, не
ґрунтуються на нормах закону, що
регулюють спірні правовідносини і
висновки суду в оскаржуваній частині
не спростовують, а тому підлягають
відхиленню.

Посилання суду першої інстанції на
пропуск строку позовної давності як на
додаткову підставу відмови у
задоволенні вимог ОСОБА_5 на
правильність вирішення справи не
вплинуло, а тому не тягне за собою
необхідність скасування чи зміни
рішення в цій частині.

Рішення суду ухвалене з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, ґрунтується на доказах, яким
суд дав належну оцінку в їх сукупності ,
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
міста Херсона від 23 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і з цього часу протягом 20
днів може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: