Суддя Маслов М. І.
Провадження № 2/644/824/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2014 р. Орджонікідзевський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Маслова М.І.,

при секретарі Шпиця Л.В., Плотніковій
І.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Санькова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Харківської
міської ради про встановлення факту
сумісного проживання та визнання права
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

13.12.2012 року позивач ОСОБА_1 звернулась
до Орджонікідзевського районного суду
м. Харкова із позовом до Харківської
міської ради, про встановлення факту
сумісного проживання та визнання права
користування жилим приміщенням,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим,
що вона перебуваючи у фактичних
шлюбних відносинах після розірвання
шлюбу із ОСОБА_1, проживала з останнім у
кімнаті АДРЕСА_1. Позивач просила
встановити факт проживання однією
сім'єю з ОСОБА_1 з моменту розірвання
шлюбу (22 листопада 1994 року) до його
смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) та визнати за
нею право користування зазначеною вище
кімнатою.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 26.06.2013
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 20.08.2013 року,
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_1 право
користування житловим приміщенням
кімнатою АДРЕСА_1.

11.12.2013 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційна скарга Харківської
міської ради була задоволена частково.
Зазначеною ухвалою рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 26.06.2013 року та ухвала
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 20.08.2013 року
були скасовані, та справа направлена на
новий розгляд до суду першої інстанції.

В ухвалі Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11.12.2013 року
зазначив, що суд першої інстанції, в
порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не
визначився належним чином з характером
спірних правовідносин, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, зокрема, вирішуючи спір по
суті позовних вимог суд послався на
пояснення свідків, надані ними у ході
судового розгляду та акт, складений
останніми 12 грудня 2012 року (а.с. 13), тобто
безпосередньо перед початком
звернення позивача до суду із вказаним
позовом, не перевіривши належним чином
чи була зареєстрована позивач у
спірному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем її
проживання, чи вела вона з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, адже як вбачається з
матеріалів справи позивачем на
підтвердження факту проживання з
ОСОБА_1 надано лише докази його
поховання. Суд не з'ясував чи була між
ними письмова угода на вселення
позивача, не врахувавши, що позивач має
інше житло, а саме частину іншої
квартири на праві власності де і
зареєстрована відповідно до вимог
чинного законодавства, у зв'язку із чим
дійшов передчасного висновку про те, що
позивач вселилась у спірну квартиру як
член сім'ї наймача, та відповідно до ст.
64 ЖК Української РСР набула прав та
обов'язків, що випливають з договору
найму житлового приміщення. Одночасно,
встановлюючи факт проживання позивача
із колишнім чоловіком однією сім'єю суд
першої інстанції не навів жодних
доводів, що підтверджують такий факт.

Справа була направлена на новий
розгляд до суду першої інстанції.

31.03.2014 позивачка ОСОБА_1 подала до суду
уточнену позовну заяву про
встановлення факту сумісного
проживання та визнання права
користування жилим приміщенням, яка
була прийнята судом до розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її
представник з'явились, позовні вимоги
підтримали та просили суд задовольнити
їх у повному обсязі.

В судових засіданнях представник
відповідача Санькова Ю.В. проти
задоволення позовних вимог позивача
заперечувала, просила суд відмовити в
їх задоволенні у повному обсязі, надала
суду письмові заперечення.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, вивчивши матеріали цивільної
справи та докази, надані сторонами, суд
вважає, що позовні вимоги обґрунтовані
та підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

31.03.2014 позивачка ОСОБА_1 подала до суду
уточнену позовну заяву про
встановлення факту сумісного
проживання та визнання права
користування жилим приміщенням, яка
була прийнята судом до розгляду.
Позовні вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що вона перебувала
у фактичних шлюбних відносинах після
розірвання шлюбу із

ОСОБА_1, проживала з останнім у кімнаті
АДРЕСА_1 в

м. Харкові, була членом його сім'ї.
Зазначала, що її чоловік ОСОБА_1
зловживав спиртними напоями, на її
прохання полишити цю шкідливу звичку
не реагував, тому намагалася його
змусити кинути пити, розірвавши з ним
шлюб. Позивачка, згідно позовної заяви,
надіялася, що її чоловік, таким чином,
який кохав її та їх синів, зрештою,
полишить цю шкідливу звичку.

Щодо місця реєстрації позивачка в
квартирі АДРЕСА_4 в ході судових
засідань позивачка зазначала, що
ніколи до цієї квартири не вселялася та
не проживала там, оскільки там мешкав
її син ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_3,
квартира була куплена на її ім'я
оскільки сімейною радою було вирішено
продати кімнату № 91 та придбати
ізольовану квартиру для сина. А для
того, щоб квартира АДРЕСА_4 не ввійшла
до складу сумісної власності подружжя,
оскільки вона була придбана на власні
кошти родини ОСОБА_4, квартира була
придбана на ім'я позивачки.

Відповідач проти задоволення позову
заперечував, надав суду письмові
заперечення, в яких зазначав, що, на
його думку, позовні вимоги не
підлягають задоволенню через те, що
позивачка зареєстрована за іншим
місцем проживання та не перебуває на
черзі осіб, що потребують поліпшення
житлових умов, відсутня письмова згода
наймача на вселення, відсутні письмові
докази постійного проживання
позивачки у спірному приміщенні,
ведення з наймачем спільного
господарства та інші докази того, що
позивачка була членом сім'ї наймача.

Судовим розглядом встановлено, що
позивач ОСОБА_1 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 до 22
листопада 1994 року, що підтверджується
копією свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_1 від 22 листопада 1994 року
(а.с. 6).

Як вбачається з довідки КП
«Жилкомсервіс» за №5390/2/07-05 від 15
березня 2013 року в кімнаті АДРЕСА_1
проживав та був зареєстрований ОСОБА_1
з 06 листопада 1981 року до ІНФОРМАЦІЯ_1
року (дня смерті) на підставі ордеру
№01609 серії ЖС-1 від 29 жовтня 1997 року (а.с.
67).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2
року (а.с. 7).

09 вересня 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_2 (а.с.
18-19).

Відповідно до договору дарування
квартири, укладеного того ж дня 09
вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4,
ОСОБА_1, останні отримали у дар квартиру
за АДРЕСА_4 яка належить їм на праві
приватної власності (а.с. 14-15), де і
зареєстровані, про що свідчить довідка
ОСББ «Наш Дім» від 12 листопада 2012 року
(а.с. 8).

З листа КП «Жилкомсервіс» за №5390/2/07-05
від 15 березня 2013 року вбачається, що
вказана кімната не була приватизована.

Після смерті ОСОБА_1, кімната була
опечатана дільницею №48 КП
«Жилкомсервіс» та подана як вільне
житло, а ОСОБА_1 самовільно зірвала
печатку та проникла у державне житло
(а.с. 62).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК Української
РСР члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 65 ЖК Української РСР
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Як вбачається з роз'яснень викладених у
пункті 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Враховуючи вказівки Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, для встановлення обставин
проживання позивачки з померлим
ОСОБА_1, для встановлення істини у
справі шляхом визначення з питаннями
чи вела позивачка з наймачем спільне
господарство, яка була тривалість часу
їх проживання, чи була спірна кімната
постійним місцем проживання позивачки
в судове засідання були викликані та
допитані в якості свідків ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, які надали пояснення на
підтвердження обставин, зазначених в
позовній заяві.

Свідок ОСОБА_5, що доводиться позивачці
сином, 1980 року народження, в судовому
засіданні пояснив, що дізнався про
розлучення батьків, коли йому було 20
років. Зазначав, що їх родина проживала
у кімнатах АДРЕСА_2, там були
міжкімнатні двері, потім двері заклали
цеглою, одну кімнату продали. Продали
приватизовану кімнату. Зазначав, що
його батьки - позивачка ОСОБА_1 та
наймач ОСОБА_1 проживали разом та вели
спільне господарство.

Свідок ОСОБА_4 надав аналогічні
пояснення, зазначив, що його батьки -
позивачка ОСОБА_1 та наймач ОСОБА_1
проживали разом та вели спільне
господарство. Зазначав, що після
продажу кімнати АДРЕСА_2, по АДРЕСА_4
разом зі своєю дружиною, мати
залишилася проживати разом з батьком.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що була
знайома з сім'єю ОСОБА_1, що позивачка та
ОСОБА_1 проживали разом однією сім'єю,
вели сумісне господарство, про
розлучення ОСОБА_1 дізналась тільки на
похороні чоловіка ОСОБА_1.

Щодо місця реєстрації позивачка в ході
судових засідань не заперечувала, що
зареєстрована в кв. АДРЕСА_4. Проте
зазначала, що ніколи до цієї квартири
не вселялася та не проживала там,
оскільки в зазначеній квартирі мешкав
її син ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_3,
квартира була куплена на її ім'я
оскільки сімейною радою було вирішено
продати кімнату № 91 та придбати
ізольовану квартиру для сина. А для
того щоб квартира АДРЕСА_4 в

м. Харкові не ввійшла до складу
сумісної власності її сина та його
дружини, квартира була придбана на ім'я
позивачки на власні кошти родини
ОСОБА_4.

Зазначене підтверджується довідкою
ОСББ «Наш Дім» від 12 листопада 2012 року
(а.с. 12), в якій зазначається, що
позивачка ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_4 не
проживала, особистих речей, що їй
належать в квартирі не має, а також
квитанціями на сплату комунальних
послуг кімнати АДРЕСА_2 виписаними на
ім'я позивачки вже після реєстрації за
новою адресою - у 2011 році (а.с. 25-27).

Щодо відсутності письмової згоди
наймача на вселення позивачки ОСОБА_1,
про яку зазначав відповідач, суд
звертає увагу, що відповідно до п. 9
Постанови Пленуму Верховного суду
України N 2 від 12.04.1985 року відсутність
письмової згоди членів сім'ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особи, які вселилися, не набули
права користування жилим приміщенням,
якщо за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду. В даному випадку факт згоди
наймача на вселення позивачки
підтверджується безспірно, оскільки в
ході судових засідань факти сумісного
проживання та ведення сумісного
господарства знайшли своє
підтвердження та підтверджені як
показаннями свідків, так і письмовими
доказами.

На підставі викладеного вище, суд
приходить до висновку про проживання
позивачки однією сім'єю з наймачем, що є
підставою для набуття нею права на
користування житловим приміщенням -
кімнатою АДРЕСА_2.

З огляду на обґрунтованість уточнених
позовних вимог позивача суд ухвалює
рішення про їх задоволення.

На підставі викладеного та наявних у
справі матеріалів, керуючись ст.ст. 10, 11,
212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 64,65 ЖК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської
міської ради про встановлення факту
сумісного проживання та визнання права
користування житловим приміщенням
задовольнити.

Встановити факт сумісного проживання
ОСОБА_1 з її чоловіком ОСОБА_9 з моменту
розірвання шлюбу 1994 р. до дня його
смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 р..

Визнати за ОСОБА_1 право користування
житловим приміщенням - кімнатою
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Орджонокідзевський районний суд м.
Харкова , а особами, що не були присутні
під час проголошення рішення - протягом
10 днів після отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: Маслов М.І.