Ухвала

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів:
Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування, за касаційними
скаргами ОСОБА_4 та приватного
нотаріуса Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 12 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з 26 жовтня 1996 року
він перебуває у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_4 14 липня 2010 року між
ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_4 був
укладений та нотаріально посвідчений
за реєстровим № 1574 договір дарування
6,66 % статутного капіталу (фонду)
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне» (далі - ТОВ
«Приютне») Гуляйпільського району
Запорізької області, який вчинено з
метою приховати договір
купівлі-продажу. Посилаючись на ст. 65 СК
України, позивач вважає, що вказаний
правочин його дружина уклала без його
згоди як подружжя. За таких обставин
просив визнати недійсним договір
дарування, укладений 14 липня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, належних останній
6,66 % статутного капіталу ТОВ «Приютне»,
посвідчений та зареєстрований
приватним нотаріусом Гуляйпільського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6 за № 1574, та
визнати дійсним договір
купівлі-продажу частки у статутному
капіталі товариства, укладений 14 липня
2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
належних їй 6,66 % статутного капіталу
ТОВ «Приютне».

Ухвалою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від
15 квітня 2013 року роз'єднано позови
ОСОБА_3 та виділено в окрему цивільну
справу матеріали за позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору дарування.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від
26 лютого 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 12 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено
частково. Визнано договір дарування,
укладений 14 липня 2010 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, 6,66 % статутного капіталу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Приютне» (далі - ТОВ
«Приютне»), посвідчений та
зареєстрований приватним нотаріусом
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 за № 1574,
удаваним, яким приховано договір
купівлі-продажу. Визнано, що 14
липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
фактично укладено договір
купівлі-продажу 6,66 % статутного
капіталу ТОВ
«Приютне» за 29 400 грн.

У касаційних скаргах відповідач ОСОБА_4
і третя особа - приватний нотаріус
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, просять скасувати
рішення суду апеляційної інстанції,
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що у відповідача ОСОБА_4 виникли
корпоративні права, тому вона вправі
володіти ними на свій розсуд (незалежно
від підстав їх виникнення: чи в
результаті укладення договору
дарування чи купівлі-продажу) і вони не
є спільною сумісною власністю
подружжя.

Проте з такими висновками обґрунтовано
не погодився апеляційний суд, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або у порядку спадкування.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім'ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів. Таким чином, інший
із подружжя який не є учасником
товариства, має право на компенсацію
вартості частини спільних коштів, які
були використані одним із подружжя для
внесення вкладу до статутного
капіталу. Отже, правові підстави
набуття права власності на частку у
товаристві одним із подружжя впливають
на майнові права іншого подружжя.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ

про визнання правочинів недійсними» за
удаваним правочином (стаття
235 ЦК) сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216
ЦК, можуть застосовуватися тільки у
випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

У резолютивній частині рішення суд має
вказати, який правочин сторони
насправді вчинили та його істотні
умови, як це передбачено
ст. 235 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
задоволення указаного позову,
апеляційний суд на підставі оригіналу
розписки, складеної 14 липня 2010 року
ОСОБА_5, згідно з якою вона отримала від
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 29
400 грн за продані 6,66 % статутного
капіталу у ТОВ «Приютне», обґрунтовано
виходив з доведеності позовної вимоги
про удаваність оспорюваного договору
дарування та фактичне укладення між
його сторонами договору
купівлі-продажу. Резолютивна частина
рішення суду апеляційної інстанції
відповідає вимогам ст. 235 ЦК України.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами у справі, апеляційний суд
повно та всебічно дослідив наявні у
справі докази, надав їм належну оцінку
в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213-214, 316 ЦПК України, підстави для
скасування рішення відсутні, а
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційні скарги підлягають
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
суду апеляційної інстанції - залишенню
без змін з підстав, передбачених ст. 337
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та приватного
нотаріуса Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 12 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук

О.В. Ступак