СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Желепи О.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 16 травня
2014р. по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про скасування додаткових витрат,

встановила:

у жовтні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про скасування додаткових
витрат у сумі 500грн. на лікування
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 30 травня 2012р. з нього на користь
відповідача на сина ОСОБА_4 стягнуті
аліменти у розмірі ј частини усіх видів
заробітку щомісячно до досягнення
дитиною повноліття, а також стягнуті
додаткові витрати на лікування сина у
розмірі 500грн. щомісячно.

Позивач стверджував, що його син,
хоча і перебуває на обліку у
гастроенторогічному центрі, однак не
потребує стаціонарного лікування, а
відповідач ввела суд в оману при
розгляді позову про стягнення
додаткових витрат на лікування сина.

Також позивач посилався на те, що
знаходиться у скрутному матеріальному
становищі, має проблеми із здоров'ям,
потребує лікування, тому не може
виплачувати вищезазначені кошти.

Рішенням суду від 16 травня 2014р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
неналежну оцінку наданих суду доказів,
недотриманням норм права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення відповідача, яка
заперечувала проти обставин,
викладених в апеляційній скарзі,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що сторони з 20
лютого 2010р. перебували у
зареєстрованому шлюбі, рішенням суду
від 31 липня 2012р. шлюб розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який після
розірвання шлюбу залишився проживати
разом із матір'ю, відповідачем по
справі.

Рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 20 травня 2012р. з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_3 на сина ОСОБА_4
стягнуті аліменти у розмірі ј частини

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/9943/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Декаленко В.С.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.від
всіх видів заробітку (доходу), але не
менше 30 відсотків прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку,
починаючи з 14 травня 2012р. і до
досягнення повноліття дитиною,

- 2 -

а також стягнуті додаткові витрати на
дитину у розмірі 500грн. щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з недоведеності та
безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН
про права дитини від 20 листопада 1989
року, яка ратифікована Постановою
Верховної Ради України від 27 лютого 1991
року та набула чинності для України 27
вересня 1991 року, держава визнає право
кожної дитини на рівень життя,
необхідний для фізичного, розумового,
духовного, морального і соціального
розвитку дитини. Батьки або інші особи,
які виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Статтею 185 СК України визначено,
що той з батьків, з кого присуджено
стягнення аліментів на дитину, а також
той з батьків, до кого вимога про
стягнення аліментів не була подана,
зобов'язані брати участь у додаткових
витратах на дитину, що викликані
особливими обставинами (розвитком
здібностей дитини, її хворобою,
каліцтвом тощо). Розмір участі одного з
батьків у додаткових витратах на
дитину в разі спору визначається за
рішенням суду, з урахуванням обставин,
що мають істотне значення. Додаткові
витрати на дитину можуть фінансуватися
наперед або покриватися після їх
фактичного понесення разово,
періодично або постійно.

Сімейний Кодекс України не
передбачає підстав для зміни розміру
додаткових витрат або звільнення від
їх оплати. Проте, враховуючи зміст
статті 185 СК України, що даний розмір
залежить від певних обставин, а частина
2 зазначеної статті передбачає
можливість фінансування додаткових
витрат періодично або постійно,
вбачається, що у разі зміни обставин, на
яких ґрунтувалося рішення суду про
стягнення додаткових витрат на дитину,
платник може ставити питання про зміну
розміру додаткових витрат або
звільнення від їх оплати.

При цьому, відповідно до ст. 185 СК
України при визначенні розміру
додаткових витрат не враховується
матеріальна можливість одного з
батьків сплачувати такі витрати, а
необхідно виходити із потреби у
додаткових витратах та їх розміру.

Заявляючи вимоги про скасування
додаткових витрат, позивач посилався
на те, що при розгляді спору про
стягнення з нього додаткових витрат на
сина, відповідач ввела суд в оману про
потребу у таких витратах.

Колегія суддів вважає, що
фактично позивачем оскаржується
рішення суду від 30 травня 2012р., але
діючи цивільним процесуальним
Кодексом України визначений певний
порядок оскарження судового рішення,
яким позивач мав можливість
скористатися.

Однак, з матеріалів справи
вбачається, що такою можливістю
позивач не скористався, тобто
погодився, що стан здоров'я його сина
потребує додаткових витрат, а
відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання.

Доводи апелянта про те, що його
син ОСОБА_4 не потребує постійного
стаціонарного лікування, а тому і не
має необхідності нести додаткові
витрати на його лікування, не знайшли
свого підтвердження під час судового
розгляду.

З наданих суду першої інстанції
медичних документів вбачається, що
ОСОБА_4, 2004р. народження, періодично
знаходиться на стаціонарному
лікуванні у зв'язку із своїм хронічним
захворюванням, з яким він перебуває на
диспансерному обліку у дитячому
гастроентерологічному центрі, після
якого потребує рецидивного лікування
(с.с.68, 77, 103).

Надана представником апелянта
під час апеляційного розгляду довідка
дитячого міського
гастроентерологічного центру від 5
червня 2014р. також підтверджує, що його
син ОСОБА_4 проходить періодичне
стаціонарне лікування, після якого
потребує продовження лікування в
амбулаторних умовах.

Посилання апелянта на те, що за
своїм матеріальним станом він не має
можливості сплачувати додаткові
витрати, так як хворіє, отримує не
значну заробітну плату, а також

- 3 -

виплачує аліменти старшому сину
ОСОБА_9, на думку колегії судів, не може
бути підставою для звільнення його від
оплати додаткових витрат на сина
ОСОБА_4, оскільки відповідно до змісту
статті 185 СК України матеріальне
становище батька не впливає на
визначення розміру додаткових витрат
або на їх стягнення, про що зазначалося
вище.

Крім того, з тексту рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 22 січня 2014р. про стягнення з ОСОБА_1
аліментів на користь ОСОБА_10 у розмірі
ј частини з усіх видів заробітку
щомісячно вбачається, що ОСОБА_1 не
заперечував проти стягнення з нього
вказаного розміру аліментів, та не
повідомляв суд про те, що він сплачує
аліменти на сина ОСОБА_4 у цьому ж
розмірі і додаткові витрати на сина у
сумі 500грн. щомісячно, що свідчить, на
думку колегії суддів, про матеріальну
можливість апелянта сплачувати
вказані кошти.

Також, судом першої інстанції
правомірно враховано, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 25 лютого 2013р. відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 про
звільнення від сплати додаткових
витрат, що позивачем не надано доказів
значних матеріальних витрат у зв'язку
із захворюванням, а також про наявність
у позивача у власності чотирьох
автотранспортних засобів, останні з
яких придбані у 2010р. та 2012р.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи, оцінені
надані сторонами доказам, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду та задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 16 травня 2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: