Справа № 495/1994/13-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

19 червня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого - одноособово
судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Білгород -
Дністровський справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр»
про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр» про
стягнення заробітної плати, вказуючи,
що вона у період з 02 грудня 1997 року
працює у Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Центр» на посаді
завідуючої магазином. Однак, у період з
01 січня 2002 року заробітна плата
відповідачем їй не нараховувалась та
сплачувалась. Просить суд стягнути з
відповідача на її користь невиплачену
їй заробітну плату за період з 01.01.2002
року по 21.12.2012 року у розмірі 72 016, 41
гривень.

Представник позивача у судовому
засіданні повністю підтримав позовні
вимоги, просив їх задовольнити,
мотивуючи це наступним. 02 грудня 1997
року позивач була прийнята на посаду
завідуючого магазином Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр», що
підтверджується відповідним записом у
трудовій книжці, яка була надана
позивачем для огляду у судовому
засіданні, оскільки вона знаходиться у
позивача, трудові відносини з
відповідачем позивачкою не припинені.
Починаючи з 2001 року заробітна плата
позивачу не нараховувалась та не
сплачувалась. Цей факт також
підтверджується відповіддю
Територіальної інспекції з питань
праці в Одеській області від 19.06.2012
року, згідно якої вказано, що у
відповідних платіжних документах
вісутні записи працівників про
отримання заробітної плати за 1998 - 2000
роки. У зв'язку з цим просить суд
задовольнити позов, та, виходячи з
розміру середньої заробітної плати,
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість по заробітній
платі у сумі 72 016, 41 гривня.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі та просив суд відмовити
у їх задоволенні, мотивуючи це
наступним. Як стверджує позивачка,
вона не припиняла трудові відносини з
ТОВ «Центр», однак, як свідчать
матеріали справи, 29.11.2004 року ТОВ
«Центр» був виданий наказ про
звільнення з роботи ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40
КЗпП України в зв'язку з ліквідацією
підприємства. Враховуючи, що позивачка
відмовилась ознайомлюватися з наказом
про її звільнення, останній був
направлений на її поштову адресу
рекомендованим листом 30.11.2004 року, що
підтверджується відповідною
квитанцією, яка згідно правил надання
послуг поштового зв'язку, затверджених
Постановою КМ України №115 від 17.08.2002 р.
є належним доказом, що підтверджує
направлення поштового відправлення та
надання такої послуги. Відповідно до
ст.ст. 47, 48 КЗпП України, - трудова книжка
є основним документом про трудову
діяльність працівника. Власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
трудову книжку. Як вбачається з
матеріалів справи та поясненням
представника позивача, трудова книжка
на ім'я ОСОБА_1 знаходиться особисто у
позивача, що додатково підтверджує
факт припинення трудових відносин.
Згідно до п. 4.1. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників
затвердженого наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України №58 від 29.07.1993
року, - власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний видати працівнику
його трудову книжку в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення.
Однак, відсутність запису про
звільнення у трудовій книжці
пояснюється тим, що на протязі
тривалого часу позивачка намагалася
оспорити рішення загальних зборів ТОВ
«Центр» від 04.10.2004 року про припинення
діяльності ТОВ «Центр». Не
погоджуючись з фактом звільнення,
позивачка разом з двома іншими
звільненими працівниками товариства,
самоуправно заволоділи своїми
трудовими книжками з метою недопущення
внесення запису про звільнення, про що
підтвердив і представник позивачки у
судовому засіданні. Разом з тим,
незадоволені працівники, незаконно,
самі собі призначали директором
товариства ОСОБА_3, яка, не маючи жодних
повноважень, подавала від імені
товариства звіти до державних установ,
фондів та представляла інтереси
підприємства в різноманітних органах,
що стало підставою винесення
Білгород-Дністровським міськрайонним
судом Одеської області від 14.11.2011 року у
справі № 2-3662/2011 окремої ухвали в
порядку ст. 211 ЦПК України, щодо
проведення прокурорської перевірки на
предмет порушення кримінальної справи
за ознаками злочинів, передбачених
ст.ст. 358 чи 366 та 190 КК України. Крім того,
за фактами подання неповноважними
особами звітів, голова ліквідаційній
комісії ТОВ «Центр» Лаптійчук В.О.
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів та органів
прокуратури. Однак, в порушенні
кримінальної справи було відмовлено з
огляду на наявність цивільно-правового
спору. Вимога позивача про стягнення з
ТОВ "Центр" заборгованості з виплати
заробітної плати у сумі 72016,14 гривень
не заслуговує на увагу, оскільки
відповідно до акту перевірки №15-02-007/0305
від 19.06.2012 року за дотриманням
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування Територіальною
державною інспекцією з питань праці в
Одеської області встановлено, що
станом на грудень 2010 рік
заборгованість з виплати заробітної
плати на підприємстві складає 14964,28
гривень. У зв'язку цим просив суд
відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи,
вислухавши представника позивача,
представника відповідача, суд
приходить до наступного.

У судовому засіданні
встановлено, що згідно запису №8 у
трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1,
виданої 08.06.1977 року, на підставі наказу
№ 1 від 02.12.1997 року, 02.12.1997 року вона була
прийнята на роботу у Товариство з
обмеженою відповідальністю «Центр» на
посаду завідуючої магазином. Наказ № 1
від 02.12.1997 року про прийняття позивача
на роботу суду надано не було,
оскільки, як пояснив представник
відповідача, у зв'язку з численними
знищеннями документів та печаток (з
приводу яких вони зверталися до
правоохоронних органів), велика
кількість документів є втраченою, та
надати цей Наказ або підтвердити його
відсутність представник відповідача
не має можливості.

Згідно відповіді Територіальної
інспекції з питань праці в Одеській
області № 15-кол138/0709-007 від 19.06.2012 року,
по розгляду колективної заяви ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо невиплати
заробітної плати у період з 1998 по 2000 рік
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Центр» вказано
наступне. Відповідно до записів у
трудових книжках заявників, усі
заявники з грудня 1997 року до
теперішнього часу знаходяться у
трудових відносинах з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Центр».
Згідно бухгалтерських документів, а
саме : платіжних відомостей за 1998-2000
роки, відсутні записи працівників щодо
отримання ними заробітної плати за
вказаний період. Згідно акту ревізії по
коштах Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності від
15.11.2011 року, заборгованість за Фондом
складає 7 352, 36 гривень.

Згідно довідки Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр» від 25.06.2013
року, цією довідкою підтверджує той
факт, що Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центр» в особі
голови ліквідаційної комісії
Лаптійчук В.О., яка діє на підставі
Статуту та протоколу загальних зборів
засновників ТОВ «Центр» №1 від 04.10.2004
року, бухгалтерський облік не веде,
фінансову, податкову, статистичну
звітності не здійснює з листопада 2003
року.

Згідно листа директора ТОВ «Центр» від
16.06.2004 року на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_1 було
запрошено на збори засновників ТОВ
«Центр» 04.08.2004 року об 11 годині 00 хвилин
у приміщенні магазину № 237 по ул.
Шабська, 65, порядок денний : ліквідація
ТОВ «Центр» (до листа додана квитанція
про сплату поштового відправлення на
ім'я ОСОБА_1 від 16.06.2004 року - а.с. 181,182).

Згідно Наказу № 5 від 29.11.2004 року ТОВ
«Центр» «Про звільнення з роботи»,
ОСОБА_1 продавець магазину №2, була
звільнена з 29 листопада 2004 року у
зв'язку з ліквідацією підприємства, на
підставі п. 1 сатті 40 КЗОТ України;
вирішено виплатити ОСОБА_1 вихідну
допомогу у розмірі середньомісячного
окладу. Підстава : протокол рішення
зборів засновників ТОВ «Центр» від
04.10.2004 року відносно ліквідації
підприємства. (до листа додана
квитанція про сплату поштового
відправлення на ім'я ОСОБА_1 від 30.11.2004
року - а.с. 183, 184).

Ретельно дослідивши матеріали, надані
суду сторонами докази, суд приходить
до наступних висновків.

Згідно позовних вимог позивачки, вона
просить стягнути на її користь
невиплачену їй заробітну плату у
розмірі 72 016, 41 гривень, мотивуючи свої
вимоги тим, що вона, згідно запису у
трудовій книжці вона працює у
відповідача на посаді завідуючої
магазином у період з 02 грудня 1997 року
по теперішній час, однак, починаючи з
2001 року заробітна плата їй не
нараховувалась та не сплачувалась.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивачкою надано суду наступні докази
: копію трудової книжки, розрахунок
заробітної плати позивача у період з
01.01.2002 року по 01.01.2013 року, копії
розрахункових відомостей за період з
1998 по 2000 роки, копію відповіді
Територіальної інспекції з питань
праці в Одеській області № 15-кол138/0709-007
від 19.06.2012 року, по розгляду колективної
заяви ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
щодо невиплати заробітної плати у
період з 1998 по 2000 рік Товариством з
обмеженою відповідальністю «Центр».

Згідно статті 10,11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно статті 57 ЦПК України,
доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно запису №8 у трудовій книжці
ОСОБА_1 серії НОМЕР_1, виданої 08.06.1977
року, на підставі наказу № 1 від 02.12.1997
року, 02.12.1997 року вона була прийнята на
роботу у Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центр» на посаду
завідуючої магазином.

Як пояснив представник позивачки
ОСОБА_1, трудова книжка позивачки
ОСОБА_1 знаходиться у неї на руках
досить тривалий час, однак, з якої
причини ця трудова книжка працівника
знаходиться у ОСОБА_1, її представник
пояснити не зміг, сама ж ОСОБА_1, явку
якої суд неодноразово визнавав
обов'язковою, у судове засідання для
надання пояснень не з'явилась.

У судовому засіданні представником
позивачки була надана трудова книжка,
тобто оригінал трудової книжки був
оглянутий судом у судовому засіданні.

Як вбачається з запису №8 у цій книжці,
на підставі наказу № 1 від 02.12.1997 року,
02.12.1997 року вона була прийнята на роботу
у Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центр» на посаду
завідуючої магазином.

Однак, суд ставить під сумнів цей запис
з наступних підстав. Після
вищевказаного запису про прийняття
позивачки на роботу відсутня посада,
прізвище та ініціали працівника, який
вніс цю запис до книжки позивачки, а
також відсутня печатка підприємства, у
порівнянні з усіма попередніми
записами у трудовій книжці, де після
кожного запису вказано, ким зроблений
цей запис та проставлена печатка
підприємства. Також суд приймає до
уваги той факт, що Наказ про прийняття
позивачки на роботу має порядковий
номер 1 та датований 02 грудня 1997 року,
тобто перший Наказ за поточний рік по
підприємству був виданий майже у кінці
року - 02 грудня, що також ставить під
сумнів цей запис.

Далі, в обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка надає розрахунок
заробітної плати позивача (а.с. 8), який
складений з врахуванням мінімальної
заробітної плати, яка не містить а ні
підпису особи, яка склала цей
розрахунок, а ні дати складання цієї
довідки.

Таким чином, ця довідка не може бути
прийнята судом як належним та
допустимий доказ нарахування та
невиплати позивачці заробітної плати,
оскільки цей доказ не ґрунтується на
законі.

Посилання позивачки на копії
розрахункових відомостей за 1998-2000 роки
(а.с. 6,7) не можуть бути прийняті судом до
уваги, оскільки з копій цих відомостей
не вбачається, чи є заборгованість у
відповідача перед позивачкою. Крім
того, оригінал цих відомостей суду для
огляду надано не було.

Що стосується посилання позивачки на
відповідь Територіальної інспекції з
питань праці в Одеській області №
15-кол138/0709-007 від 19.06.2012 року, по розгляду
колективної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо невиплати
заробітної плати у період з 1998 по 2000 рік
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Центр», то, суд не
погоджується з твердженням позивачки,
що цим листом підтверджено
обґрунтованість вимог позивачки,
оскільки це спростовується іншими
матеріалами справи.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 року, діяльність судів по
розгляду справ цієї категорії повинна
спрямовуватися на всемірну охорону
конституційного права кожного на
працю, яке включає можливість
заробляти собі на життя працею, яку
особа вільно обирає або на яку вільно
погоджується,а також на охорону прав
і законних інтересів підприємств,
установ, організацій, на зміцнення
трудової та виробничої дисципліни, на
виховання працівників у дусі
свідомого й сумлінного ставлення до
праці.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачкою не надано суду достатніх,
належних та допустимих доказів
існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог.

Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд
вважає за необхідне у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр»
про стягнення заробітної плати -
відмовити.

На підставі вищевикладеного та
керуючись Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 06.11.1992 року, ст.ст. 1, 10, 11, 57, 58, 60, 212-215
ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр» про
стягнення заробітної плати - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: