Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3597/14Головуючий у 1-й
інстанції Крамаренко А.І.
Суддя-доповідач Гончар М.С.РІШЕННЯ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Боєвої В.В.
суддів Маловічко
при секретарі Мосіній О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа - орган з питань
опіки, піклування та усиновлення
служби у справах дітей виконавчого
комітету Бердянської міської ради про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди та супроводу одного з
батьків

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, якій у
подальшому уточнив (а.с.69-71), та в якому
просив:

- надати дозвіл на тимчасовий вивіз
неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Бердянськ, Запорізької
області Україна (свідоцтво про
народження серія НОМЕР_1, видане
відділом реєстрації актів цивільного
стану; по місту Бердянську
Бердянського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області 05.01.2010 року, актовий запис №772
від 07.08.2009 року) за межі України до
Турецької Республіки та Туніської
Республіки в період з 01.09.2014 року по
01.05.2015 року для відвідування родичів та
для лікування у супроводі його батька
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина
Республіки Туніс, без згоди та
супроводу його матері ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України;

- надати йому дозвіл на виготовлення
проїзних документів для виїзду за межі
України до Турецької Республіки та
Туніської Республіки в період з 01.09.2014
року по 01.05.2015 року на неповнолітнього
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Бердянськ, Запорізької області Україна
(свідоцтво про народження серія НОМЕР_1,
видане відділом реєстрації актів
цивільного стану по місту Бердянську
Бердянського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області 05.01.2010 року, актовий запис №772
від 07.08.2009 року) без згоди матері ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України.

В обґрунтування свого позову позивач
зазначав, що перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 За час
шлюбу у них народився син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. З дня народження сина
сторони однією сім'єю проживали
спільно за адресою: АДРЕСА_1.

За час шлюбу сторони з дитиною
неодноразово виїздили через
республіку Турція до республіки Туніс
для відпочинку та відвідування його
батьків і відповідно рідних діда та
баби ОСОБА_3

В січні 2013 року ОСОБА_1 відмовилася по
незрозумілим причинам від спільної
поїздки до Туніської Республіки, але
надала нотаріально посвідчену заяву
від 04.01.2013 року, відповідно до якої дала
згоду на тимчасові поїздки свого сина
ОСОБА_3 з України до Турецької
Республіки та Туніської республіки в
період з 08.01.2013 року по 08.04.2013 року у
супроводі батька ОСОБА_2

09.01.2013 року він разом із малолітнім
сином ОСОБА_3 вилетів до Тунісу, а по
поверненні до м. Бердянськ 12.04.2013 року
ОСОБА_1 по невідомим йому причинам не
пустила їх до квартири.

Не дивлячись на те, що сторони
проживають окремо, він постійно бере
участь у виховані сина, надає
матеріальну допомогу, купує продукти
харчування, одяг та інше.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 хворіє на
хронічні бронхіти, то йому показане для
зміцнення здоров'я та профілактики
рецидивів хвороби в осіннє зимовий
період знаходитись в умовах сухого
тропічного чи субтропічного клімату з
можливістю прийняття водних процедур,
що підтверджується медичним висновком
від 08.01.2014 року.

У зв'язку з вищевикладеним він в січні
цього року знов звернувся до ОСОБА_1 про
отримання нотаріального дозволу на
тимчасову поїздку ОСОБА_3 з України до
Турецької Республіки та Туніської
Республіки в період з 17.01.2014 року по
18.02.2014 року у його супроводі. Але ОСОБА_1
запропонувала йому сплатити 1500 доларів
США за надання такого дозволу, у чому
він відмовив.

Рішенням Харківського прикордонного
загону від 17.01.2014 року ОСОБА_3 було
відмовлено в перетинанні державного
кордону, коли він із сином хотіли
вилетіти з аеропорту м.
Дніпропетровська до республіки Туніс
через Турецьку Республіку, звідки мали
намір прилетіти назад 18.02.2014 року, про
що свідчать електроні квітки та
підтверджує його намір повернутися до
України.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 травня
2014 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Надано дозвіл на тимчасовий вивіз
неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Бердянськ, Запорізької
області Україна (свідоцтво про
народження серія НОМЕР_1, видане
відділом реєстрації актів цивільного
стану по місту Бердянську Бердянського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області 05.01.2010 року,
актовий запис №772 від 07.08.2009 року) за
межі України до Турецької Республіки
та Туніської Республіки в період з
15.09.2014 року по 15.11.2014 року для
відвідування родичів та для лікування
у супроводі його батька ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина Республіки
Туніс, без згоди та супроводу його
матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки
України.

Надано дозвіл ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
громадянину Республіки Туніс, на
виготовлення проїзних документів для
виїзду за межі України до Турецької
Республіки та Туніської Республіки в
період з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року на
неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Бердянськ, Запорізької
області Україна (свідоцтво про
народження серія НОМЕР_1, видане
відділом реєстрації актів цивільного
стану по місту Бердянську Бердянського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області 05.01.2010 року,
актовий запис №772 від 07.08.2009 року) без
згоди матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
громадянки України.

В іншій частині позову відмовлено.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, відповідач ОСОБА_1 у своїй
апеляційній скарзі просила скасувати
та змінити рішення суду першої
інстанції, у задоволенні позову
позивача відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_1 підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право його скасувати і ухвалити
нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування обставин,
що мають значення для вирішення справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 у цій
справі частково, суд першої інстанції
виходив із того, що вимоги позивача у
цій справі про надання дозволу йому, як
батькові, на тимчасовий виїзд дитини за
кордон без згоди та супроводу матері, з
урахуванням рекомендацій органу з
питань опіки, піклування та
усиновлення служби у справах дітей
виконавчого комітету Бердянської
міської ради, ґрунтуються на законі,
підтверджені встановленими
обставинами та перевіреними наданими
доказами.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з огляду
на наступне.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними. Водночас,
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57 із змінами і доповненнями,
передбачають, що перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадянами, які не досягли
16-річного віку, здійснюються лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку. Виїзд за межі України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп.1 п.4 вказаних Правил
виїзд за межі України громадян, які не
досягли шістнадцятирічного віку, у
супроводі одного з батьків або у
супроводі осіб, які уповноважені одним
із батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлений певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Аналізуючи положення ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України», що
даною нормою передбачена можливість
ухвалення судом рішення про надання
дозволу на одноразовий виїзд за кордон
особи, яка не досягла
шістнадцятирічного віку. Такі поїздки
можуть мати разовий характер з певним
часовим проміжком перебування у
відповідній державі.

Встановлено, що сторони у цій справі -
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 06.06.2007 року
(свідоцтво про шлюб, копія а.с.6).

За рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 05.05.2014 року цей шлюб був
розірваний.

Від шлюбу сторони у цій справі мають
малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.7).

ОСОБА_3 має паспорт громадянина
Туніської Республіки (а.с. 33).

Відповідно до медичних рекомендацій
від 08.01.2014 року ОСОБА_3 через хронічні
бронхіти рекомендовано для зміцнення
здоров'я та профілактики рецидивів
хвороби в осіннє зимовий період
знаходитись в умовах сухого тропічного
чи субтропічного клімату з можливістю
прийняття водних процедур (а. с. 18).

Сторонами у справі визнано, що рідний
дід та баба дитини проживають за межами
України - у Туніській Республіці.

Відповідно до положень ст. 141 СК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Проте, встановлено, що сторони у цій
справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 деякій час
проживали окремо один від одного до
розірвання шлюбу та проживають окремо
один від одного на теперішній час після
розірвання шлюбу.

Між ними, як батьками, має місце спір
щодо визначення місця проживання
дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій є
предметом розгляду на теперішній час
іншої цивільної справи, що перебуває у
провадженні Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області, рішення по якій досі не
ухвалено (а.с.66).

Суд першої інстанції помилково вважав,
що вирішення зазначеної справи не
впливає на розгляд цієї справи, зокрема
щодо задоволення позовних вимог
позивача в частині (а.с.66).

Встановлено, що між батьками дитини між
собою останнім часом склалися
неприязнені відносини.

Відповідач ОСОБА_1, як мати дитини, у
категоричній формі заперечує проти
надання дозволу позивачу ОСОБА_2, як
батькові, на тимчасовий виїзд дитини за
кордон, у тому числі у 2014 році до Турції
та Тунісу для відвідування родичів та
лікування без її згоди та супроводу, і
зокрема до вирішення іншої цивільної
справи щодо визначення місця
проживання дитини.

Оскільки, дитина лише з травня 2014 року
знов почала проживати разом із матір'ю
і лише після звернення матері у січні
2014 року до правоохоронних органів
(а.с.36) та до суду із позовом до ОСОБА_2
про відібрання дитини (а.с.66).

Так як, ОСОБА_2, як батько, після того, як
у 2013 році відповідачка, як мати,
останній раз надала позивачеві, як
батькові, дозвіл на тимчасовий виїзд
дитини у період з 08.01.2013 року по 08.04.2013
року за кордон у супроводі батька (а.с.8),
повернувся до України з дитиною із
порушенням цього строку та не повернув
дитину матері одразу у добровільному
порядку.

Навпаки, ОСОБА_2 робив спробу вивезти
дитину до Тунісу без згоди та супроводу
матері у січні 2014 року (а.с.11-12).

Вирішення питання про повернення
дитини матері із іноземної держави,
коли до цього не вирішено питання щодо
визначення місця проживання дитини, є
дуже складним.

Доводи апелянта - відповідача ОСОБА_1,
як матері дитини, про те, що ОСОБА_2 в
Україні нічого не тримає і він може не
повернутись з дитиною в Україну після
зазначеного у позові тимчасового
виїзду до Турецької та Туніської
республік, ґрунтуються на письмових
доказах, які містяться у матеріалах
справи, та яким суд першої інстанції не
надав належної оцінки.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 розлучений,
має посвідку про постійне місце
проживання в Україні (а.с.8), але
орендовану лише з 20.04.2014 року на два
роки за договором квартиру за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с.50-52) не можна вважати
постійним місцем проживання ОСОБА_2

Докази про наявність у ОСОБА_2 будь-якої
нерухомості в Україні у матеріалах
справи відсутні.

Те, що ОСОБА_2 є директором заснованого
ним же зареєстрованого в Україні
приватного підприємства «ПОЛІ ТУРС» з
2009 року (а.с.53-63) не свідчить, що це
підприємство належним чином здійснює
діяльність на час розгляду справи
судом першої інстанції і отримує
прибуток, та припинення діяльності та
реєстрації цього підприємства
неможливо у подальшому без ОСОБА_2

І головне, рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлено, що у матеріалах цієї
справи взагалі відсутні будь-які
належні, допустимі та переконливі
докази в обґрунтування необхідності
виїзду дитини саме у зазначений
позивачем ОСОБА_2 з 01.09.2014 року по 01.05.2015
року, та зокрема у визначений за
оскаржуємим рішенням суду першої
інстанції з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року
період, до Турецької та Туніської
республік без згоди та без супроводу
матері, з метою «відвідування родичів
та для лікування» (довідка про
наявність конкретних родичів дитини у
зазначених країнах із зазначенням ПІБ,
ступеню родинності, року народження,
конкретного місця проживання в якій
саме країні виїзду (Турецькій чи
Туніській республіці), у тому числі у
зазначений період; запрошення останніх
на ім'я дитини чи батька; довідка
будь-якої лікарні, що дитина має
будь-яке захворювання, яке потребує
саме лікування, а не оздоровлення, як
було зазначено у довідці лікаря, що
була надана позивачем до позову (а.с.18);
довідка лікувальної установи
іноземної країни виїзду (Турецької чи
Туніської республік) на підтвердження
прийняття на лікування саме цієї
дитини саме у зазначений у позові
позивача чи у рішенні суду період тощо).

Визнання матір'ю дитини, що батько
дитини має якихось родичів у Туніській
республіці, не позбавляв обов'язку суд
першої інстанції, оскільки згода
матері на тимчасовий виїзд дитини
відсутня, досліджувати докази в
обґрунтування мети, періоду та країни
виїзду дитини за кордон без супроводу
матері.

Так, наявність будь-яких хронічних чи
постійних хвороб дитини
спростовується наданими відповідачем
суду першої інстанції в матеріали
справи світлокопіями із амбулаторної
карти дитини (а.с.34), із яких вбачається
що на час ухвалення рішення суду судом
першої інстанції дитина останній раз
хворіла 22.10.2013 року.

З урахуванням встановлених у справі
обставин та вимог закону, суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку у цій справі про те, що суд
вправі надавати дозвіл на виїзд дитини
за кордон до досягнення нею певного
віку без згоди матері, яка не
позбавлена батьківських прав, оскільки
надання такого дозволу в порушення
вимог ст.ст.153 СК України фактично
позбавить мати дитини, яка є
малолітньою, так як їй на час ухвалення
оскаржуємого рішення було лише 4
(чотири) повних роки, можливості
особистого безперешкодного
спілкування з нею.

Згідно із принцип 6 Декларації прав
дитини малолітня дитина може бути
розлучена зі своєю матір'ю лише у
винятковій ситуації.

Ознаки виняткової ситуації для
розлучення малолітньої дитини із
матір'ю на зазначений судом першої
інстанції в оскаржуємому рішенні суду
період - два місяці - за бажанням батька
дитини у цій справі відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 171 СК
України суд має право постановити
рішення всупереч думці дитини, якщо
цього вимагають її інтереси.

Однак, у цій справі, навпаки, тимчасовий
виїзд дитини за кордон із батьком без
згоди та супроводу матері суперечить
саме інтересам малолітньої дитини.

Крім того, встановлено, що дитина вже
перебуває на оздоровленні із матір'ю
(відповідачем у цій справі) у Німеччині
(повідомлення матері на адресу
апеляційного суду).

Позитивний висновок органу опіки та
піклування з приводу позову позивача у
цій справі не мав для суду першої
інстанції наперед встановленого
значення, а мав оцінюватись судом у
сукупності із іншими доказами у цій
справі.

Сам по собі позитивний висновок органу
опіки та піклування без належного
обґрунтування суду необхідності
виїзду дитини саме у визначений за
оскаржуємим рішенням суду першої
інстанції з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року
період до Турецької та Туніської
республік без згоди та без супроводу
матері, з метою «відвідування родичів
та для лікування», нічого не
підтверджує і не спростовує у цій
справі.

Згідно зі ст. 157 ч. 1 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно, тобто сімейне законодавство
виходить із принципу повної
рівноправності обох батьків - батька і
матері-у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей.

Посилання позивача на те, що
відповідачка не дає згоди на виїзд
дитини, своєю поведінкою ускладнює
процес оформлення документів для
виїзду дитини за кордон для
відвідування родичів та для лікування,
не можна визнати обґрунтованими,
оскільки ухвалене судом апеляційної
інстанції рішення не позбавляє
позивача права у подальшому заявляти
вимоги про надання дозволу за рішенням
суду на виїзд дитини за кордон із
наведенням належного обґрунтування
такого виїзду.

Доводи позивача про порушення норм
Конвенції про права дитини є
голослівними, оскільки ухвалюючи це
рішення, апеляційний суд виходить саме
із захисту прав дитини.

При вищевикладених обставинах,
апеляційний суд визнає, що наведені в
апеляційній скарзі відповідача доводи
є обґрунтованими і належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування
оскаржуваного рішення та ухвалення
нового.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК
України щодо його законності та
обґрунтованості.

За таких обставин, рішення Рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 30 травня 2014
року у цій справі слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - орган з питань опіки,
піклування та усиновлення служби у
справах дітей виконавчого комітету
Бердянської міської ради про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди та супроводу одного з батьків
відмовити.

Крім того, у разі задоволення
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1,
остання має право на компенсацію за
рахунок позивача ОСОБА_2 понесених у
цій справі судових витрат при
зверненні до суду апеляційної
інстанції у вигляді судового збору 121,80
грн. (а.с.85).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 травня
2014 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - орган з питань опіки,
піклування та усиновлення служби у
справах дітей виконавчого комітету
Бердянської міської ради про надання
дозволу на виїзд дитини за кордон без
згоди та супроводу одного з батьків
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на
користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3) судові
витрати у вигляді судового збору 121,80
грн., понесені при зверненні до
апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБоєва
В.В.Маловічко С.В.Гончар М.С.