Провадження № 22-ц/779/1241/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Мелінишин Г.П., Матківського Р.Й.

секретаря
Бойчука Л.М.

з участю: представника відповідача -
Міщенко Ольги Олександрівни

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Енергоресурси» про
стягнення невиплаченої заробітної
плати та середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
16 квітня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що
перебував з відповідачем у трудових
відносинах з 10.02.2010 року до 07.09.2012 року.
Згідно наказу №0015-к від 10.02.2010 року був
прийнятий на посаду заступника
генерального директора з
організаційних питань ТзОВ
«Енергоресурси», з посадовим окладом
900грн. Згідно наказу №17-к від 29.03.2010 року
був переведений на посаду операційного
директора з посадовим окладом 3000грн.
Вважає, що відповідач не доплатив йому
234 грн. 65 коп. зарплати за березень,
оскільки він в цьому місяці працював на
двох різних посадах та мав на кожній
відповідний оклад. Зазначена сума не
виплачена відповідачем і при
звільненні його з роботи. Просив суд
стягнути з відповідача 234 грн. 65 коп.
заробітної плати та середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні з 08.09.2012 року по день
винесення судового рішення з
розрахунку 3000 грн. 14 коп. за кожен
місяць затримки.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 16 квітня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не врахував того, що
переведення у розумінні ст. 32 КЗпП
України - це таке переміщення
працівника, при якому змінюється
виконувана робота. Таким чином між
працівником та роботодавцем
укладається новий трудовий договір.
Відповідач в даному випадку
зобов'язаний був вказати у наказі про
переведення його на іншу посаду розмір
посадового окладу, як це було зроблено
в наказі про призначення його на посаду
при прийнятті на роботу. Однак цього
зроблено не було.

Апелянт також вказує, що розмір окладу
в сумі 3000грн. був встановлений згідно
домовленості між ним та відповідачем і
саме такий оклад було внесено в його
особову картку працівника (типова ф.
П-2), що підтверджується його підписом у
зазначеній картці. Однак, не зважаючи
на ухвалу суду про забезпечення
доказів, відповідач зазначений доказ
суду не надав, мотивуючи тим, що особові
картки на підприємстві ведуться в
електронному виді. Суд в даному випадку
обмежився тільки роз'ясненням щодо
недопущення таких порушень в
майбутньому та не постановив з цього
питання окрему ухвалу.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Апелянт в судове засідання не з'явився,
хоча належним чином повідомлявся про
час й місце розгляду справи, що у
відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача апеляційну
скаргу заперечила, вважає її
безпідставною, а рішення суду законним
та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та безпідставними,
оскільки ним не наведено доказів про
те, що в день звільнення йому не було
виплачено всі належні суми.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

У відповідності до вимог ст. 116 КЗпП
України, при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
позивач перебував з відповідачем у
трудових відносинах з 10.02.2010 року до
07.09.2012 року. Згідно наказу №0015-к від
10.02.2010 року був прийнятий на посаду
заступника генерального директора з
організаційних питань ТзОВ
«Енергоресурси», з посадовим окладом
900грн. (а.с. 4). Згідно наказу №17-к від
29.03.2010 року був переведений на посаду
операційного директора (а.с. 66, 67). В
даному наказі відсутні будь-які
посилання на розмір посадового окладу.
Згідно штатного розпису ТзОВ
«Енергоресурси» на 2010 рік ( по офісному
приміщенню м. Ужгород, вул.. Минайська,
14-6), затвердженого 30.12.2009 року, розмір
посадового окладу операційного
директора у березні 2010 року складав
900грн. (а.с. 74-76). Згідно штатного розпису
ТзОВ «Енергоресурси» (по офісному
приміщенню м. Ужгород, вул. Минайська,
14-6), затвердженого 01.04.2010 року, розмір
посадового окладу операційного
директора з 01 квітня 2010 року складав
3000грн. (а.с. 77-79).

Вищевказані обставини підтверджуються
документальними доказами, що є в
матеріалах справи, та не заперечуються
сторонами.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 96 КЗпП
України, посадові оклади службовцям
установлює власник або уповноважений
ним орган відповідно до посади і
кваліфікації працівника. За
результатами атестації власник або
уповноважений ним орган має право
змінювати посадові оклади службовцям у
межах затверджених у встановленому
порядку мінімальних і максимальних
розмірів окладів на відповідній
посаді.

Судом також встановлено, що згідно
наказу №К-000307 від 07.09.2010 року, ОСОБА_3
було звільнено з роботи з посади
операційного директора за власним
бажанням на підстави заяви від 09.08.2012
року та виплачено в день звільнення всі
належні йому суми (а.с. 6).

Таким чином суд повно з'ясував
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав належну оцінку
доказам та постановив рішення, яке
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що розмір
окладу в сумі 3000грн. був встановлений
згідно домовленості між ним та
відповідачем і саме такий оклад було
внесено в його особову картку
працівника (типова ф. П-2) не заслуговує
на увагу, оскільки не підтверджується
жодними належними та допустимими
доказами.

Врахувавши зазначені обставини, суд
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового або зміни
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення судом ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 16 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Г.П. Мелінишин

Р.Й. Матківський