АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5631/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 644/4993/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,
Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Харкова від 09 липня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон,-

В С Т А Н О В И
Л А:

28 травня 2014 року позивачка звернулася
до суду з позовною заявою, в якій
просить надати дозвіл малолітній
доньці ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
тимчасовий виїзд за межі України у
супроводі матері ОСОБА_2 без дозволу
батька ОСОБА_1 на весь час до досягнення
нею повноліття.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що у них з
відповідачем, який є колишнім
чоловіком і батьком їх дитини, склалися
дуже складні стосунки, що
перешкоджають їм у спілкуванні, яке
кожного разу закінчується скандалами
та викликами міліції.

Внаслідок їх складних взаємовідносин
між собою з приводу дитини відповідач
відмовляє їй в здійсненні оздоровлення
дитини за кордоном, хоча сам не платить
аліменти і не організовує дитині
відпочинок та оздоровлення.

Так, вона забронювала номер на двох з
дитиною в президент -готелі «Таврида» в
період часу з 01.08.2014 по 31.08.2014 року та з
01.09.2014 року по 31.09.2014 року, що
знаходиться в м.Ялті Російської
Федерації та планує відпочити в
Туреччині в липні 2014 року, точна дата
невідома.

На звернення до відповідача з
проханням надати дозвіл на виїзд
дитини за кордон, а саме до Російської
Федерації та Турецької Республіки у
вказаний період часу, він такого
дозвілу не надає.

У судовому засіданні позивачка
уточнила, що не буде заперечувати, щоб
суд надав дозвіл на виїзд дитини в
період з 01.08.2014 року по 30.09.2014 року до
Турецької Республіки та Російської
Федерації без дозволу батька, оскільки
на цей період часу в неї вже
заброньовано готель в м.Ялті та
заброньований тур до Турецької
Республіки.

Відповідач проти позову заперечував.
Пояснив, що не заперечує проти виїзду
доньки на відпочинок до Туреччини і
надав позивачці в судовому засіданні
нотаріально завірену заяву про дозвіл
на виїзд дитини до Турецької
Республіки в період часу до 31.07.2014 року.
Проти виїзду доньки до Криму він
заперечував, так як зараз це є
окупована територія, де неспокійна
обстановка, непридатна для відпочинку
дитини. Крім того, зазначає, що вибраний
позивачкою готель в м.Ялта не підходить
саме для оздоровлення дітей, так як в
ньому відсутня дитяча столова.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 09 липня 2014
року частково задоволено позов ОСОБА_2
Надано дозвіл малолітній ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за
межі України у супроводі матері ОСОБА_2
в період з 01.08.2014 року по 30.09.2014 року до
Турецької Республіки та Російської
Федерації - без дозволу батька ОСОБА_1. В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
надання малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
дозволу на тимчасовий виїзд за межі
України без дозволу батька ОСОБА_1 на
весь період до досягнення дитиною
повноліття відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові
витрати в сумі 243 грн. 60к.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення районного суду та відмовити
позивачці в задоволенні позову. В
обгрунтування апеляційної скарги
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивачка до подання
позову не зверталася до нього з приводу
вказаного питання. Наголошує на те, що
не заперечує проти виїзду дитини до
Турецької Республіки та вважає, що
надання дозволу на виїзд до Криму не
потрібно, оскільки Крим є територією
України. Вказує на ті ж обставини, що і в
суді першої інстанції.

ОСОБА_2 вказане рішення не
оскаржила.

Апелянт ОСОБА_1, будучи належним
чином повідомленим про день та місце
розгляду справи, у судове засідання
апеляційного суду не з»явився, надав
суду клопотання про відкладення
розгляду справи на дату після 23.08.2014
року в зв»язку з відрядженням. Доказів
про відрядження не надав.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Судова колегія не може визнати
причину неявки апелянта в судове
засіданні поважною, оскільки він не
надав доказів та розцінює це як бажання
відкласти розгляд справи в метою
унеможливити виконання рішення суду.

Враховуючи строки розгляду
апеляційної скарги на рішення суду та
що в рішенні суду вказано конкретний
невеликий термін надання дозволу, а
саме з 01.08.2014 року по 30.09.2014 року, судова
колегія знаходить можливим розглянути
справу у відсутності ОСОБА_1

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні
вимоги щодо надання дозвілу малолітній
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий
виїзд за межі України у супроводі
матері ОСОБА_2 в період з 01.08.2014 року по
30.09.2014 року до Турецької Республіки та
Російської Федерації без дозволу
батька ОСОБА_1 суд першої інстанції
виходив в першу чергу з інтересів
дитини, так як подорожі за кордон
позитивно вплинуть на розширення
світогляду дитини, урізноманітнить її
відпочинок та зможуть покращити її
фізичний та духовний розвиток. Позиція
відповідача, який зволіканням або
бездіяльністю фактично перешкоджає
виїзду дитини за кордон, порушує права
дитини. В іншій частині суд першої
інстанції відмовив в задоволенні
позовних вимог, так як надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон до
досягнення нею шістнадцятирічного
віку та без згоди одного із батьків,
суперечить вищевказаним нормам
матеріального права, змісту положень
ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають
рівність прав і обов'язків батьків
відносно виховання дитини,

Судова колегія погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він є правильним і зроблений у
відповідності із зібраними доказами.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла 16 років, має право
на виїзд за межі України за згодою
батьків, піклувальників та в їхньому
супроводі або в супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно зі ст. 155 Сімейного кодексу
України здійснення батьками своїх
права та виконання обовязків мають
грунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» оформлення проїзного
документа дитини проводиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників.

За відсутності згоди одного з батьків,
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволений
на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянам України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМ України № 231 від 31
березня 1995 року, з наступними змінами і
доповненнями, за відсутністю згоди
одного з батьків виїзд неповнолітнього
за кордон може бути дозволений за
рішенням суду.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 року № 231 (із змінами)
визначено зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям громадянам
України згідно з цими правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/ проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Зазначене свідчить, що діючим
законодавством не встановлено
обмеження щодо виїзду неповнолітньої
дитини за кордон, а лише встановлено
певний порядок її виїзду за згодою
батьків або за дозволу суду при
відсутності згоди одного з батьків.

Матеріали справи свідчать, що сторони
є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
після розірвання шлюбу між батьками
залишилася проживати з матір'ю (
а.с.56-58).

Позивачка в судовому засіданні
апеляційного суду пояснила, що
забронювала туристичний тур на
відпочинок на двох з донькою в
Турецькій Республіці з 16.08.2014 року по
31.08.2014 року, що підтверджується копією
заявки на бронювання ( а.с.62-67). Вказане
підтверджує дійсний намір позивачки
виїхати з дитиною на відпочинок та
оздоровлення в цей період часу у
вказану країну. Позивачка пояснила, що
має можливість та бажання на протязі
цих двох місяців, з урахуванням
зайнятості по роботі, виїхати
відпочити до Туреччини та до м. Санкт-
Петербургу Російської Федерації, де у
неї мешкають близьки родичі. Поїздку до
Криму вона відклала та погодилася, що
це окупована територія, де неспокійна
обстановка, непридатна для відпочинку
дитини.

Крім того, матеріали справи, а саме
копії постанов про відмову в порушенні
кримінальних справ( а.с.31- 52) свідчать,
що між сторонами дуже складні
взаємовідносини, які не дозволяють їм
спокійно вирішувати питання щодо
спільної дитини.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідач не давав
позивачці згоди на виїзд дитини за
кордон на її прохання як до подачі
позову, так і після нього ( а.с.28).

Також суд першої інстанції
обгрунтовано визнав, що наданий
відповідачем в судовому засіданні суду
першої івнстанції дозвіл на виїзд
дитини до Туреччини в період з 08.07.2014
року по 31.07.2014 року з посиланням на те,
що саме в позовній заяві позивачка
посилалася на такі дати виїзду дитини в
Турречину, не може бути прийнятий до
уваги, так як з урахуванням часу
судового розгляду він втратив сенс,
тоді як позивачка в інтересах дитини
забронювала туристичний тур на іншу
дату з 16.08.2014 року по 31.08.2014 року.

За таких обставин суд першої інстанції
задовольняючи позов та надаючи дозвіл
малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
тимчасовий виїзд за межі України у
супроводі матері ОСОБА_2 в період з
01.08.2014 року по 30.09.2014 року до Турецької
Республіки та Російської Федерації
без дозволу батька ОСОБА_1 виходив в
першу чергу з інтересів дитини,
оскільки подорожі за кордон позитивно
вплинуть на розширення світогляду
дитини, урізноманітнить її відпочинок
та зможуть покращити її фізичний та
духовний розвиток. Позиція
відповідача, який зволіканням або
бездіяльністю фактично перешкоджає
виїзду дитини за кордон, порушує права
дитини.

Крім того, суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив в іншій частині
позовних вимог, так як надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон до
досягнення нею шістнадцятирічного
віку та без згоди одного із батьків,
суперечить вищевказаним нормам
матеріального права, змісту положень
ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають
рівність прав і обов'язків батьків
відносно виховання дитини.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.
Вони фактично повторюють доводи,
викладені ОСОБА_1 в судовому засіданні
суду першої інстанції та не
спростовують висновків районного суду.

За таких обставин підстав для зміни або
скасування судового рішення судова
колегія не вбачає. Відповідно,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Харкова від 09 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: