АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5249/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 630/382/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,
Пилипчук Н.П.

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Люботинського
МВ ГУ ДМС України в Харківській області
на рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 11 червня 2014
року по справі за заявою ОСОБА_1,
заінтересована особа: Люботинський МВ
ГУ ДМС України в Харківській області
про встановлення юридичного факту
проживання на території України,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в
якій просить встановити факт того, що
він, уродженець м. Мозирь Гомельської
області Білорусі, постійно проживає на
території України з березня 1990 року по
теперішній час.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1
посилається на те, що має паспорт
громадянина СРСР та проживав в м.
Мозирь Гомельської області Білорусі.
На початку 1990 року він переїхав мешкати
до с. Ольшани Дергачівського району
Харківської області до своєї тітки
ОСОБА_2 Через кілька місяців він
познайомився зі своєю майбутньою
дружиною, ОСОБА_3 та переїхав мешкати до
неї в АДРЕСА_1. В 1993 році вони
зареєстрували шлюб. На прикінці 1993
року у них народилася донька ОСОБА_5. В
подальшому вони продали будинок в с.
Пересічне та переїхали проживати в м.
Люботин, де купили будинок.
Встановлення даного факту йому
необхідно йому для отримання паспорту
громадянина України. Від часу приїзду
на початку 1990 року, він проживав в
Україні постійно разом з сім'єю, лише
кілька разів він відвідував батьків,
які залишилися в Білорусі.

Справа розглянута судом першої
інстанції у відсутності
заінтересованої особи- Люботинського
МВ ГУ ДМС України в Харківській
області.

Рішенням Люботинського міського суду
Харківської області від 11 червня 2014
року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Люботинське МВ ГУ ДМС України в
Харківській області звернулося з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення районного суду та в
задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. В
обгрунтування апеляційної скарги
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що заявник не надав суду
доказів того, що на 24.08.1991 р.- на час
набрання чинності Закону України «Про
громадянство України » , а саме з
початку 1990 року він проживає на
території України,

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того
що він постійно проживає на території
України з березня 1990 року.

В апеляційній скарзі апелянт
наголошує, що ОСОБА_1 не надав доказів,
що на 24.08.1991 р.- на час набрання чинності
Закону України «Про громадянство
України » , а саме з початку 1990 року він
проживає на території України.
Зазначене представник апелянта
пояснила і в суді апеляційної
інстанції.

Між тим вказане твердження є
безпідставним.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м.
Мозирь Гомельської області Білорусі та
йому було видано відділом Внутрішніх
справ Мозирського міськвиконкому
Гомельської області 09 лютого паспорт
громадянина СРСР серії НОМЕР_1, в якому
відсутня відмітка про приналежність до
громадянства Білорусі або іншої
держави пострадянського простору( а. с.
6,7).

27 серпня 1993 року ОСОБА_1 одружився зі
ОСОБА_4,якій після укладення шлюбу
присвоєно призвище ОСОБА_1 ( а. с.9). В
паспорті заявника ОСОБА_1 проставлена
відмітка про укладення шлюбу( а. с. 6
звор. стор).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народилась
дочка ОСОБА_5 ( а. с. 10).

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_4.,
допитані судом першої інстанції,
підтвердили обставини постійного
проживання ОСОБА_1 на території України
з початку 1990 року та що з того часу він з
України на постійне місце мешкання
нікуди не виїзджав.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 на
території України в с. Пересічне
Харківської області з початку 1990 року
підтверджується і актом депутата
Пересічанської селищної Ради ( а. с. 20).
Вказаний акт є належним доказом по
справі, бо містить данні та підписи
свідків, завірений печаткою, не
оспорений та складений офіційною
особою.

Зазначене свідчить, що суд першої
інстанції зробив правильний висновок,
що ОСОБА_1 постійно проживає на
території України з початку 2000 року.

Судова колегія знаходить
безпідставними посилання апелянта, що
ОСОБА_1 не надав доказів про факт
постійного проживання на території
України з початку 1990 року.

Відповідно до п.1 ч.І ст.З Закону України
«Про громадянство України»
громадянами України є в тому числі усі
громадяни колишнього СРСР, які на
момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно
проживали на території України.

Згідно п.8 «Порядку провадження за
заявами і поданнями з питань
громадянства України та виконання
прийнятих рішень» затвердженого
Указом Президента України від 27
березня 2001 року №215 в редакції від 27
червня 2006р. №588/2006 « 8. Для встановлення
належності до громадянства України
відповідно до пункту 1 частини першої
статті 3 Закону особа яка за станом на 24
серпня 1991 року постійно проживала на
території України і перебувала у
громадянстві колишнього СРСР, але не
має у паспорті громадянина колишнього
СРСР відмітки про прописку, що
підтверджує факт її постійного
проживання на території України на
зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення
належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина
колишнього СРСР. У разі відсутності
паспорта громадянина колишнього СРСР
подається довідка територіального
органу Державної міграційної служби
України про встановлення особи та про
те, що за станом на 24 серпня 1991 року
особа перебувала в громадянстві
колишнього СРСР (за наявності
документів, що підтверджують
зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення
юридичного факту постійного
проживання особи на

території України за станом на 24 серпня
1991 року.»

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Отже цивільно-процесуальний кодекс не
визначає пріоритет одного доказу перед
іншим та фактично вважає рівними по
юридичній сили що показання свідків що
письмові докази, що виснови експертів,
тощо. Виключення містяться в ст.59-60 ЦПК,
але до данної справи вони відношення не
мають.

Відповідно до ст.ст. 234, 256 ЦПК України у
порядку окремого провадження
розглядаються справи про встановлення
фактів, що мають юридичне значення. У
судовому порядку можуть бути
встановлені також факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

За таких обставин судова колегія
знаходить, що суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1
про встановлення юридичного факту
проживання на території України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно
досліджені і оцінені обставини по
справі, надані сторонами докази. Доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Підстав для зміни або скасування
судового рішення судова колегія не
вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст.
307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Люботинського МВ ГУ
ДМС України в Харківській області
відхилити.

Рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 11 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: