Справа № 761/7085/14-ц
Провадження №2/761/3229/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Волошина
В. О.

при секретарі:
Криворучко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: Головне управління юстиції у м.
Києві про визнання права власності;
визнання свідоцтв про право на
спадщину за заповітом частково
недійсними, -

в с т а н о в и в :

В березні 2014р. позивач ОСОБА_1 звернувся
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2
(далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_3
(далі по тексту - відповідач 2), третя
особа: Головне управління юстиції у м.
Києві, в якому просив суд: визнати за
собою право власності на літню кухню
під літерою «Д», площею 44,2 кв. м, та
гараж під літерою «Г» з підвалом,
площею 26,3+7 кв.м., розміщені у
будинковолодінні АДРЕСА_1; визнати
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ім'я
відповідачів 1, 2, у частині включення до
спадкового майна гаражу з підвалом під
літерою «Г» та літньої кухні під
літерою «Д».

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що йому та його діду
- ОСОБА_4 було передано у спільну
приватну власність земельну ділянку,
загальною площею 0,0791 га, з цільовим
призначенням для обслуговування
жилого будинку і господарських
будівель по АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва про право на
особисту власність і на домоволодіння
позивачу належить 48/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, решта - 52/100
домоволодіння належать його дядькам:
відповідачам 1, 2, відповідно до
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом, після смерті ОСОБА_4 На думку
позивача до складу спадщини, після
смерті ОСОБА_4 були помилково включені
гараж з підвалом під літерою «Г» та
літня кухня під літерою «Д», право
власності на які він не встиг
зареєструвати за життя діда, і які не
можуть відноситись до спільної
часткової власності, оскільки були
побудовані за особисті кошти позивача,
за згодою померлого ОСОБА_4, введені
позивачем в експлуатацію, і якими
виключно він користується.

Оскільки в досудовому порядку вирішити
спір неможливо, позивач вимушений був
звернутись до суду з вказаним позовом
для захисту свого права.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, з підстав,
зазначених в позові і просила суд позов
задовольнити.

Відповідачі 1, 2 та представник
відповідача 2 проти позову
заперечували, зазначаючи, що вказані
спірні приміщення будував
спадкодавець за життя, проте не
заперечували того факту, що вказаними
приміщеннями постійно користується, і
утримує їх виключно позивач.

Третя особа, про час та місце розгляду
справи оповіщалась у встановленому
законом порядку, надіслала на адресу
суду клопотання про розгляд справи у
відсутність свого представника.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача 1, 2 та
представника відповідача 2,
розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це
встановлено судом, позивачу на праві
спільної часткової власності належить
48/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
особисту власність і на домоволодіння,
виданого Шевченківською районною
державною адміністрацією в м. Києві 17
червня 1999 р. та зареєстрованого у КП
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації» 08 липня 1999 р., (№ 143-252 у
реєстраційній книзі).

Інша частина - 52/100 домоволодіння
належала померлому ОСОБА_4 - діду
позивача, батьку - відповідачів 1, 2. За
життя ОСОБА_4 було складено заповіт від
13 квітня 2010р., посвідчений державним
нотаріусом Третьої Київської
державної нотаріальної контори,
відповідно до якого належну йому
частину домоволодіння АДРЕСА_1 він
заповів: ? частину - відповідачу 1, ? -
відповідачу 2. Крім того, спадкодавець
також заповів садовий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_2 та
земельну ділянку, розташовану на
території Козинської селищної ради
Обухівського району Київської області:
відповідачам 1, 2 та ОСОБА_5 - батьку
позивача в рівних частинах.

Згідно із свідоцтвами про право на
спадщину за заповітом від 20 грудня 2011р.
на ім'я відповідачів 1, 2, спадщина на яку
в указаних частках видано ці свідоцтва
складається з 52/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1. Житловий будинок -
цегляний, позначений за планом
земельної ділянки під літ. «А»,
житловою площею 124,6 кв.м, має при собі
наступні надвірні будівлі та споруди:
гараж з підвалом під літ. «Г», літня
кухня під літ. «Д», споруди №1-5;І;ІІ.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач зазначав, що до складу
спадщини, після смерті ОСОБА_4 були
помилково включені гараж з підвалом
під літерою «Г» та літня кухня під
літерою «Д», право власності на які він
не встиг зареєструвати за життя діда, і
які не можуть відноситись до спільної
часткової власності, оскільки були
побудовані за особисті кошти позивача,
за згодою померлого ОСОБА_4, введені ним
в експлуатацію, і якими виключно він
користується.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним (ч. 4
ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України
визначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Право власності на нерухоме майно
виникає з моменту прийняття його до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов`язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом, розпорядженням
Шевченківської районної у м. Києві
державної адміністрації № 170 від 27
лютого 2009 р. було затверджено Акт
державної приймальної комісії від 20
січня 2009 р. про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта літньої кухні під літерою «Д»,
переобладнаної з сараю та гаражу під
літерою «Г» у садибі АДРЕСА_1, та надано
позивачу право зареєструвати за собою
у КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації» право власності на
зазначені об'єкти нерухомого майна
господарські споруди у садибі АДРЕСА_1.
Відповідні відомості внесені до
технічного паспорту будинку.

В судовому засіданні представник
позивача зазначала, що за життя
спадкодавця, позивач не встиг
зареєструвати за собою право власності
на спірні приміщення, при цьому
стороною позивача надано суду належні
і допустимі докази, що будівництво
спірних приміщень здійснювалось саме
ним.

Таким чином, суд вважає, що до складу
спадщини, після смерті ОСОБА_4 не можуть
бути включені гараж з підвалом під
літерою «Г» та літня кухня під літерою
«Д», які не можуть відноситись до
спадкової маси та до спільної
часткової власності, оскільки були
побудовані за особисті кошти позивача,
за згодою померлого ОСОБА_4, введені
позивачем в експлуатацію, і якими
виключно користується позивач, що
підтвердили в судовому засіданні
відповідачі 1, 2.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, а також
роз'яснень наведених Пленумом
Верховного Суду України у п. 27
Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про
судову практику у справах про
спадкування» свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, порушення у зв'язку
з видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, що вимоги позивача про
визнання недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом від 20 грудня
2011р. зареєстровані в реєстрі за №№ 2-1757,
2-1759, на ім'я відповідачів 1, 2 у частині
включення до спадкового майна гаражу з
підвалом під літерою «Г» та літньої
кухні під літерою «Д» є обґрунтованими
і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи сторони відповідачів 1, 2, що
спірне майно було збудовано
спадкодавцем за життя, і повинно
відноситись до спадкової маси після
смерті останнього судом оцінюється
критично, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
03 грудня 1993р. позивач набув право
власності на 30/100 частин домоволодіння
на підставі договору дарування,
укладеного між ОСОБА_4 і ним. На час
дарування на території
будинковолодіння знаходилися окрім
цегляного будинку жилою площею 77,6 кв.м.,
також господарські будівлі, а саме:
сарай під літ. «Б», гараж під літ. «В» та
гараж під літ. «Г», що відображено у
технічному паспорті будинковолодіння
АДРЕСА_1 станом на 1993 р, при цьому з
відомостей, які містяться в технічному
паспорті, зазначені гаражі мали
бетонний фундамент та металеві стіни.

В судовому засіданні сторони не
заперечували того факту, що жодна із
зазначених господарських будівель на
даний час не існує. На місці сараю під
літ. «Б» та гаражу під літ. «В» було
побудовано капітальний двоповерховий
гараж з площею кожного поверху 82,7 кв. м,
позначений в технічному паспорті
жилого будинку (домоволодіння) АДРЕСА_1
станом на 1999 р. та технічному паспорті
на садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1 станом на 2008 р. - під
літ. «Б». Стосовно гаражу під літ. «Г»
(станом на 1993 р.), то в судовому
засіданні представник позивача
повідомила, що поблизу місця, де він
раніше знаходився, було збудовано
сарай, на місці якого потім була
побудована позивачем літня кухню під
літ «Д». Також, сторона позивача
наголошувала, що позивачем було
збудовано новий гараж, який примикає до
гаражу під літ. «Б» (технічні паспорти
будинку станом на 1999 р. та 2008 р.), що
належить відповідачам, а також
звертала увагу суду, що між літньою
кухнею літ «Д» та гаражем під літ. «Г»
на даний час знаходиться навіс, на
місці якого колись і знаходився гараж
під літ «Г» (технічний паспорт станом
на 1989 р.), та який не має жодного
відношення до гаражу під літ. «Г», який
був збудований позивачем.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391,
386 ЦК України, власник вправі
звернутися до суду з вимогою про захист
порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Стосовно позовних вимог про визнання
за позивачем права власності на літню
кухню під літерою «Д», площею 44,2 кв. м,
та гаражу під літерою «Г» з підвалом,
площею 26,3+7 кв.м., розміщені у
будинковолодінні АДРЕСА_1, як на
самостійні об'єкти права власності, то
в цій частині позов не підлягає
задоволенню, оскільки, в силу положень
ст. 16 ЦК України, позивачем обрано
невірний спосіб захисту порушеного
права, враховуючи норми ст. ст. 186, 380, 381
ЦК України, господарсько-побутові
будівлі (сарай, гараж, санвузол і т. ін.),
наземні і підземні комунікації
(водопостачання, очисні споруди тощо),
що розташовані з житловим будинком на
одній земельній ділянці і призначені
для забезпечення власника необхідними
засобами благоустрою, вважаються
приналежністю головної речі і не є
самостійними нерухомими речами, у
зв'язку з чим право власності на
зазначені будівлі та споруди як на
окремі об'єкти визнаватися не може, а
тому позивач повинен був звернутись з
вимогами про зміну розміру своєї
частки у праві спільної часткової
власності, з урахуванням здійсненого
ним будівництва спірних об'єктів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів 1, 2 на користь позивача
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі по 121,8 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209,
212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. 41
Конституції України, ст. ст. 15, 16, 316, 318,
321, 331, 375, 386, 391, 1216, 1217, 1218, 1301 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: Головне управління юстиції у м.
Києві про визнання права власності;
визнання свідоцтв про право на
спадщину за заповітом частково
недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 20 грудня
2011р. зареєстровано в реєстрі за № 2-1759,
на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у частині
включення до спадкового майна гаражу з
підвалом під літерою «Г» та літньої
кухні під літерою «Д».

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 20 грудня
2011р. зареєстровано в реєстрі за № 2-1757,
на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у частині
включення до спадкового майна гаражу з
підвалом під літерою «Г» та літньої
кухні під літерою «Д».

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 121 /сто
двадцять одна/ грн. 80 коп. з кожного.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: