Справа №591/2820/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Грищенко О. В.Номер
провадження 22-ц/788/1520/14 Суддя-доповідач -
Білецький О. М. Категорія - 57
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 серпня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Білецького О. М.,

суддів - Семеній Л. І. , Шевченка В. А. ,

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 15 липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит»,

треті особи: ОСОБА_4, Національний банк
України,

про визнання кредитного договору
недійсним, відшкодування збитків та
моральної шкоди,

в с т а н о
в и л а :

24 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом.

Уточнивши вимоги (а.с.36, 40), просила
укладений між нею та відповідачем
кредитний договір від 21 серпня 2006 року
визнати недійсним з підстав нечесної
підприємницької діяльності, обману,
порушення законодавства щодо
встановлення ціни, відсоткової ставки,
комісійної винагороди та пені,
застосувати наслідки недійсності
даного правочину, стягнувши з
відповідача збитки у подвійному
розмірі, що становить 10779 грн. 26 коп., а
також 13417 грн. 89 коп. на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 15 липня 2014 року у задоволенні
позову відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, невідповідність висновків
фактичним обставинам та порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить зазначене рішення суду
скасувати, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову у повному обсязі.

Вважає, що суд не звернув уваги на
відсутність істотної умови договору -
ціни.

Доводить про фіктивність положень
кредитного договору, які встановлюють
процентну ставку за користування
кредитом у розмірі 0,0001% та вводять
позичальника в оману, приховуючи
фактичний розмір відсотків шляхом
нарахування комісійної винагороди.

Вказує, що не всі сплачені нею платежі
на погашення боргу враховані банком, а
також, що не застосовано скорочені
строки позовної давності.

Заслухавши пояснення позивача,
заперечення представника відповідача,
дослідивши матеріали та перевіривши
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як роз'яснено у п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року № 9 правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього
Кодексу.

В силу ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо у належній формі
сторони досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

За змістом ст.ст.1054, 1055 ЦК України
істотними умовами кредитного договору
є його предмет - виключно грошові кошти
(кредит), що надаються позичальнику
(ст.192 ЦК України), ціна - розмір плати, що
сплачує позичальник кредитодавцю за
наданий йому кредит (ст.632 ЦК України),
та його форма - письмова з підписами
сторін (ст.ст.207, 1055 ЦК України), а також
усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч.1, ч.6 ст.19 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною.

Згідно зі ст.230 ЦК України правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Місцевим судом встановлено, що між ТОВ
«Банк «Фінанси та Кредит» (на даний час
- ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») і
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
від 21 серпня 2006 року №11/Б-2006/89, за
умовами якого остання отримала 7900 грн.
40 коп. кредиту строком на 3 роки - по 21
серпня 2009 року, на умовах сплати за
користування кредитом 0,0001% річних на
залишок заборгованості на позичковому
рахунку позичальника за період з 01
числа по останнє число місяця (п.2.1, 4.1,
4.2) та зі сплатою щомісяця комісійної
винагороди у розмірі 138 грн. 25 коп., за
весь період до моменту повного
виконання зобов'язання по поверненню
отриманих кредитних ресурсів (п.4.7)
(а.с.13-14).

Сторонами визначено, що погашення
заборгованості здійснюється щомісячно
в термін з 01 по 10 число кожного місяця в
загальному розмірі по 220 грн. (п.3.3).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що за
прострочення повернення кредиту та/або
сплати процентів, позичальник сплачує
банку пеню з розрахунку 1% від
простроченої суми за кожний день
прострочення. Сплата пені не звільняє
позичальника від зобов'язання сплатити
проценти за весь час фактичного
користування кредитними ресурсами.

Згідно з п.6.2 цього договору при
порушенні позичальником термінів
надання будь-яких документів, обов'язок
надання яких передбачено цим
договором, а також не повідомлення про
факти зазначені у п.5.3 договору (зміна
своєї фактичної або поштової адреси,
паспортних даних, тощо), він
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 10% від загальної суми
отриманого кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язання
за вказаним кредитним договором між
ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4
було укладено договір поруки від 21
серпня 2006 року №ФД-89, згідно з пунктами
1.1, 2.1., 2.2, 2.3, 3.1 якого останній
зобов'язався не пізніше 3-х банківських
днів після отримання від кредитора
повідомлення про невиконання
боржником зобов'язання за кредитним
договором, сплатити грошову суму, яку
вимагає кредитор (а.с.15).

Позичальник не виконувала взяті на
себе зобов'язання та не сплатила
належні суми по кредиту.

Заочним рішенням Зарічного районного
суду м.Суми від 09 жовтня 2009 року
стягнуто зі ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на
користь ВАТ Банк «Фінанси та Кредит»
13417 грн. 89 коп. заборгованості за
кредитним договором, та в рівних
частках з кожного по 15 грн. витрат на
ІТЗ розгляду справи і по 67 грн. 09 коп.
судового збору (а.с.38).

За таких правильно і з достатньою
повнотою встановлених обставин суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
усупереч вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України,
позивач не довела того, що при
укладенні кредитного договору вона
була введена відповідачем в оману щодо
його умов та наслідків, та що банком
застосовано нечесну підприємницьку
практику; підписавши кредитний договір
та не скориставшись наданим ст.11
Законом України «Про захист прав
споживачів» правом відкликати
протягом 14 днів свою згоду на укладення
договору, позивачка фактично
погодилась з його умовами, в тому числі
з розміром та порядком нарахування
відсотків за користування, пені та
комісії які за змістом і формою
відповідають вимогам чинного
законодавства; ОСОБА_3 рішення суду про
стягнення з неї заборгованості, як вона
сама визнає, не оскаржувала.

У зв'язку з цим місцевий суд правильно
не вбачав визначених ст.ст.23, 203, 215, 230, 611
ЦК України та ч.1, 6 ст.19 Закону України
«Про захист прав споживачів» підстав
для визнання договору недійсним, для
застосування наслідків недійсності
правочину і для відшкодування
моральної шкоди.

Такі висновки суду узгоджуються і з
роз'ясненнями наданими в пунктах 8, 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Заперечення апелянта з приводу того, що
в момент укладення договору
працівниками банку її не було
повідомлено про ціну договору, чим
введено в оману та щодо
безпроцентності кредиту,
спростовуються текстом самого
кредитного договору у п.2.1 якого
вказано, що банк надає позичальнику у
тимчасове користування кредитні
ресурси на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості, платності, з
оплатою по процентній ставці 0,0001%
річних саме за користування кредитними
коштами, що узгоджується з положеннями
ст.ст.536, 1048, 1056-1 ЦК України і ч.6, 8 ст.49
Закону України «Про банки і банківську
діяльність», а 1% пені є передбаченим
ст.ст.546, 549 ЦК України видом
забезпечення виконання зобов'язання і
у випадку прострочення нараховується
незалежно від нарахування відсотків за
користування кредитом.

Статтею 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено
можливість отримання банком
комісійної винагороди за надані
послуги, розмір якої встановлюється
банком самостійно. Підписуючи
кредитний договір ОСОБА_3 погодилася з
такою умовою.

Доводи апеляційної скарги щодо розміру
заборгованості та застосування
строків позовної давності щодо пені
знаходяться поза межами даного спору.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції є законним і обґрунтованим,
ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307. ст.ст.308,
314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду
м.Суми від 15 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -