Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №289/1745/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Свінцицький
Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Заполовського В.Й.,

суддів:
Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового
засідання Гукової О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа з самостійними вимогами ОСОБА_3
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності на 1/2 частини спільного
сумісного майна та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання права власності на житловий
будинок з будівлями та земельні
ділянки, за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Радомишльського районного суду
Житомирської області від 14 березня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з даним позовом. Зазначала, що з 26
жовтня 2002 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2 Рішенням суду від 02 вересня 2011
року їх шлюб розірвано.

В період шлюбу ОСОБА_2 оформив на себе
кредит та отримав в банку «Аваль» 10 000
грн. за які купили житловий будинок
АДРЕСА_1. Кредит погашався спільними
сімейними коштами. Тому вважає, що
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами є спільною
сумісною власністю їх подружжя, як
майно, що набуте ними в період шлюбу.

Окрім того за час перебування у шлюбі
відповідач отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,1000 га з цільовим призначенням -
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд та земельну ділянку площею 0,1445
га за цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства, які знаходяться за
адресою розташування вказаного
будинку: АДРЕСА_1. Оскільки
відповідачем не визнається її право на
рівну частку у вище зазначеному майні,
то вона звернулася до суду за захистом
своїх прав.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила
визнати вище зазначене майно спільною
сумісною власністю подружжя та в
порядку поділу визнати за нею право
власності на 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1; на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,1000 га та на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,1445 га,
розташованих біля спірного будинку.

Третя особа з самостійними вимогами
ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом. Просив визнати за ним право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
та земельні ділянки, які розташовані
біля будинку.

Обґрунтовував свій позов тим, що його
син - ОСОБА_2, 07.06.2004 року оформив на себе
кредит в банку «Аваль» і в цей же день
за кредитні кошти за договором
купівлі-продажу на ім'я сина ОСОБА_2 був
придбаний житловий будинок АДРЕСА_1.
При цьому, між ним та сином була
укладена угода, що після погашення
кредиту своїми коштами, оскільки таких
коштів сім'я сина не мала, право
власності на будинок перейде до нього.
Оскільки погашення кредиту проводив
особисто він за свої кошти, а також за
свої кошти провів ремонт в будинку, то
вважає, що право власності на будинок і
земельні ділянки належить йому.

Рішенням Радомишльського районного
суду Житомирської області від 14
березня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину житлового будинку
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та
відповідної частини господарських
будівель і споруд, позначених літерами
А-1, і має загальну площу - 58,4 м2, в тому
числі житлову площу - 38,0 м2, хліва Б-1, та
огорожу №1.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2,
а також ОСОБА_3 подали апеляційні
скарги.

ОСОБА_2 вважає рішення суду в частині
задоволення позову ОСОБА_1 незаконним і
необґрунтованим, тому просить його
скасувати в даній частині та
постановити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
та задовольнити зустрічний позов
ОСОБА_3

Зокрема зазначає, що 07.06.2004 року оформив
на себе кредит в банку «Аваль» і в цей
же день за кредитні кошти за договором
купівлі-продажу на його ім'я був
придбаний житловий будинок АДРЕСА_1.
Оскільки коштів на придбання будинку і
на сплату кредиту у нього не було,
так-як він ніде не працював, а доходів
дружини вистачало лише на утримання
сім'ї, то за укладеною з його батьком
ОСОБА_3, угодою кредит погашав
останній. Крім того за кошти батька був
проведений ремонт будинку. А тому
будинок є власністю його батька ОСОБА_3

ОСОБА_3, вважає рішення суду незаконним
і необґрунтованим. Тому просить
скасувати рішення суду та постановити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1 та задовольнити його
зустрічний позов в повному обсязі.

Зазначає, що він є фактичним власником
даного житлового будинку, оскільки
саме він виплачував кредит, який брався
сином на придбання житла. Також, він за
свої кошти зробив перебудову та
капітальний ремонт даного будинку.

Вище зазначене, на думку апелянтів, не
було враховано судом, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 3 Сімейного Кодексу
України «Сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки … Сім'я створюється на
підставах шлюбу, … а також на інших
підставах не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства».

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує
подружжю, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Така
норма закону встановлює презумпцію
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час перебування в
шлюбі.

Згідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Розірвання шлюбу, як передбачено ч. 1 ст.
68 СК України, не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, з 26 жовтня 2002 року
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який був
розірваний судовим рішенням 02.09.2011
року.

07.06.2004 року ОСОБА_2 під час шлюбу з
ОСОБА_1 за кредитним договором отримав
грошові кошти у сумі 10 000 гривень. За ці
кошти ОСОБА_2 цієї ж дати 07.06.2004 року, за
згодою дружини ОСОБА_1, за договором
купівлі-продажу купив житловий будинок
з господарськими будівлями і
спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Оскільки набуття майна за час шлюбу
створює презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя (ст. 60 СК
України), то придбаний за договором
купівлі-продажу даний житловий будинок
з господарськими будівлями і спорудами
суд першої інстанції обґрунтовано
визнав спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

А відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 70
СК України суд обґрунтовано визнав за
позивачкою ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину зазначеного майна та
задовольнив позов в цій частині.

Крім того, є обґрунтованим і висновок
суду про відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання
права власності на спірний будинок
виходячи з наступного.

Як встановив суд та вбачається з
матеріалів справи, спірний будинок був
придбаний за договором купівлі-продажу
від 07.06.2004 року на ім'я ОСОБА_2 за 10 000
грн., які отримав останній по
кредитному договору з Банком (а.с.8-9).
Зазначені обставини визнані сторонами
по справі та не заперечуються.

Відповідно до ст. 328 ЦК України - право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно до ч.1, 3 ст. 334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення.

Відповідно до п.4.1 договору
купівлі-продажу - підставою виникнення
права власності покупця на житловий
будинок - є державна реєстрація цього
договору (а.с.8 на звор.).

Згідно до витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, державна
реєстрація договору купівлі-продажу
проведена 13.07.2004 року (а.с.9 на звор.).

Відтак, за договором купівлі-продажу
від 07.06.2004 року власником будинку
АДРЕСА_1 став ОСОБА_2

Зазначений договір купівлі-продажу, як
і його реєстрація, ніким, в тому числі і
позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3
не оскаржено, договір був і є чинним.
ОСОБА_3 стороною даного договору
купівлі-продажу не являвся, вимог про
визнання його стороною у договорі
купівлі-продажу з переведенням на
нього прав та обов'язків покупця не
заявляв.

Крім того, як правильно визнав суд
першої інстанції, ОСОБА_3 факт
погашення кредиту своїми особистими
коштами не доведений, оскільки наявні в
матеріалах справи квитанції свідчать,
що кредит погашався саме на ім'я ОСОБА_2
Сам лише факт надання Банку коштів
ОСОБА_3 на погашення вказаного кредиту
не може достовірно підтверджувати про
те, що такі кошти належали особисто
останньому.

При цьому, факт погашення кредиту
особистими коштами ОСОБА_3, позивачкою
за первісним позовом ОСОБА_1
заперечується.

Також, як встановлено в суді
апеляційної інстанції та підтверджено
позивачем за зустрічним позовом
ОСОБА_3, він являвся поручителем по
забезпеченню виконання зобов'язань за
кредитним договором ОСОБА_2 та ніс
солідарну відповідальність за
виконання даного кредитного договору.

Разом з тим, діючим законодавством не
передбачено набуття права власності на
нерухоме майно за наявності обставин
та з підстав, на які посилається
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3

Відтак, підстав для задоволення
зустрічного позову ОСОБА_3 у суду не
було.

З огляду на наведене, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що доводи апеляційних скарг
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального
права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
нормами ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційних скарг
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Радомишльського районного
суду Житомирської області від 14
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді