Справа № 369/3722/14-ц Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/4646/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 53
УХВАЛА

Іменем України

19 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Журба С.О., Коцюрба О.П.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Міністерства закордонних справ
України, Державного підприємства
«Головне управління комплексного
обслуговування і будівництва
об'єктів дипломатичної служби» про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И
Л А:

В квітні 2014 року ОСОБА_1
звернувся в суд із вказаним позовом,
який уточнив і просив скасувати
наказ в.о. Міністра закордонних справ
України №561-ос від 25 березня 2014 року
про звільнення позивача з посади
генерального директора Державного
підприємства «Головне управління
комплексного обслуговування і
будівництва об'єктів дипломатичної
служби», поновити його на роботі на
вказаній посаді з 27 березня 2014 року,
стягнути з Державного підприємства
«Головне управління комплексного
обслуговування і будівництва
об'єктів дипломатичної служби» на
свою користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу і стягнути з
Міністерства закордонних справ
України моральну шкоду у розмірі 10
мінімальних заробітних плат, що
складає 12 180гривень.

Позовні вимоги обґрунтовував
тим, що вважає своє звільнення
незаконним. Вказані в оскаржуваному
наказі підстави звільнення: абзац
п'ятий пункту 2.6 і підпункт «г» пункту
« 5.2» Контракту не регулюють які
порушення умов Контракту допустив
ОСОБА_1, що стало причиною його
звільнення з посади. Посилався на те,
що пунктом 5.2 Контракту передбачено
вичерпний перелік підстав припинення
Контракту, інших додаткових угод,
які б змінювали підстави припинення
Контракту, сторонами укладено не
було, позивач умови Контракту не
порушував.

Рішенням Києво-Святошмнського
районного суду Київської області від 23
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким заявлений ним
позов задовольнити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги
із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що при
звільненні ОСОБА_1 відповідачем
дотримані вимоги трудового
законодавства.

Позивачем з перевищенням повноважень
ініційовано підписання договору
суборенди земельної ділянки та
будівництва на ній житлово-офісного
комплексу, умови якого суперечили
законодавству України, а тому
відповідач звільнив позивача з
підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗПП
України.

Також суд вказав, що позивачем не
надано доказів, на які він
посилається як на підставу своїх
вимог.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду, так як
вони відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно з ч.3 ст.21 КЗПП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Відповідно до ст.36 п.8 КЗПП України
підставами припинення трудового
договору є:

8) підстави, передбачені контрактом.

Судом першої інстанції встановлено,
що 30 січня 2014 року між Міністерством
закордонних справ України в особі
виконуючого обов'язки міністра Кожари
Л.О. і ОСОБА_1 укладено трудовий
договір у формі контракту, згідно
якого ОСОБА_1 призначено на посаду
генерального директора Державного
підприємства «Головне управління
комплексного обслуговування і
будівництва об'єктів дипломатичної
служби», що входить до сфери
управління МЗС України. (а.с.8-11).

24 лютого 2014 року згідно наказу №1-в,
виданому генеральним директором
ДП«Головне управління комплексного
обслуговування і будівництва
об'єктів дипломатичної служби»,
ОСОБА_1 відбув у відрядження до
м.Москва Російська Федерація для
опрацювання питання щодо договору
суборенди земельної ділянки під
будівництво Житлово-офісного
комплексу. (а.с.57).

Під час перебування у відрядженні в
м.Москва ОСОБА_1, виконуючи трудові
обов'язки, здійснив пропозицію
Департаменту міського майна м.Москва
та Посольству України у Російській
Федерації в особі Посла України в
Росії ОСОБА_4 укласти тристоронній
договір суборенди земельної ділянки,
площею 6000 кв.метрів, яка знаходиться в
м.Москва по вул..Мінська під
будівництво житлово-офісного
комплексу і при цьому підписав
вказаний договір та скріпив
печаткою ДП«Головне управління
комплексного обслуговування і
будівництва об'єктів дипломатичної
служби». (а.с.44-46).

Листом від 25.02.2014 року до МЗС
України Посол України в Російській
Федерації просив надати роз'яснення
щодо укладення вказаного договору
суборенди. (а.с.42-43).

25 березня 2014 року наказом№561 -ос В.О.
Міністра Закордонних Справ України
звільнено 26.02.2014 року ОСОБА_1 з
посади генерального директора
Державного підприємства «Головне
управління комплексного
обслуговування і будівництва
об'єктів дипломатичної служби» у
зв'язку із порушенням ОСОБА_1 умов
Контракту від 30.01.2014 року згідно з
пунктом 8 статті 36 Кодексу законів про
працю України та абзацом п'ятим
пункту 2.6 і підпунктом «г» пункту 5.2
вказаного Контракту.

В абзаці 4 пункту 2.6 Контракту
зазначено, що Міністерство: звільняє
Керівника у разі закінчення дії
контракту, достроково за вимогою
Керівника з його ініціативи, а також
у випадках порушень чинного
законодавства та умов контракту.

Згідно підпункту г) пункту 5.2 Контракту
цей контракт припиняється:

г) з інших підстав, передбачених
законодавством та цим контрактом.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6.11.2002
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» вирішуючи позови про
поновлення на роботі, осіб, звільнених
за п.8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на
увазі, що на підставі цієї норми
припиняється трудовий договір при
наявності умов, визначених сторонами в
контракті для його розірвання.

Оскільки на працівників, з якими
укладено контракт, поширюється
законодавство про працю, що регулює
відносини по трудовому договору, за
винятком, встановленим для цієї форми
трудового договору, їх трудовий
договір може бути припинено й з інших
підстав, передбачених законодавством
(статті 36, 39 - 41 КЗпП).

Встановивши вказані обставини, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що ОСОБА_1 при виконанні
трудових обов'язків за трудовим
договором із Міністерством
закордонних справ України у формі
контракту, перебуваючи у службовому
відрядженні в м.Москва Російська
Федерація з 24 лютого по 25 лютого 2014
року, допустив порушення умов
контракту і вимог законодавства
України, що відповідно до пункту 8
статті 36 Кодексу законів про працю
України є передбаченою законом
підставою для припинення трудового
договору - контракту і звільнення
його з роботи згідно з п.8 ст.36 КЗПП
України.

Звільнення ОСОБА_1 проведено
відповідачем з дотриманням вимог
трудового законодавства, а тому
підстави для поновлення позивача на
роботі із стягненням середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
та моральної шкоди відсутні.

Вбачається, що вказаний проект
договору суборенди суперечить
вимогам законодавства України, про
що зазначено у службовій записці від
14.03.2014 року, яка визначена у
оспорюваному наказі про звільнення
ОСОБА_1 як підстава звільнення. (а.с.7).

Так, при апеляційному розгляді
встановлено, що відповідно до п.3.1
проекту договору суборенди земельної
ділянки, укладення якого було
ініційоване ОСОБА_1 під час
перебування у службовому відрядженні
в м.Москва Російської Федерації,
«Субарендатор - Державне підприємство
«Головне управління комплексного
обслуговування і будівництва
об'єктів дипломатичної служби» має
право на ділянці власними або
залученими силами і засобами
здійснювати комплекс робіт по
будівництву житлово-офісного
комплексу орієнтовною загальною
площею 41 000 кв.метрів, що не відповідає
умовам Угоди між Урядом Російської
Федерації та Кабінетом Міністрів
України про умови розміщення та
обслуговування дипломатичних
представництв Російської Федерації в
Україні та України в Російській
Федерації від 19.11,1998 року,
затвердженої Постановою КМ України
№1871 від 08.10.1999 року та Договору оренди
земельної ділянки від 9.12.1998 року,
якими передбачено можливість
будівництва на орендованій земельній
ділянці виключно для потреб
Посольства України і лише за рахунок
Української сторони і не
передбачено можливості будівництва
на цій ділянці на дольовій основі із
залученням суб'єктів господарювання
у якості інвесторів.

Крім цього, проект договору суборенди
не узгоджується із положеннями ст.7
Закону України «про дипломатичну
службу», в якій визначено, що
фінансування та матеріально-технічне
забезпечення дипломатичної служби
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України.

Також згідно з п.7 Порядку
забезпечення приміщеннями
закордонних дипломатичних установ
України, затвердженого постановою КМ
України від 29.11.2001року № 1589 підставою
для будівництва та реконструкції
об'єктів для закордонних
дипломатичних установ є відповідне
рішення Кабінету міністрів України.
На час підписання ОСОБА_1 договору
суборенди земельної ділянки
відповідне рішення Кабінету
Міністрів України не приймалось і
проект такого рішення не
розроблявся.

Контрактом від 30.01.2014 року п.2.1
передбачено, що Керівник здійснює
поточне (оперативне) керівництво
Підприємством, організовує його
виробничо-господарську,
соціально-побутову та іншу
діяльність, забезпечує виконання
завдань Підприємства, що передбачені
чинним законодавством, Статутом
Підприємства та цим контрактом.

Відповідно до п.3.1 Статуту Державного
підприємства «Головне управління
комплексного обслуговування і
будівництва об'єктів дипломатичної
служби» - підприємство створене з
метою матеріально-технічного
забезпечення діяльності Міністерства
закордонних справ України,
дипломатичних і консульських установ
України за кордоном, сприяння у
вирішенні побутових потреб
працівників дипломатичної служби.

Предметом діяльності підприємства
відповідно до п.3.2 Статуту є:
експлуатація та технічне
обслуговування дипломатичних установ
України за кордоном;

- поточний та капітальний ремонт
будівель дипломатичних установ, як
на території України, так і за
кордоном;

- будівництво та введення в дію
об'єктів житлового,
адміністративно-технічного та
соціально-культурного призначення
згідно із замовленнями;

- виконання від імені
міністерства закордонних справ
України функцій замовника;

- виконання інших господарських
та виробничих функцій.

Згідно п.4.2 Статуту підприємство
засноване на державній формі
власності та підпорядковане
Міністерству закордонних справ
України.

Пунктом 7.3 Статуту визначено, що
Міністерство закордонних справ
України реалізує свої права щодо
управління Підприємством шляхом
затвердження річних фінансових
планів Підприємства, а також через
його керівника - генерального
директора, який підконтрольний та
підзвітний Міністерству закордонних
справ України.

Крім зазначеного, аналіз положень
Контракту і Статуту Підприємства
свідчить про те, що ОСОБА_1, відбувши
24 лютого 2014 року у службове
відрядження до Російської Федерації
для опрацювання питання щодо
договору суборенди земельної ділянки
під будівництво житлово-офісного
комплексу та вчинивши відповідні дії
щодо підписання проекту договору та
скріплення його печаткою
Підприємства, допустив порушення
Контракту та Статуту, оскільки
вчинив ці дії за власною ініціативою
без погодження з Міністерством
закордонних справ України, що
визнано позивачем у листі на ім.'я
заступника Міністра - керівника
апарату від 6.03.2014 року. (а.с.56-57).

За вказаних обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
суду ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального
права і передбачених законом підстав
для його скасування при
апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що
висновок суду про те, що ОСОБА_1,
підписавши договір суборенди
земельної ділянки, порушив чинне
законодавство, не відповідає вимогам
ст.ст.58, 59 ЦПК України щодо належності
та допустимості доказів, оскільки
належним доказом невідповідності
укладення договору є відповідне
судове рішення, яке відсутнє,
підписання вказаного договору
суборенди ОСОБА_1 від імені
Підприємства не є вчиненням
правочину не заслуговують на увагу
із наступних підстав.

Дійсно договір суборенди земельної
ділянки не є вчиненим правочином в
розумінні положень Цивільного
кодексу України.

Проте при перевірці оскаржуваного
наказу про звільнення ОСОБА_1 від
25.03.2014 року, суд встановив, що
звільнення позивача за п.8 ст.36 КЗПП
України проведено з дотриманням
вимог трудового законодавства.

Оцінюючи дії ОСОБА_1 під час
перебування його у службовому
відрядженні в Російській Федерації
на предмет відповідності вимогам
Закону, суд з врахуванням тієї
обставини, що трудові відносини
сторін ґрунтуються на контракті з
керівником підприємства, що є у
державній власності, з врахуванням
положень Контракту та Статуту
Підприємства, обґрунтовано виходив із
того, що ОСОБА_1 перевищив свої
службові повноваження, питання щодо
можливості укладення договору
суборенди земельної ділянки на
зазначених у ньому умовах в якості
суборендатора попередньо з
керівництвом Міністерства
закордонних справ України не погодив,
а тому відповідач з дотриманням
вимог трудового законодавства
підставно звільнив його з роботи за
п.8 ст.36 КЗПП України.

Інші доводи апелянта на те, що
оскаржуване рішення містить
висновок про перевищення позивачем
повноважень генерального директора
Підприємства, які визначені Статутом,
проте в рішенні відсутні посилання
на положення Статуту, які порушив
позивач підлягають відхиленню із
таких підстав.

Дійсно в рішенні суду першої
інстанції відсутні посилання на те,
які положення Статуту Державного
підприємства «Головне управління
комплексного обслуговування і
будівництва об'єктів дипломатичної
служби» порушив ОСОБА_1

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
апеляційний суд встановив, що дії
ОСОБА_1 не узгоджуються із
положеннями пунктів 4.2, 4.4 та 7.3
Статуту. (а.с.31, 33).

Інші доводи апеляційної скарги на
те, що вказані в наказі про
звільнення ОСОБА_1 абзац п'ятий
пункту 2.6 і підпункт «г» пункту 5.2
Контракту за своєю суттю є
відсильними та такими, що не
передбачені контрактом підставами
звільнення, є необґрунтованими.

Дійсно вказані в наказі про
звільнення як підстави звільнення:
абзац п'ятий пункту 2.6 і підпункт «г»
пункту 5.2 вказаного Контракту
передбачають звільнення керівника у
випадках порушень чинного
законодавства та з інших підстав,
передбачених законодавством.

Вирішуючи спір, суд у рішенні вказав,
що дії ОСОБА_1 по підписанню
договору суборенди земельної ділянки
не відповідають умовам Угоди між
Урядом Російської Федерації та
Кабінетом Міністрів України про
умови розміщення та обслуговування
дипломатичних представництв
Російської Федерації в Україні та
України в Російській Федерації від
19.11,1998 року, затвердженої Постановою
КМ України №1871 від 08.10.1999 року та
Договору оренди земельної ділянки
від 9.12.1998 року.

При апеляційному розгляді із
службової записки від 14.03.2014 року
встановлено, що проект договору
суборенди підписаний ОСОБА_1 без
отримання письмового доручення МЗС
України, з порушенням положень п.п.2.5,
2.6, 5.2 Контракту, положень ст.7 Закону
України «Про дипломатичну службу»,
положень пунктів 4.2, 4.4 та 7.3 Статуту
Підприємства.

Інші доводи апеляційної скарги на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального
права не заслуговують на увагу і не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: