22-ц/775/1221/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Харитонова Г.Л.
13 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого судді Мальцевої
суддів Ткаченко
при секретарі Брежнєві
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
заборгованої суми індексації
заробітної плати з компенсацією,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку та витрат на правову
допомогу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 06
в с т а н о в и л а :
У грудні 2013 року позивач звернулася до
ПАТ «ММК ім. Ілліча» з позовом про
стягнення заборгованості з індексації
заробітної плати та компенсації у
зв'язку з порушенням строків її виплати
за період з березня 2003 року по 18 жовтня
2013 року. Посилалася на те, що з 16 серпня
1976 року по 18 жовтня 2013 року перебувала у
трудових відносинах з відповідачем. За
час її роботи при виплаті заробітної
плати відповідачем не проводилася
індексація, передбачена діючим
законодавством, внаслідок чого
порушені її права на оплату праці, які
мають бути відновлені шляхом
зобов'язання підприємства провести
нарахування та виплату належної їй
суми в розмірі 4180,23 грн.. Просила
стягнути вказану суму на її користь.
Крім того, просила стягнути з
відповідача середній заробіток за
затримку виплати належних сум при
витрати за надання правової допомоги в
Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 06
червня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «ММК імені
Ілліча» на користь ОСОБА_1
заборгованість з індексації
заробітної плати, компенсації у зв'язку
з порушенням строків її виплати за
період з березня 2003 року по липень 2006
рік в сумі 481,76 грн., середній заробіток
за час затримки виплати індексації
заробітної плати з компенсацією в
розмірі 5000 грн., з утриманням ПАТ "ММК
ім. Ілліча" з цієї суми передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при її виплаті, витрати на
правову допомогу в розмірі 250 грн. В
решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «ММК імені Ілліча» в
дохід держави судовий збір в сумі 243,60
грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «ММК імені
Ілліча» просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове про відмову в
задоволені позову, посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не
дав належну правову оцінку доводам
відповідача про відсутність порушення
трудових прав позивачки, з огляду на те,
що заробітна плата у 2003-2006 роках не
підлягала обов'язковій індексації у
зв'язку з підвищенням індексу
споживчих цін, оскільки розмір
заробітної плати позивача регулярно
переглядався у бік збільшення;
оскільки у відповідача відсутня
заборгованість перед позивачем щодо
виплати індексації заробітної плати,
тому, немає заборгованості і з виплати
компенсації у зв'язку з порушенням
строків її виплати та підстав для
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку і відшкодування
моральної шкоди. Крім того, зазначає, що
судом при обчисленні суми середнього
заробітку було проігноровано приписи
ст. 117 КЗпП України та практику
Верховного Суду України щодо
застосування принципу співмірності
заявленої позивачем суми середнього
заробітку за час затримки виплати
належних при звільнені сум порівняно з
сумою основної вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності позивача ОСОБА_1, яка
повідомлена про час та місце розгляду
справи належним чином, про що свідчить
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ПАТ «ММК ім.
Ілліча» - Новгородської В.В., яка
підтримала доводи скарги та просила її
задовольнити, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивачка з 1976
року по 18 жовтня 2013 року перебувала у
трудових відносинах з ПАТ "ММК ім.
Ілліча", що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці (а.с.6-9). За цей період їй
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата.

Нарахування індексації заробітної
плати та компенсація втрати частини
заробітної плати за цей час не
проводилося.

Задовольняючи частково позов,
суд виходив з того, що при перевищенні
порогу інфляції, який встановлюється в
розмірі 101 відсотка, заробітна плата
позивача за вказаний період не
індексувалася. Загальна сума
індексації заробітної плати та
компенсації складає 481 гривень 60
копійок, що підтверджується довідкою
підприємства та не оскаржується
позивачем, тому саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки ці обставини
підтверджуються довідкою підприємства
про розрахунок суми індексації та
компенсації, що підлягає сплаті
ОСОБА_1, наданою ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
вимогу суду під час розгляду справи
(а.с.22).

При вирішенні спору суд
правильно застосував норми
матеріального права і, зокрема, ст. 95
КЗпП України, Закон України «Про оплату
праці», Закон України «Про індексацію
грошових доходів громадян», Закон
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати»,
Порядок проведення індексації
грошових доходів населення,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України N 1078 від 17 липня 2003
року і Порядок проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 159 від 21
лютого 2001 року та роз'яснення,
викладені в Рішенні Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
1-18/2013, згідно з яким, положення ч. 2 ст. 233
КЗпП України слід розуміти так, що у
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження буд-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нараховані роботодавцем.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції відповідно до вимог ст.212 ЦПК
України, оцінив представлені сторонами
матеріали за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та дійшов обгрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, оскільки при її
звільненні 18 жовтня 2013 року
підприємство не виплатило їй належну
індексацію заробітної плати та
компенсацію втрати частини заробітної
плати.

Враховуючи, що індексація на
заробітну плату входить до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів як з заробітної плати, а в
наданому відповідачем розрахунку
індексації, що підлягає виплаті
позивачу, не зазначені суми
відповідних відрахувань податків і
обов'язкових платежів, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачеві сум належить утримати з них
передбачені законом податки і
обов'язкові платежі.

Колегія суддів, переглядаючи
справу в межах заявленого позову та
доводів апеляційної скарги,
погоджується з рішенням суду щодо
розміру заборгованості суми
індексації заробітної плати та
компенсації за несвоєчасну сплату, яку
відповідач повинен сплатити позивачці.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Посилання ПАТ «ММК імені
Ілліча» в апеляційній скарзі на те, що
заробітна плата позивачки у 2003 - 2006
роках не підлягала обов'язковій
індексації, оскільки розмір заробітної
плати позивачки регулярно
переглядався відповідачем у бік
збільшення, а тому відсутні підстави і
для виплати компенсації, не доведені
відповідачем належними і допустимими
доказами, як суду першої інстанції, так
і апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги на
те, що в рішенні суду про стягнення
зазначено менший період
заборгованості, ніж просила позивач - з
1 березня 2003 року по 31 липня 2006 року, а
відповідачем наданий розрахунок за
менший період, і тому позов слід було
задовольнити частково, є
неспроможними, оскільки з розгорнутого
розрахунку заборгованості
вбачається, що останній проведено за
період з березня 2003 року по липень 2006
року, що повністю охоплюється періодом,
який зазначено позивачем у позовній
заяві, і позивачка з рішенням
погодилася.

Також апеляційний суд вважає
необґрунтованими посилання в
апеляційній скарзі ПАТ «ММК імені
Ілліча» на те, що судом невірно
визначена сума середнього заробітку,
яка підлягає стягненню з підприємства
на користь позивача, у зв'язку з
затримкою розрахунку, враховуючи
наступне.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день
звільнення ОСОБА_1 працювала, згідно з
наданим табелем робочого часу, і тому
підприємство повинно було провести з
нею повний розрахунок. Проте,
індексація заробітної плати та
компенсація за несвоєчасно виплачену
заробітну плату в сумі 481,76 грн. в день
звільнення позивачці виплачені на
були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП
України у разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233
КЗпП України працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки. У разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

На підставі викладеного не можуть бути
прийняті до уваги колегією суддів
доводи апеляційної скарги про те, що у
відповідача відсутня будь-яка
заборгованість перед позивачем з
виплати компенсації громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків виплати індексації заробітної
плати.

Зі справи вбачається, що 19
грудня 2013 року ОСОБА_1 подала суду
позов і просила стягнути з ПАТ «ММК ім.
Ілліча» на її користь невиплачену
індексацію та компенсацію втрати
частини заробітної плати за період з 1
березня 2003 року до 18 жовтня 2013 року
(а.с.3). У березні 2014 року позивачка
уточнила позовні вимоги та просила
стягнути з підприємства
заборгованість по індексації
заробітної плати з компенсацією за
період з 1 березня 2003 року до 18 жовтня
2013 року в сумі 4180,23 грн, а також
середній заробіток за час затримки
виплати індексації в розмірі 24707,54
грн. за період з 19 жовтня 2013 року дня
звернення до суду. (а.с.13).

При цьому до даної позовної
заяви позивачем надано розрахунок
суми індексації з компенсацією та
розрахунок середнього заробітку, який
підлягав стягненню у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні
(а.с.14-15).

Ухвалюючи рішення про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
користь позивачки середнього
заробітку, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачці підлягала
виплаті заробітна плата за затримку
розрахунку при звільненні за період з
19 жовтня 2013 року по день ухвалення
оскаржуваного рішення 06.06.2014 року в
сумі 43664,88 грн., з урахуванням 158
робочих днів.

Як правильно було встановлено судом,
позивачка була звільнена 18 жовтня 2013
року, цей день був для неї останнім
робочим (не вихідним) днем, а тому
відповідач мав з позивачкою провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині. З
19 жовтня 2013 року по день ухвалення
рішення припадає 158 робочих днів.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачці не були
виплачені усі належні їй при
звільненні суми, тому вона має право на
стягнення на її користь середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день постановлення судом
рішення, визначивши розмір середнього
заробітку з урахуванням вимог п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» .

З таким висновком колегія суддів
погоджується, виходячи з того, що на
час звільнення позивачки відповідач
не провів з нею остаточний розрахунок
та не виплатив усі зазначені вище
належні їй на час звільнення суми.

Згідно з довідкою відповідача
середньоденний заробіток позивачки за
два останні місяця перед звільненням
складає 276,36 грн.. Таким чином, розмір
середнього заробітку з дня звільнення
на день постановлення рішення складає
43664,88 грн. (158 днів х 276,36 грн.).

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається зі справи, позивачка
просила стягнути з підприємства
заборгованість по індексації
заробітної плати з компенсацією за
період з 1 березня 2003 року до 18 жовтня
2013 року в сумі 4180,23 грн, а рішенням
суду на її користь стягнута сума 481,76
грн, таким чином, частка її вимог, яку
задовольнив суд, складає 0,115 від
заявлених вимог (481,76 : 4180,23). Виходячи з
такого розміру частки, суми середнього
заробітку 43664,88 грн за час затримки
розрахунку, та інших обставин,
визначених законом і вичерпно
наведених в оскаржуваному рішенні,
сума 5000 грн в будь-якому разі не
перевищує суму, що припадала б на долю
позивачки з урахуванням такого
співвідношення, і яку вона визначила у
власному розрахунку позовних вимог.
Між тим, позивачка рішення суду не
оскаржує. Позов задоволено частково, і
суд при цьому дотримався вимог статті
117 КЗпП України, роз'яснень п.20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці», та
вимог розумності і справедливості.
Тому рішення суду і в цій частині
скасуванню також не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про те, що
сума середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
якщо б і припадала позивачці, то
повинна була б розраховуватися у
залежності від сум індексації за
спірний період з 01.03.2003 року по 31.07.2006
року, згідно з розрахунком
відповідача, і суми виплаченої за цей
період заробітної плати, та складала б
не більше 220,02 грн, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки не
ґрунтуються на вимогах закону і
суперечать положенням п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року N 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці».

Задовольняючи частково позов,
суд першої інстанції обгрунтовано
стягнув на користь позивача частково
витрати на правову допомогу
пропорційно задоволеним вимогам, а
тому підстав для скасування рішення і
в цій частині не вбачається.

Доводи апеляційної скарги і
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом допущено порушення норм
процесуального права або неправильне
застосування норм матеріального права,
яке призвело до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв'язку з чим апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ «ММК імені
Ілліча» відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 06
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді