Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Литвиненко Н. В., при секретарі
Ксєломєнос О.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року позивачка звернулася до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого вказала, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько,
ОСОБА_4. До складу спадщини, що
відкрилася після його смерті входить
житловий будинок АДРЕСА_1 з відносними
до нього надвірними господарськими
будовами та спорудами. Зазначене майно
належало померлому на підставі
договору про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку на право приватної власності
від 24 грудня 1968 року, посвідченого 16
січня 1969 року Третьою Жданівською
державною нотаріальною конторою за
реєстром № 233. Спадкодавець ОСОБА_4
заповіту не залишив. Позивачка разом із
відповідачами є його спадкоємцями
першої черги спадкування за законом. У
встановлений законом строк та з
додержанням встановленого порядку,
позивачка звернулася до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини, але їй
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом або
будь-яких інших документів, які могли
би підтверджувати право позивачки на
спадкове майно. Свою відмову нотаріус
мотивував тим, що правовстановлюючий
документ, який посвідчує право
спадкодавця на спадкове майно, не
пройшов державної реєстрації. Для
вирішення питання про право позивачки
на спадщину, нотаріус рекомендував
звернутися до суду. Позивачка просила
визнати за нею право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивачка у судове засідання не
з'явилася, надала заяву про можливість
розгляду справи за її відсутності,
позовні вимоги підтримала та просила
їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, надав суду заяву про
можливість розгляду справи за його
відсутності, проти задоволення позову
не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилася, надала суду
заяву про можливість розгляду справи
за її відсутності, проти задоволення
позову не заперечувала.

Суд, дослідивши письмові матеріали,
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи
визнання позову відповідачами, дійшов
висновку про те, що позов знайшов своє
підтвердження представленими доказами
і підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно свідоцтва про смерть,
виданого 10 травня 2013 року Іллічівським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції у Донецькій області, ОСОБА_4
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, актовий запис
№ 569.

За договором про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку на право приватної власності
від 24 грудня 1968 року, посвідченого
Третьою Жданівською державною
нотаріальною конторою 16 січня 1969 року
за реєстром № 233, та витягу із протоколу
№ 17 засідання виконкому Іллічівської
райради депутатів трудящих від 25
вересня 1968 року, які відповідають
закону, що діяв на час їх складання,
домоволодіння АДРЕСА_1 належить на
праві власності ОСОБА_4.

У пункті 3.1. інформаційного листа
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
міститься наступна правова позиція:
«Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону
права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно
судам слід керуватися законодавством,
яке регулювало виникнення права
власності у самих спадкодавців на
момент закінчення будівництва
будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР
1963 року, Законом України «Про
власність», Законом України від 07
грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві
Ради народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування», Законом
України від 25 грудня 1974 року «Про
державний нотаріат», постановою Ради
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 «Про порядок
обліку житлового фонду в Українській
РСР», Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

З наведеного слідує, що оскільки
спірний будинок був збудований, та
договір про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку на право приватної власності
від 24 грудня 1968 року був укладений та
посвідчений відповідно до
встановленого порядку, який діяв до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», і до
сьогоднішнього дня цей документ не
скасований, а, отже вважається
складеним на законних підставах,
виникнення права власності ОСОБА_4 за
цим договором на житловий будинок
АДРЕСА_1 з відносними до нього
надвірними господарськими будовами та
спорудами, не залежало від його
державної реєстрації.

Отже, ОСОБА_4 за життя набув права
власності на зазначене майно, і воно
увійшло до складу спадщини, яка
відкрилася після його смерті.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу
України, спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу
України, до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Зі змісту ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу
України, у разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до свідоцтва про
народження, виданого 30 листопада 1976
року, батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Згідно свідоцтва про одруження, 15
грудня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1
зареєстровано шлюб. Прізвище дружини
після реєстрації шлюбу «ОСОБА_1».

З викладеного суд дійшов висновку про
те, що батьком позивачки дійсно є
спадкодавець, ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного
кодексу України, у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Отже, позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем
першої черги спадкування за законом
після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Згідно технічного паспорту від 10
червня 2002 року, домоволодіння АДРЕСА_1
складається з житлового будинку літ.
А-1; сіней літ. а-1; площадки літ. с;
літньої кухні літ. Б; сараю літ. В;
вбиральні літ. Г; огорожі № 1; огорожі №
2.

За довідкою № 1691/01-16 від 22 серпня 2014
року, у справах Третьої Маріупольської
державної нотаріальної контори наявна
спадкова справа № 388/2013 до майна
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 Із
заявою про прийняття спадщини за
законом звернулась донька спадкодавця,
ОСОБА_1 (вх. № 892 від 18.06.2013 року). Крім неї
спадкоємцями за законом згідно ЦК
України є син спадкодавця, ОСОБА_2 (вх. №
1063 від 16.07.2013 року), та дружина
спадкодавця, ОСОБА_3 (вх. № 1064 від 16.07.2013
року), які від частки спадкового майна
відмовилися на користь доньки
спадкодавця, ОСОБА_1, та в справі є їх
заяви. Від дружини померлого, ОСОБА_3 є
заява ( вх. № 1065 від 16.07.2013 року) про
відмову від отримання свідоцтва про
право власності на частку в спільному
майні подружжя.

Враховуючи наведені докази та факт
визнання відповідачами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 обставин, що покладені в основу
позову, судом достовірно встановлено,
що після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року спадщину у вигляді домоволодіння
АДРЕСА_1 прийняла його дочка -
спадкоємець першої черги спадкування
за законом, ОСОБА_1

Згідно ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу
України, незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини

Отже, спадкове майно у вигляді
домоволодіння АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1
з ІНФОРМАЦІЯ_2 року - часу відкриття
спадщини зі смертю спадкодавця ОСОБА_4

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу
України, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

За правилами ст. 124 Конституції України,
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
передбачено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним зі способів
захисту цивільних прав та інтересів, є
визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного
кодексу України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом.

За таких обставин, суд вважає можливим
задовольнити вимоги позивачки,
визнавши за нею право власності, після
ОСОБА_4 у порядку спадкування за
законом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 197, 209, 214-215 ЦПК
України, ст.ст. 328, 1218, 1261, 1268 ЦК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, до складу якого
входять: житловий будинок літ. А-1; сіни
літ. а-1; площадка літ. с; літня кухня літ.
Б; сарай літ. В; вбиральня літ. Г; огорожа
№ 1; огорожа № 2, у порядку спадкування
за законом після ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський райсуд м.Маріуполя
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя:
Н. В. Литвиненко