АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И[1]

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 15 листопада 2012 року

у цивільній справі за позовом
прокуратури м. Києва в інтересах
держави в особі органу уповноваженого
здійснювати функції держави Київської
міської ради до ОСОБА_2, треті особи:
Державне підприємство «Адміністрація
річкових портів», Державна інспекція
сільського господарства в м. Києві про
зобов'язання звільнити самовільно
зайняту земельну ділянку водного фонду
та передачу її у первісному стані, -

В С Т А Н О В И
Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15 листопада 2012 року позов
задоволено та зобов'язано ОСОБА_2
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку водного фонду площею 500 кв.м., що
знаходиться біля берегоукріплювальної
стінки р. Дніпро у м. Києві, розміщеної
напроти вулиці Малоземельної в
Дарницькому районі м. Києва та передати
її Київській міській раді у первинному
стані.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач через свого
представника ОСОБА_1 звернувся до суду
з апеляційною скаргою та просив
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову з підстав
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків, викладених
в рішенні суду обставинам справи,
неправильної оцінки доказів наявних в
матеріалах справи.

В обґрунтування апеляційних вимог
зазначив, що при ухваленні рішення
судом першої інстанції не взято до
уваги факт наявності укладення між
ОСОБА_2 та ДП «Адміністрація річкових
портів» договору про надання послуг,
який є дійсним, а також наявності
відповідної компетенції у ДП
«Адміністрація річкових портів» на
укладення таких договорів із
власниками плавзасобів.

Також як на підставу скасування
рішення суду вказав, що суд не звернув
уваги на те, що позивачем не надано суду
жодних доказів, які посвідчують його
право власності на земельну ділянку.

Просив скасувати рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15
листопада 2012 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_1 в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав та просив задовольнити, з
підстав наведених в ній.

Представник Київської міської ради -
Тхорик С.М. просив відхилити апеляційну
скаргу, а рішення суду першої інстанції
залишити без змін як таке, що є законним
та обґрунтованим.

Представник третьої особи ДП
«Адміністрація річкових портів» -
Сербулов О.В. в судовому засіданні
апеляційну скаргу підтримав та просив
задовольнити.

Представник третьої особи Державної
інспекції сільського господарства в
м. Києві - Кушніренко П.Б. в судовому
засіданні просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення залишити без змін
як таке, що є законним та обґрунтованим.

Прокуратура м. Києва належним чином
повідомлена про час та місце розгляду
справи, в судове засідання свого
представника не направила, причини
неявки суду не повідомила.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу за
відсутності представника прокуратури
м. Києва.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що заявлялись у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного
кодексу України до земель водного
фонду належать землі, зайняті: а)
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами, прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель зайнятих
лісами; б) гідротехнічними, іншими
господарськими спорудами та каналами,
а також землі, виділені під смуги
відведення для них; в) береговими
смугами водних шляхів.

Частиною 3 статті 83 ЗК України
передбачено, що у комунальній
власності перебувають усі землі в
межах населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно ст. 9 ЗК України до повноважень
Київської міської ради у галузі
земельних відносин на її території
належить: розпорядження землями
територіальної громади міста, передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу, надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу,
вилучення земельних ділянок
комунальної власності в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що земельна
ділянка водного фонду площею 500 кв.м., що
знаходиться біля берегоукріплювальної
стінки р. Дніпро у м. Києві, розміщеної
напроти вулиці Малоземельної в
Дарницькому районі м. Києва
знаходиться у комунальній власності
Київської міської ради.

Відповідач, розміщуючи на підставі
договору про надання послуг від 01.02.2012 з
ДП «Адміністрація річкових портів»,
відповідно до якого відповідач надає
послуги на платній основі (стоянка,
швартування) плавзасобу, а саме:
стоянкове судно «Тиса», біля
гідротехнічної споруди - причалу
«Осокорки», розташованого за адресою:
м. Київ, Дарницький р-н, напроти вул.
Малоземельна (45,0 п.м.), належне ДП
«Адміністрація річкових портів»,
фактично використовує земельну
ділянку водного фонду, що знаходиться в
комунальній власності.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 85
Водного кодексу України порядок
надання земель водного фонду в
користування та припинення права
користування ними встановлюється
земельним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 126 ЗК
України право оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

Матеріали справи не містять доказів
укладення між Київською міською радою
та ОСОБА_2 договору оренди земельної
ділянки водного фонду, а також
відповідачем не надано жодних доказів
на підтвердження вчинення дій,
направлених на одержання спірної
земельної ділянки в оренду.

Враховуючи викладене, а також те, що в
матеріалах справи відсутні докази
існування рішення органу виконавчої
влади або органу місцевого
самоврядування, договору оренди
спірної земельної ділянки водного
фонду або документа, що посвідчує право
відповідача на неї та державної
реєстрації, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що відповідач
без дозволу Київської міської ради
самовільно займає спірну земельну
ділянку та володіє нею без законних на
те підстав з порушенням визначеного
порядку надання земельних ділянок у
користування.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що судом не
взято до уваги факт наявності договору
про надання послуг, укладеного між ДП
«Адміністрація річкових портів» та
ОСОБА_2, що є підставою для користування
спірною земельною ділянкою, оскільки
матеріали справи не містять доказів
передачі Київською міською радою даної
земельної ділянки у користування ДП
«Адміністрація річкових портів» з
правом передачі в суборенду
відповідачу.

Також є необґрунтованими доводи
апеляційної скарги, що місце
перебування плавзасобу «Тисса» біля
гідротехнічної споруди причалу
«Оскорки» у м. Києві в Дарницькому
районі поблизу Південного мосту
визначене слідчим у кримінальній
справі, оскільки згідно постанови
старшого слідчого Київської
транспортної прокуратури Жукова О.В.
від 23.12.2010 про визнання речовим доказом
та приєднання до справи речового
доказу місце та забезпечення
зберігання плавзасобу «Тисса»
визначено в
адміністративно-територіальних межах
м. Києва (а.с. 138).

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції в межах
доводів позову повно і всебічно
дослідив обставини спору, дав належну
оцінку зібраним по справі доказам,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює і у відповідності з вимогами
закону прийшов до правильного висновку
про обґрунтованість позовних вимог,
про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції відповідають
обставинам справи та нормам
матеріального закону, які судом
застосовано вірно.

Не заслуговують на увагу судової
колегії доводи апеляційної скарги, що
суд першої інстанції у своєму рішенні
не надав належної оцінки доказам.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Всі висновки суду першої інстанції
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення (а.с. 112-115).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що ухвалюючи рішення суд
першої інстанції повно з'ясував
обставини справи та дав належну оцінку
всім доказам, наданим сторонами згідно
зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні
навів переконливі доводи на
обґрунтування своїх висновків.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом допущено
порушення норм матеріального або
процесуального права, які передбачені
ст. 309 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 листопада 2012 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-1323/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6809/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Цимбал І.К.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.