Справа № 344/1228/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1620/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О.М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів
Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з
чужого незаконного володіння та
визнання права власності за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
12 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_3 про витребування
майна з чужого незаконного володіння
та визнання права власності на
квартиру.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 22 травня 2014 року до участі в
справі в якості співвідповідача
залучено ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивував тим, що є
власником квартири АДРЕСА_1. У березні
2012 року невстановленою особою на
підставі підроблених документів
вказану квартиру продано ОСОБА_4, яка в
подальшому відчужила її ОСОБА_3
Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 05 липня 2013 року, залишеним в
цій частині без змін рішенням
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17.12.2013 року, визнано
недійсним договір купівлі - продажу
квартири від 13.03.2012 року, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Посилаючись на
зазначені обставини просив
витребувати квартиру АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_3 та
визнати за ним право власності на цю
квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 12 червня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права. Вважає
неправильним висновок суду щодо
недоведеності факту вибуття квартири з
його власності поза його волею. При
цьому судом не взято до уваги, що
рішеннями Івано-Франківського
міського суду від 05 липня 2013 року та
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 грудня 2013 року
встановлено факт відчуження квартири
обманним шляхом, без відома ОСОБА_2 та
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений
між ним та ОСОБА_4 Тому ці обставини
відповідно до ст. 61 ЦПК України мають
преюдиційну силу і не потребують
додаткового доказування.

При вирішенні спору місцевий суд не
оглянув та не дав оцінки оригіналам
документів про його право власності на
спірну квартиру, які ніким не
скасовано.

Крім того, судом не досліджувалися
обставини щодо можливості
користування ОСОБА_2 належним йому
майном та чинення ОСОБА_3 перешкод у
користуванні спірною квартирою.

З цих підстав просив рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

В засіданні апеляційного суду
представник апелянта доводи скарги
підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники ОСОБА_3 доводів скарги не
визнали посилаючись на
обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Як передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно з ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що представником позивача не
доведено факту вибуття квартири
АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі. Тому відповідно відсутні
підстави для витребування цього майна
в ОСОБА_3, яка є добросовісним
набувачем, а за наявності цих обставин -
і для визнання за позивачем права
власності на спірну квартиру.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок зроблений судом за належного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін, оцінки
наданих ними доказів, правильного
застосування до спірних правовідносин
норм матеріального права і є
обгрунтованим виходячи з наступного.

При цьому колегія суддів враховує
також правові висновки, викладені в
постанові Верховного Суду України від
від 07.11.2012 у справі №6-107цс12, прийнятої
за наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, які є обов'язковими
для всіх судів відповідно до положень
ст.360-7 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Як вірно встановлено судом ОСОБА_2
на праві приватної власності належала
квартира АДРЕСА_1. Наведена обставина
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 06
лютого 2007 року, виданого виконавчим
комітетом Івано-Франківськогої
міської ради на підставі розпорядження
міського голови від 26.12.2006 року № 740-р.
Відповідно 09.02.2007 року право власності
позивача на це майно зареєстровано в
Івано- Франківському ОБТІ (а.с.6,7).

З матеріалів справи вбачається, що 13
березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

В подальшому згідно договору купівлі-
продажу від 07 вересня 2012 року ОСОБА_4
відчужила спірну квартиру ОСОБА_3
(а.с.23-26).

Встановлено, що рішенням
Івано-Франківського міського суду від
05 липня 2013 року, залишеним без змін в
цій частині рішенням Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 17
грудня 2013 року, визнано недійсним
договір купівлі - продажу квартири від
13.03.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4

При вирішенні цього спору судом
з'ясовано, що ОСОБА_2 не був стороною
договору, кошти за продаж квартири не
отримував, ключі та квартиру покупцю
ОСОБА_4 не передавав. Натомість
оспорюваний договір підписано від
імені відчужувача, за підробленим
паспортом на його ім'я, з метою
заволодіння його майном
невстановленою особою. Тому відповідно
суд прийшов до висновку про
недійсність договору з підстав
укладення такого під впливом обману.

Разом з тим, вказані судові
рішення не містять будь-яких висновків
щодо вибуття спірного майна з
володіння власника ОСОБА_2 або особи,
якій він це майно передав у володіння,
не з їхньої волі.

Тому з наведених підстав не
заслуговують на увагу доводи апелянта
щодо преюдиційності в цій частині
рішення суду від 05 липня 2013 року та
відповідно відсутність потреби в
повторному доказуванні таких
преюдиційних обставин.

Як роз'яснено в п. 25 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.02 2014 року №5
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» набувач визнається
добросовісним, якщо при вчиненні
правочину він не знав і не міг знати про
відсутність у продавця прав на
відчуження майна, наприклад, вжив усіх
розумних заходів, виявив обережність
та обачність для з'ясування
правомочностей продавця на відчуження
майна. При цьому в діях набувача не
повинно бути і необережної форми вини,
оскільки він не лише не усвідомлював і
не бажав, а й не допускав можливості
настання будь-яких несприятливих
наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (пункт 3 частини першої статті 388
ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки,
як вчинення правочину під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника власника з
другою стороною, тобто у всіх випадках,
коли майно вибуло з володіння поза
волею власника (або законного
володільця).

Відповідач може бути визнаний
добросовісним набувачем за умови, що
правочин, за яким він набув у володіння
спірне майно, відповідає усім ознакам
дійсності правочину, за винятком того,
що він вчинений при відсутності у
продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати
заперечення набувача про його
добросовісність, довівши, що під час
вчинення правочину набувач повинен був
засумніватися у праві відчужувача на
відчуження майна.

Перевіряючи добросовісність набуття
ОСОБА_3 права власності на спірну
квартиру суд обґрунтовано врахував, що
її відчуження здійснено ОСОБА_4 за
відплатним договором купівлі-продажу
квартири, в момент укладення цього
договору вона не сумнівалась і не могла
сумніватись у відсутності права ОСОБА_4
на продаж квартири, зважаючи на те, що
остання там проживала протягом
тривалого часу, була зареєстрована, а
нотаріусом перевірено
правовстановлюючі документи на
квартиру. Судом також прийнято до
уваги, що придбавала та оглядала
квартиру ОСОБА_3 особисто, пошук
квартири здійснювала через агенство
нерухомості, повідомлення останнім про
продаж вказаної квартири через
оголошення в пресі, що свідчить про
поінформованість про це широкого кола
осіб.

Також суд правильно вважав, що доказом
добросовісності набуття ОСОБА_3 права
власності на спірну квартиру є і той
факт, що договір купівлі-продажу
квартири між нею та ОСОБА_4 судом не
визнано недійсним і сторонами договору
не заперечується його дійсність.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки
витребування майна власником від
добросовісного набувача обмежені й
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на
передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача. Відтак на
власникові лежить ризик необачливого
вибору контрагента, якому він довірив
майно.

Перевіряючи обґрунтованість доводів
представника позивача суд першої
інстанції вірно врахував той факт, що
фактично позивач передав, в тому числі
і належну йому спірну квартиру, своїй
сестрі ОСОБА_6 у володіння,
користування та розпорядження.

Так, зі змісту рішень місцевого та
апеляційного суду по спору про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, вбачається, що судом
встановлено факт придбання спірної
квартири на ім'я позивача його
представником - ОСОБА_7, передачу
останнім правовстановлюючих
документів на цю квартиру сестрі
позивача - ОСОБА_6, особисте
розпорядження нею, в тому числі і
спірною квартирою, шляхом здачі її в
оренду та отримання за це відповідних
коштів.

Вищенаведена обставина не
заперечувалася і представником
позивача.

Тобто, наявність у діях ОСОБА_2 волі на
передачу свого майна ОСОБА_6 виключає
можливість його витребування від
ОСОБА_3, яка є добросовісним набувачем.

З врахуванням наведених обставин суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що представником
позивача не доведено і судом не
встановлено факту вибуття спірної
квартири з володіння ОСОБА_2 або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі. А отже відсутні
передбачені законом підстави для
витребування цього майна від
добросовісного набувача - ОСОБА_3

Зважаючи на те, що вимога про визнання
за позивачем права власності на спірну
квартиру є похідною від первісної
вимоги, відповідно вірним є
переконання суду про відмову в
задоволенні позову і в цій частині.

Колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта на оригінали
правовстановлюючих документів,
оскільки з врахуванням вищезазначених
обставин та судових рішень по спору про
визнання договору купівлі- продажу від
13.03.2012 року недійсним, в розумінні ст.
ст.57,58 ЦПК України такі не є належними
та допустимими доказами.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому підстав для задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Р.Й. Матківський

А.І. Шишко