АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Колдіна О.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4437/2014
Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі

головуючої судді
Музичко С.Г.,

суддів
Кравець В.А., Семенюк Т.А.,
при секретарі
Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 25 грудня 2013 року в цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал», Управління
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Києві про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

Заслухавши доповідь судді,
пояснення особи, яка бере участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 25 грудня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.
Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права. Зокрема
зазначає, що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, судом неповно з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи.

У судовому засіданні апеляційного суду
позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_3 просили задовольнити
апеляційну скаргу з наведених в ній
доводів. Представники відповідачів
просили відхилити апеляційну скаргу, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що в обґрунтування своїх вимог
позивач не надав суду належних та
допустимих доказів, не довів суду їх
переконливість, а також не довів
обставини, на які посилався як на
підстави своїх вимог/

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а оскаржуване рішення - залишенню без
змін з наступних підстав.

Колегія суддів частково погоджується з
рішення суду, з наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що з 12.11.2007 року позивач
працював на посаді
аварійно-диспетчерську службу
Управління експлуатації водопровідних
мереж ВАТ «АК «Київводоканал»
електророгазозварником 5 розряду. (т.1
а.с.9)

З акту №4 про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом від 15.05.2008
року встановлено, що 09.04.2008 року
позивач при проведенні газорізальних
робіт у котловані отримав забій
головного мозку, внаслідок чого за
висновками медико-соціальною
експертизою, ОСОБА_1 визнано інвалідом
ІІІ групи від трудового каліцтва
строком на один рік, з протипоказанням
тяжкої фізичної праці та рекомендована
легка підсобна праця, черговий,
комірник. (а.с.19,53)

Від запропонованої посади,
прибиральника району по експлуатації
водопровідних мереж № 10 Управління
експлуатації водопровідних мереж,
ОСОБА_1 відмовився. (т. 1 а.с.51).

Наказом №173-к від 11.03.2009 ОСОБА_1
звільнено за згодою профспілкового
комітету на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП
України.(т.1 , а.с.52)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи, а так само в
разі скасування допуску до державної
таємниці, якщо виконання покладених на
нього обов'язків вимагає доступу до
державної таємниці.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП
України звільнення підстав, зазначених
у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" при розгляді
справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП
суд може визнати правильним припинення
трудового договору в тому разі, якщо
встановить, що воно проведено на
підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує, і неможливо перевести, за
його згодою, на іншу роботу.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення визнання звільнення
позивача незаконним.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не наведено факту заподіяння моральної
шкоди, наявності такої шкоди,
причинного зв'язку між діями
відповідача та виникненням моральної
шкоди, її розміру - не було надано
доказів.

Проте такий висновок не відповідає
дійсності.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Тобто цивільне законодавство в
делікатних зобов'язаннях передбачає
презумпцію вини; якщо в процесі
розгляду справи зазначена презумпція
не спростована, то вона є юридичною
підставою для висновку про наявність
вини заподіювача шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових (
службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру,
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства, моральна шкода може
полягати у моральних переживаннях у
зв'язку із знищенням чи пошкодженням
майна, у порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

З огляду на наведене та з урахуванням
визначених цивільним процесуальним
законом принципів змагальності й
диспозитивності цивільного процесу
саме на відповідача покладено
обов'язок доведення відсутності його
вини в завданні шкоди позивачу.

У даному випадку факт настання
нещасного випадку на виробництві
відповідача підтверджується зібраними
у справі доказами, а саме, актом про
нещасний випадок на виробництві та
висновком лікарсько-експертної
комісії, які не спростовані
відповідачем в ході розгляду справи.
Жодних доказів в обґрунтування цього
матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про доведення
позивачем факту заподіяння йому
моральної шкоди з вини працівників
відповідача, внаслідок погіршення
здоров'я , а тому колегія суддів вважає,
що оскаржуване рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування завданої моральної
шкоди, колегія суддів враховує вимоги
ст. 23, 1167 ЦК України, а також те, що
позивач зазнав душевних страждань,
пов'язаних з втратою кваліфікаційної
роботи до якої позивач став
непридатним, довготривалим лікуванням
травми голови, зв'язку з чим настали
вимушені зміни у його житті, чим
позивачу було заподіяно моральної
шкоди. Зважаючи на викладене та
виходячи із принципів розумності та
справедливості, колегія суддів вважає,
вважає, що правильним стягнути з
відповідача на користь позивача
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 20 000 грн.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Отже, на підставі викладеного, колегія
у частині вирішення спору щодо відмови
стягнення моральної шкоди рішення
скасовує, в іншій частині рішення слід
залишити без змін за відсутності
підстав до скасування в тій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 25 грудня 2013 року скасувати
в частині відмови у задоволенні позову
щодо стягнення моральної шкоди.

В цій частині ухвалити нове рішення
наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал», Управління
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Києві про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал», на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді :