Справа № 464/1554/14-ц
пр.№ 2/464/625/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2014
м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого Тімченко О.В.

з участю: секретаря Макар Ю.М.

пр-ка позивача ОСОБА_1

пр-ка відповідача ОСОБА_2

пр-ка третьої особи Кравчук Л.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа Сихівська
районна адміністрація ЛМР в особі
органу опіки та піклування про
визнання осіб такими, що втратили право
користування квартирою, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом, в якому з уточненням просить
визнати відповідача ОСОБА_5 з
неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8
та ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що у він є основним
квартиронаймачем спірної квартири. У
вказаній квартирі зареєстровано
семеро осіб, в тому числі відповідачі,
проте проживає в спірній квартирі
тільки він та його син. Відповідачі
виїхали з даної квартири 2006 р. і з цього
часу в ній не проживають та не
користуються нею. У зв'язку з тим, що
відповідачі зареєстровані в спірній
квартирі, він несе додаткові витрати, в
тому числі сплачує за них комунальні
послуги. Відтак відповідачів слід
визнати такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням на
підставі ст.71, 72 ЖК України.

У судовому засіданні позивач та
його представники позов підтримали,
просять задоволити та дали пояснення,
аналогічні змісту позовної заяви. Крім
того, позивач зазначив, що відповідач
ОСОБА_5 приблизно в 2003 р. поїхала на
заробітки за кордон, там перебуває
досі. Її неповнолітні діти ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 до 2009 р. проживали в спірній
квартирі, та через часті конфлікти, які
ініціював їх батько, який доводився
позивачеві братом, що також проживав в
квартирі, вони змушені були переїхати
до своєї бабусі (матері ОСОБА_5) в село.
Також зазначив, що приблизно до 2004-2005
року в спірній квартирі проживала його
дочка ОСОБА_6 та після одруження і
народження дітей переїхала проживати в
квартиру свекрухи.

Відповідач ОСОБА_6 та її
представник в судовому засіданні позов
заперечили. Відповідач пояснила, що
дійсно в 2003 р. в зв`язку з тяжким
матеріальним становищем сім`ї їх мати
ОСОБА_5 була змушена тимчасово залишити
квартиру та поїхати на роботу за кордон
(в Великобританію), оскільки це був
єдиний спосіб забезпечити чотирьох
дітей. Поїхавши за кордон, ОСОБА_5
залишила всі свої речі в квартирі, всі
її четверо дітей теж залишились
проживати в квартирі разом з вітчимом
(батьком двох молодших дітей), вона
продовжила сплачувати комунальні
платежі за квартиру, бо планувала і
планує, повернувшись з-за кордону,
проживати в цій квартирі. Приблизно в
2005 році в квартирі почав постійно
проживати позивач зі своєю другою
дружиною та їхнім сином. На той час
ОСОБА_6 вже вийшла заміж та народила
троє дітей. Всі вони проживали в
спірній квартирі. З часом спільне
проживання в одній квартирі стількох
людей стало неможливим. Позивач
постійно створював конфліктні
ситуації, що часто закінчувалися
сварками та бійками, постійно
повторював відповідачам, щоб
забиралися з його квартири і все це
відбувалося на очах малолітніх дітей.
ОСОБА_6 не витримала таких нелюдських
умов проживання та в 2005 році з
чоловіком і дітьми стала проживати у
квартирі свекрухи. Та незважаючи на це,
постійно навідувалася у спірну
квартиру, доглядала за молодшими
сестрами і братом, прибирала в
квартирі, частково сплачувала
комунальні послуги, частина її
особистих речей і досі знаходяться в
спірній квартирі. В 2009 році в зв`язку з
такими обставинами ОСОБА_9, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 тимчасово (до повернення з
заробітків їхньої матері) забрала на
виховання до себе бабуся (мама ОСОБА_5) в
село Задвір`я Буського району
Львівської області, де вони
перебувають і досі. Також зазначила, що
після того, як ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
почали проживати в бабусі, ОСОБА_6
неодноразово намагалася потрапити в
спірну квартиру, але позивач поміняв
замки у вхідних дверях. Представник
відповідача у судовому засіданні
відмовити в позові відмовити,
покликаючись на поважність причин
відсутності відповідачів у житловому
приміщенні понад встановлені строки.

Представники третьої особи проти
частини позовних вимог, що стосуються
визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8
заперечили, стосовно решти позовних
вимог покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, показання свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, дослідивши матеріали
справи і з'ясувавши її дійсні
обставини, суд приходить до наступного
висновку.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, з врахуванням положень
ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. При цьому дані докази
повинні бути належними та допустимими,
як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд повинен
свої дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). При
цьому, обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню (ч.1
ст.61 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, якими
обґрунтовуються заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Відповідно до ордера на житлове
приміщення №026443, виданого 27.11.1989 р.
Львівською міською радою народних
депутатів ОСОБА_4 (основний
квартиронаймач) та ОСОБА_5, ОСОБА_13,
ОСОБА_9 (члени сім`ї) надано квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, яка складається з
трьох кімнат. Крім того, в даній
квартирі зареєстровані неповнолітні
діти ОСОБА_5: ОСОБА_7 та ОСОБА_8

За змістом ст.71 ЖК України, на яку
посилається у своєму позові позивач,
підставою для визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням є її відсутність в жилому
приміщенні протягом більше шести
місяців без поважних причин.
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.71 ЖК України
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців у випадках:

2) тимчасового виїзду з постійного
місця проживання за умовами і
характером роботи або у зв'язку з
навчанням (учні, студенти, стажисти,
аспіранти тощо), у тому числі за
кордоном, - протягом усього часу
виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на
виховання до родичів, опікуна чи
піклувальника, у прийомну сім'ю,
дитячий будинок сімейного типу,
заклад для дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
- протягом усього часу їх перебування у
родичів, опікуна чи піклувальника,
прийомній сім'ї, дитячому будинку
сімейного типу, закладі для
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування.

Згідно з ч.4 ст.71 ЖК України у
випадках, передбачених пунктами 1 - 7
цієї статті, право користування жилим
приміщенням зберігається за відсутнім
протягом шести місяців з дня
закінчення строку, зазначеного у
відповідному пункті.

У ч.2 ст.18 Закону України «Про
охорону дитинства» прямо вказано, що
діти - члени сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

З матеріалів справи вбачається та
особами, які беруть участь у справі, не
заперечується, що відповідач ОСОБА_5 в
2003 р. поїхала за кордон на заробітки, де
перебуває досі. Її неповнолітні діти:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 2009 р. перебувають на
вихованні в бабусі (матері ОСОБА_5) в
селі Задвір`я Буського району
Львівської області у зв'язку з
неможливістю спільного проживання з
позивачем та його сім'єю в спірній
квартирі.

Судом встановлено, що оплату
комунальних послуг за вищезгадану
квартиру здійснював як позивач, так і
відповідачі, причому останні
оплачували більшу частину комунальних
послуг, що підтверджується квитанціями
з відмітками банку про оплату
комунальних послуг, в тому числі і
протягом останніх шести місяців.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в
судовому засіданні підтвердили той
факт, що відповідачі періодично
оплачували комунальні послуги за
квартиру, значну частину коштів на
оплату пересилає з-за кордону
відповідач ОСОБА_5 Крім того свідки
ОСОБА_10 та ОСОБА_14 підтвердили, що
відповідач ОСОБА_5, поїхавши за кордон,
залишила всі свої речі в квартирі і
планує туди повернутись, бо іншого
житла не має, а також той факт, що ОСОБА_5
неодноразово пересилала кошти для
утримання спірної квартири в
придатному для проживання стані,
проведення ремонтних робіт.

Тому суд приходить до висновку, що
причини відсутності відповідача
ОСОБА_5 та її неповнолітніх дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спірному житлі понад
шість місяців є поважними, відтак,
виходячи зі змісту ст.71 ЖК України
житло зберігається за ними понад шість
місяців, тому відсутні підстави
визнавати їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Враховуючи наведене, суд вважає
твердження позивача про відсутність
відповідачів у спірній квартирі понад
шість місяців без поважних причин
безпідставним та не підтвердженим
жодними доказами.

Виходячи із змісту норм ст.ст.71,72
ЖК України, відповідно до вимог ст.214
ЦПК України та роз`яснень, викладених у
п.10 постанови Пленуму Верховного Суду
УРСР від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» з наступними змінами, при
вирішенні спору про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, судам необхідно
з`ясовувати причини відсутності особи
у жилому приміщенні понад встановлені
строки. В разі їх поважності
(перебування у відрядженні, у осіб, які
потребують догляду, внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім`ї, тощо) суд може продовжити
пропущений строк.

Судом встановлено та не
заперечується сторонами, що протягом
2003-2004 р.р. у спірній квартирі постійно
проживало більше десяти осіб, між ними
часто виникали побутові конфлікти на
ґрунті неприязних відносин та
зловживання деякими членами сім`ї
алкогольними напоями. В таких умовах
проживання малолітніх та
неповнолітніх дітей загрожувало їх
нормальному розвитку, а тому
відповідач ОСОБА_6 вимушено залишила
спірне житло.

Як вбачається з матеріалів справи
та не заперечується особами, що брали
участь у справі, приблизно з 2009-2010 р.р.
відповідач ОСОБА_6 не мала вільного
доступу до спірної квартири у зв'язку
зі зміною замка у вхідних дверях. За
таких умов вона змушена була
залишатися проживати з чоловіком та
дітьми в квартирі свекрухи.

Тому суд приходить до висновку, що
вимушене проживання відповідача
ОСОБА_6 за відсутності доступу до
спірного житла та відсутності
ключів від вхідних дверей внаслідок
заміни замків позивачем, що
підтвердила і в судовому засіданні
сторона позивача, свідчить про
поважність причин непроживання у
спірному житлі та не доводить факту
втрати права на користування спірним
житлом.

Посилання позивача на складені
акти комісії ЛКП «Під Зуброю» від
05.09.2013 р., 24.12.2013 p., 24.05.2013 р., які
констатують лише факт непроживання у
спірній квартирі відповідачів, на
увагу не заслуговують, оскільки такі
не містять висновків про поважність
причин цієї відсутності, такі
причини при складанні актів не
встановлювались, як і не зазначено
години, в якій відбувались перевірки
комісією ЛКП.

Відповідно до ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України,
ст.3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачених
законом або договором.

Враховуючи наведені вище обставини,
суд приходить до переконання, що
позивачем всупереч вимогам ст.ст.10, 60
ЦПК України з наданням належних та
допустимих доказів у відповідності до
ст.ст.57-59 ЦПК України не доведено
підстав для задоволення вимог про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, а відтак не наведено
порушення чи невизнання відповідачами
його прав, свобод чи інтересів, і таке
потребує судового захисту, а тому в
позовних вимогах слід відмовити за
безпідставністю.

На підставі ст.ст.15, 16 ЦК України,
ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.18 Закону
України «Про охорону дитинства» та
керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 179, 212-215, 218 ЦПК
України, с у д, -

в и р і ш и в :

відмовити ОСОБА_4 в позові про визнання
ОСОБА_5 з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_7
і ОСОБА_8 та ОСОБА_6 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м.Львова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, у відсутності
яких таке прийняте, - в той же строк з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо таку не було
подано. У разі подання такої рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Головуючий