УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.

Парінової І.К.,
Савченко В.О.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
захист честі, гідності та ділової
репутації, відшкодування моральної
шкоди і за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, телекомпанії «Приват ТВ Днєпр»
- 9 канал про захист честі, гідності,
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 21 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що на офіційному сайті
- АДРЕСА_1 в мережі Інтернет
відповідачем поширена інформація, яка
містить відомості, що не відповідають
дійсності. Просив визнати такою, що не
відповідає дійсності (є недостовірною),
наступну інформацію стосовно нього,
поширену ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 через свій
офіційний сайт - АДРЕСА_1 в мережі
Інтернет, а саме: «Я, депутат
Дніпропетровської обласної ради,
готова надати свідчення щодо можливої
причетності до терористичних вибухів у
Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3» та
зобов'язати ОСОБА_4 спростувати
зазначену інформацію шляхом
розміщення на своєму офіційному сайті
(АДРЕСА_1) в мережі Інтернет оголошення
від імені ОСОБА_4 наступного змісту:
«Моя заява такого змісту: «Я, депутат
Дніпропетровської обласної ради,
готова надати свідчення щодо можливої
причетності до терористичних вибухів у
Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3», розміщена
ІНФОРМАЦІЯ_1 на моєму офіційному сайті
в мережі Інтернет, є необґрунтованою та
зробленою без наявності будь-яких
фактичних даних, що можуть свідчити про
можливу причетність до терористичних
вибухів у Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3».

Посилаючись на те, що поширенням
наведеної вище недостовірної та
негативної інформації йому завдано
моральні страждання й емоційні
переживання, просив стягнути на його
користь 31 000 грн у відшкодування
моральної шкоди.

ОСОБА_4 звернулась до суду із
зустрічним позовом про захист честі,
гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що ОСОБА_3 відносно неї
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 поширена
через інтернет-сайти інформація, що не
відповідає дійсності. Просила визнати
такою, що не відповідає дійсності (є
недостовірною), наступну інформацію,
поширену ОСОБА_3, а саме , «Заява
політичних провокаторів пана ОСОБА_5 і
пані ОСОБА_4 про мою причетність до
вибухів - абсурдна. Я подаю позов до
суду за навмисний наклеп. Стягнені
кошти передадуть потерпілим від
теракту. Аморально привертати до себе
увагу і робити дешеву рекламу на горі
та крові», російською мовою: «Заявление
политических провокаторов господина
ОСОБА_5 и госпожи ОСОБА_4 о моей
причастности к взрывам - абсурдно. Я
подаю в суд иск за преднамеренную
клевету. Взысканные средства будут
переданы пострадавшим от теракта.
Аморально привлекать к себе внимание и
делать дешевую рекламу на горе и
крови»; зобов'язати ОСОБА_3 спростувати
зазначену інформацію через
Інтернет-сайти, а також виступити по
телебаченню на 9-му телеканалі із
заявою такого змісту: «Я, ОСОБА_3,
офіційно спростовую свій коментар
стосовно ОСОБА_4, зроблений
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2.
Підтверджую, що ця інформація не
відповідає дійсності та принижує
честь, гідність і ділову репутацію
ОСОБА_4».

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 жовтня
2013 року, первісний позов задоволено
частково.

Визнано такою, що не відповідає
дійсності (є недостовірною), наступну
інформацію стосовно ОСОБА_3, поширену
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 через свій
офіційний сайт - АДРЕСА_1 в мережі
Інтернет, а саме: «Я, депутат
Дніпропетровської обласної ради,
готова надати свідчення щодо можливої
причетності до терористичних вибухів у
Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3».

Зобов'язано ОСОБА_4
спростувати інформацію, поширену нею
ІНФОРМАЦІЯ_1 через свій офіційний сайт
(АДРЕСА_1) в мережі Інтернет, а саме: «Я,
депутат Дніпропетровської обласної
ради, готова надати свідчення щодо
можливої причетності до терористичних
вибухів у Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3», шляхом
розміщення на своєму офіційному сайті
(АДРЕСА_1) в мережі Інтернет оголошення
від імені ОСОБА_4 наступного змісту:
«Моя заява такого змісту: «Я, депутат
Дніпропетровської обласної ради,
готова надати свідчення щодо можливої
причетності до терористичних вибухів у
Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3», розміщена
ІНФОРМАЦІЯ_1 на моєму офіційному сайті
в мережі Інтернет, є необґрунтованою та
зробленою без наявності будь-яких
фактичних даних, що можуть свідчити про
можливу причетність до терористичних
вибухів у Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3».

У іншій частині
первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 жовтня
2013 року в частині задоволення
первісного позову, ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

У іншій частині рішення судів
попередніх інстанцій не оскаржено і
підстав перевіряти їх законність і
обґрунтованість у цій частині у суду
касаційної інстанції немає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що наведена вище й
поширена ОСОБА_4 інформація не
відповідає дійсності, є недостовірною,
ганьбить честь, гідність і ділову
репутацію позивача.

Проте погодитися із такими висновками
судів першої та апеляційної інстанцій
не можна.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 на своєму офіційному сайті -
АДРЕСА_1 в мережі Інтернет поширила
інформацію наступного змісту: «Я,
депутат Дніпропетровської обласної
ради, готова надати свідчення щодо
можливої причетності до терористичних
вибухів у Дніпропетровську 27 квітня
віце-губернатора ОСОБА_3».

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами розглядався спір щодо захисту
честі, гідності та ділової репутації
позивача, який є посадовою особою -
віце-губернатором Дніпропетровської
області.

При розгляді справи як суд першої, так і
апеляційної інстанції зосередили свою
увагу лише на тому, чи відповідає
поширена інформація дійсності,
пославшись також на те, що позивач має
право на захист честі, гідності та
ділової репутації.

Разом з тим, судами не враховано, що,
крім ст. 32 Конституції України, яка
гарантує судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї, ст. 34
Конституції України кожному гарантує
також і право на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист честі,
гідності та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
та слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів і переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте й сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Також, вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до частини другої статті 30
Закону України «Про інформацію"
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі ст. 277 ЦК України
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод.

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на 872-му засіданні Комітету Міністрів
Ради Європи, указується, що оскільки
політичні діячі та посадові особи, які
обіймають публічні посади або
здійснюють публічну владу на
місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
"виставити" себе на публічне політичне
обговорення, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

У апеляційній скарзі заявник
зазначала, що поширена нею ІНФОРМАЦІЯ_1
через офіційний сайт - АДРЕСА_1 в мережі
Інтернет інформація є оціночним
судженням.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, у порушення ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України, належним чином
доводів апеляційної скарги не
перевірив та не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи; не визначився з характером
поширеної інформації, не з'ясував, є
вона фактичними твердженнями чи
оціночними судженнями, що є
недостовірними й підлягають
спростуванню відповідно до вимог ст.
277 ЦК України, та дійшов передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін, що призвело
до таких порушень норм процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у частині, що
оскаржена.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

І.К.Парінова

В.О.Савченко