Справа № 199/2831/13-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„08" серпня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

за участі представників позивача -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

за участі представників відповідача -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору займу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що вона у період з
01.04.2009 р. по грудень 2009 р. працювала у
фізичної особи - підприємця «ОСОБА_9» на
посаді директора бутіку (магазину)
«ІНФОРМАЦІЯ_2», що був розташований за
адресою: АДРЕСА_3. Направленням
діяльності бутіку була роздрібна
торгівля брендовим одягом, взуттям і
аксесуарами. 15 грудня 2009 р. близько 12.30
год. у магазин прибули представники
центрального офісу «ІНФОРМАЦІЯ_2»
(ОСОБА_13 та чотири громадянина
кавказької національності) для
відвантаження товару та його охорони,
одного із них всі називали ОСОБА_14, та
ОСОБА_13 повідомила, що рішенням
власника магазин буде закритий.
Прибулі охоронці в грубій формі під
впливом психічного насильства
змушували позивача написати розписку
про те, що вона нібито бере гроші в борг
у громадянки ОСОБА_6 - власниці бренда
«ІНФОРМАЦІЯ_2», мотивуючи це
необхідністю погашення недостачі. При
цьому ніякої інвентаризації товару в
магазині не проводилося та позивач
нічого кому не заборгувала. ОСОБА_1
відмовилася писати розписку та
вимагала проведення інвентаризації з
оформленням усіх необхідних
документів. Цю розмову чула покупниця,
що перебувала у той момент у торговому
залі. Охоронці в грубій формі
запропонували покупцеві вийти з
магазину. Один з них за руку її вивів на
вулицю. Після цього вони (охоронці)
закрили ролети на скляних вхідних
дверях, відібрали сумочку позивача з
особистими речами, у якій перебувала її
трудова книжка і мобільні телефони.
Один з охоронців із її сумочкою вийшов
з торговельного залу на вулицю та
зачинив за собою вхідні двері в
магазин.

Після цього охоронці, що
залишилися, стали позивачу погрожувати
та казали, що не випустять доти, поки
вона не напише необхідний текст
розписки. На позивача чинився
психологічний тиск, їй погрожували. При
цьому були присутні продавці: ОСОБА_8 і
ОСОБА_9. Після написання розписки
позивачу дозволили покинути магазин.
На виході охоронець повернув їй
вилучену сумочку. Трудову книжку
позивачу не повернули і досі. Оскільки
тривалий час ніяких вимог від
вищевказаних осіб не надходило,
позивач заспокоїлася і думала, що цей
жах закінчився, у міліцію позивач не
зверталася, тому що звернення до
міліції могло спричинити виконання
погроз у відношенні позивача з боку
невідомих їй осіб.

25 січня 2013 р. позивачем поштою була
отримана судова повістка про виклик до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська у судове засідання
у цивільній справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості в сумі 110 640,00 грн., яка
підтверджується розпискою, написаною
нею під психічним примусом і погрозами
15 грудня 2009 року. Судом позовні вимоги
було задоволено.

Позивачем зазначається при
зверненні до суду із даним позовом, що
вона ніколи не брала у гр. ОСОБА_6
ніяких грошей, а розписка нею написана
під примусом, та посилається як на
підставу позову на ч. 1 ст. 231 ЦК
України, відповідно до якої правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Предмет позову становить вимога
про визнання недійсним договору
займу (розписки) від 15 грудня 2009 року на
суму 110 640 грн., який вчинений ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_6, як такий, що
укладено під впливом насильства
(психічного тиску) з боку третіх осіб.

Представники відповідача позов
не визнали та просили суд відмовити в
задоволенні позову повністю та
посилалися на те, що позивачем
викладені обставини, які не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Разом з тим, відповідно до
письмових запереченнях відповідача 15
грудня 2009 р. за договором позики
грошових коштів б/н від 15.12.2009 р. у
виді розписки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНП
НОМЕР_1 паспорт серії НОМЕР_2, виданий
Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській обл., 12.12.2006
р., що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, було
надано у борг грошову суму в розмірі 110
640,00 грн. ОСОБА_1 паспорт серія НОМЕР_3
виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області 19.04.1996 р., що
мешкає за адресою: АДРЕСА_2, про що
позивачем власноруч було складено
розписку б/н від 15.12.2009 р., згідно з якою
відповідач 15 грудня 2009 року надав
позивачу кошти у розмірі 110 640,00 грн. в
присутності свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9. У свою чергу ОСОБА_1
зобов'язалася повернути відповідачу
суму наданих коштів в повному обсязі не
пізніше 01.02.2010 р. Однак, попри взяті на
себе зобов'язання, ОСОБА_1 не виконала
умови договору позики щодо своєчасного
повернення грошової суми отриманої
позики у встановлений розпискою
термін та є боржником, який прострочив
виконання зобов'язання.

У судове засідання, в якому
ухвалено судове рішення, позивач не
з'явилася, не повідомила про причини
неявки.

Представник позивача за
довіреністю ОСОБА_2 надав до суду заяву
про відкладення розгляду справи,
оскільки інший представник позивача
ОСОБА_3 знаходиться у відрядженні у м.
Києві з метою прийняття участі
судовому засіданні у ВССУ 08.08.2014 р.
(суду не було надано доказів на
підтвердження обставин, зазначених в
цій заяві).

Представники відповідача ОСОБА_4
та ОСОБА_5 заперечували проти
задоволення поданого клопотання,
вважали таку поведінку позивача як
затягування з розглядом справи та
вважали необхідним розглядати
справу; в задоволенні клопотання
ОСОБА_2 було відмовлено.

Заслухав пояснення осіб, які
беруть участь у справі, та дослідивши
докази в межах заявлених вимог згідно
ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про відсутність підстави для
задоволення позову повністю, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань.

Особа здійснює свої права вільно
на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні
права особа здійснює у межах, наданих
їй договором або актами цивільного
законодавства (ч. 1).

Судом встановлено, що 15.12.2009 р. між
сторонами в даній справі був укладений
договір позики, за яким ОСОБА_1 взяла у
ОСОБА_6 позику в розмірі 100 640,00 грн.,
взяв на себе зобов'язання повернути до
01.02.2010 р. (а.с. 6); про укладення даного
правочину свідчить розписка, написана
ОСОБА_1 власноруч у присутності
свідків, зазначених нею також
власноруч.

Згідно з частиною першою статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею ст. 203 ЦК України
насамперед встановлені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, а конкретні
підстави для визнання договорів
недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК
України, і такі підстави повинні мати
місце саме на час укладення такого
договору.

Звертаючись до суду із даним
позовом, позивач наголошувала на
тому, що правочин був вчинений проти
її справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного та
психічного тиску з боку невідомих осіб
(ч. 1 ст. 231 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За розгляду справи позивач, на
переконання суду, не довела тих
обставини, на які посилався як на
підставу своїх вимог, не надала
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59
ЦПК України, через що суд мав би
змогу дійти до іншого висновку у
справі, яка розглядалася.

Відповідно до висновку судової
почеркознавчої експертизи, який
складено 17.04.2014 р., №1891 (а.с. 286 - 289)
рукописний текст розписки від 15.12.2009
від імені ОСОБА_1, що починається та,
відповідно, закінчується словами:
«Расписка Я, ОСОБА_11...» та «...Свидетель
3» ... « 15.12.2009 г. ОСОБА_11», виконані
ОСОБА_1. Вирішити, чи виконаний
зазначений рукописний текст ОСОБА_1
під впливом збивальних факторів
(природних, штучних), не виявилося
можливим з причин, вказаних в
дослідницькій частині висновку.

Разом з тим, згідно з даним
висновком підпис від імені ОСОБА_1 в
розписці від її імені від 15.12.2009,
розташований у правому нижньому куті,
праворуч запису «ОСОБА_11», виконаний
ОСОБА_1. Вирішити питання, чи виконаний
досліджуваний підпис ОСОБА_1 під
впливом збивальних факторів
(природних, штучних), не виявилося
можливим з причин, зазначених в
дослідницькій частині висновку.

В той же час відповідно до
дослідницької частини даного
висновку (а.с. 288 та а.с. 288 зв.) ознаки, що
свідчили би про виконання
досліджуваного рукописного тексту
ОСОБА_1 та зазначеного підпису під
впливом будь-яких збивальних факторів
(природних, штучних) не відобразилися,
тому експертові вирішити питання чи
виконаний досліджуваний зазначений
рукописний текст та підпис ОСОБА_1 під
впливом збивальних факторів
(природних, штучних) не виявляється
можливим.

Що стосується показань свідка
ОСОБА_12 (а.с. 115), то даний свідок не
повідомила будь-яких фактичних даних,
на підставі яких суд мав би змогу
встановити наявність обставин, що
обґрунтовують вимоги позову ОСОБА_1, та
інших обставин, які мають значення для
вирішення даної справи. Навпаки,
свідчення ОСОБА_12 щодо обставин, які
мають значення для вирішення даної
справи, відрізняється від викладеного
ОСОБА_1 у позові.

Відповідно до пояснень даного
свідка (а.с. 115), який був допитаний на
виконання окремого доручення
Ленінським районним судом м.
Севастополя, свідок бачила, як
«….троє чоловіків кавказької
зовнішності викинули дівчину з
автомобіля на вулицю, вона плакала …».

Джерело інформації показань
свідка (а.с. 116) відповідно до пояснень
свідка «… зі слів ОСОБА_1 та особисто
побачила як викидали з машини»; в той
же час, позивач у позові не повідомляла
про будь-яке перебування її у машині, з
якою вона могла бути викинутою особами
кавказької зовнішності, та навпаки
позивач наполягала на тому, що (а.с.
2-3) події відбувалися у приміщенні
магазину та після написання розписки
«…. дозволили покинути магазин, на
виході охоронець повернув їй вилучену
сумочку …».

В той же час, з приводу усунення
Ленінським районним судом м.
Севастополя (ухвала цього суду від
23.12.2013 р.) неправильності показань
свідка ОСОБА_12 в протоколі Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
09.07.2013 р. та засвідчення правильності
доповнень її показів (а.с. 188 та а.с. 188
зв.), то даний доказ не є належним:
відповідно до ухвали Ленінського
районного суду м. Севастополя (а.с. 115)
допит свідка проводився у судовому
засіданні: судове засідання, в якому
допитувалася свідок ОСОБА_12,
відбувалося в приміщенні суду у м.
Севастополі, на порушення ч. 1 ст. 197
ЦПК України під час цього судового
розгляду не здійснювалося повне
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу. Посилання у
протоколі судового засіданні (а.с. 115)
на несправність фіксуючого засобу
«Камертон», через що вівся протокол
судового засідання, не є обставиною,
яка звільняє від виконання
передбаченого ч. 1 ст. 197 ЦПК України
обов'язку, тоді як складення протоколу
закон допускає виключно за умови
вчинення окремої процесуальної дії
поза судовим засіданням (ч. 1 ст. 200 ЦПК
України).

Разом з тим, ЦПК передбачає
можливість розгляду зауважень лише
щодо технічного запису судового
засідання та журналу судового
засідання (ст. 19 Конституції України та
ст. 199 ЦПК України).

Таким чином, оскільки для
підтвердження обставин, які покладені
позивачем в основу позову, позивач не
надала доказів (ст.ст. 10, 60 ЦПК України),
джерела отримання доказів вичерпані,
суд, аналізуючи встановлені обставини
в їх сукупності, які в цій справі
спростовують доводи позивача (ст. 11 ЦПК
України), дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову повністю (щодо вимоги позову
ОСОБА_1 про визнання недійсною
розписки, то розписка укладається на
виконання укладеного правочину та
законом (ст. 16 ЦК України) не
передбачений такий спосіб захисту
права як визнання розписки недійсною).

Судові витрати віднести на
рахунок позивача, оскільки в
задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88
та 215 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору займу відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя