Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
УХВАЛА

іменем україни

13 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Євтушенко О.І.,

Іваненко
Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Державного територіально-галузевого
обʼ?єднання «Південно-Західна
залізниця», третя особа - виконуючий
обовʼ?язки начальника вагонної
дільниці станції Київ-Пасажирський
ОСОБА_4, про визнання наказу про
припинення трудового договору
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку та
моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державного
територіально-галузевого обʼ?єднання
«Південно-Західна залізниця» (далі -
ДТГО «ПЗЗ»), третя особа - виконуючий
обовʼ?язки начальника вагонної
дільниці станції Київ-Пасажирський
ОСОБА_4, про визнання наказу про
припинення трудового договору
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку та
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що з 1998 року він працював на
Південно-Західній залізниці на різних
посадах, а з 10 квітня 2013 року працював
на посаді старшого майстра дільниці 1
групи (резерву провідників) у вагонній
дільниці станції Київ-Пасажирський.

27 вересня 2013 року після робочого дня та
в усній формі йому було повідомлено про
звільнення з роботи без жодних
пояснень про причини звільнення і без
ознайомлення з наказом. З наказом від 27
вересня

2013 року № 2474/ос про звільнення позивач
ознайомився лише

25 листопада 2013 року, оскільки з 30
вересня по 8 листопада 2013 року
перебував на лікарняному. Відповідно
до наказів від 26 вересня 2013 року № 607 та
від 27 вересня 2013 року № 615 його
звільнено на підставі

п. 3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне
невиконання посадових обовʼ?язків без
поважних причин. Зазначав, що трудовий
договір з ним було розірвано за згодою
профспілкового органу, засідання якого
проводилось за його відсутності. Тому
позивач просив визнати наказ про
припинення трудового договору
незаконним, поновити на роботі,
стягнути середній заробіток та
моральну шкоду.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 17 січня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_3 до ДТГО «ПЗЗ» задоволено
частково. Визнано наказ виконуючого
обовʼ?язки начальника вагонної
дільниці станції Київ-Пасажирський
ДТГО «ПЗЗ» ОСОБА_4 про припинення
трудового договору від 27 вересня 2013
року № 2474/ос незаконним. Поновлено
ОСОБА_3 на посаді старшого майстра
дільниці 1 групи (резерву провідників) у
вагонній дільниці станції
Київ-Пасажирський ДТГО «ПЗЗ» з 27
вересня 2013 року. Стягнуто з ДТГО «ПЗЗ»
на користь ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 28 вересня
2013 року на день ухвалення рішення суду
в розмірі 30 697 грн 75 коп. Стягнуто з ДТГО
«ПЗЗ» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду
в розмірі 2 000 грн. Допущено негайне
виконання рішення суду в частині
поновлення ОСОБА_3 на займані посаді
старшого майстра дільниці 1 групи
(резерву провідників) у вагонній
дільниці станції Київ-Пасажирський
ДТГО «ПЗЗ» та стягнення з ДТГО «ПЗЗ» на
користь ОСОБА_3 заробітної плати за час
вимушеного прогулу за один місяць в
розмірі 9 051 грн 88 коп. У задоволенні
іншої частини позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 10 квітня 2014 року рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 17 січня 2014 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Київської області від 10 квітня 2014 року
та залишити в силі рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від

17 січня 2014 року, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того,
що звільнення позивача проводилося
відповідачем з порушенням вимог
чинного законодавства, а саме: позивача
не було ознайомлено з наказом про
притягнення його до дисциплінарної
відповідальності та з наказом про
звільнення. Письмове подання про
розірвання трудового договору з
позивачем розглядалось профспілковою
організацією за один день та за
відсутності ОСОБА_3

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що
звільнення позивача проводилося
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 працював
на ДТГО «ПЗЗ» з 1998 року на різних
посадах, а з 10 квітня 2013 року - на посаді
старшого майстра дільниці 1 групи
(резерву провідників) у вагонній
дільниці станції Київ-Пасажирський
відповідно до записів у трудовій
книжці позивача від 5 квітня 1998 року (а.
с. 10-11, т. 1).

Наказом від 27 вересня 2013 року № 2474/ос
його було звільнено з займаної посади з
27 вересня 2013 року за систематичне
невиконання без поважних причин
посадових обов'язків на підставі п. 3 ст.
40 КЗпП України (а. с. 13, т. 1).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Частиною 2 ст. 47 КЗпП України
передбачено, що у разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. Стягнення
оголошується в наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Матеріалами справи підтверджується, що
згідно з актом від 27 вересня 2013 року,
складеним та підписаним в.о. начальника
вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський ОСОБА_4, начальником
відділу кадрів ОСОБА_5, провідним
юрисконсультом ОСОБА_6, заступником
начальника дільниці ОСОБА_7, старшим
майстром ОСОБА_8, ОСОБА_3 відмовився
надавати пояснення та ставити підпис
про ознайомлення з наказом про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності (а. с. 55, т. 1), оскільки
його повідомили про наказ після
закінчення робочого часу. Крім того,
відповідачем в порушення ч. 1

ст. 149 КЗпП України до застосування
дисциплінарного стягнення не взято у
позивача письмових пояснень.

Як встановлено судом, позивача не було
ознайомлено з наказом про притягнення
до дисциплінарної відповідальності
від 26 вересня 2013 року № 607 (а. с. 30, т. 1), що
підтверджується даним наказом, який
став підставою для звільнення, яким
порушено вимоги ч. 4 ст. 149 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. У випадках,
передбачених законодавством про працю,
виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено. Розгляд подання
у разі відсутності працівника
допускається лише за його письмовою
заявою. За бажанням працівника від його
імені може виступати інша особа, у тому
числі адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Згідно з листом голови первинної
профспілкової організації «Незалежна
профспілка залізничників» від 27
вересня 2013 року № 14 виконуючому
обовʼ?язки начальника вагонної
дільниці станції Київ-Пасажирський
ОСОБА_4 надано згоду на притягнення до
дисциплінарної відповідальності та
звільнення позивача (а. с. 84, т. 1).

Проте, як встановлено судом першої
інстанції, згода надана з порушенням
вимог ст. 43 КЗпП України, оскільки
письмове подання від

27 вересня 2013 року № 2329 про розірвання
трудового договору з позивачем
розглядалось профспілковою
організацією за відсутності
останнього, більше того за один день (а.
с. 81-83, т. 1).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від

6 листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (із
змінами) у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни», судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст.
41 КЗпП, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України не звернув уваги на
обставини, які мають значення для
вирішення справи, не з'ясував належним
чином фактичних обставин справи щодо
заявлених вимог, не перевірив чи була
систематичність у порушеннях трудової
дисципліни позивачем, чи були
порушення процедури звільнення з боку
адміністрації відповідача.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 10 квітня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:В.І.
Амелін О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік