Справа № 645/3436/14-ц
Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року Фрунзенський
районний суд м. Харкова в складі:

судді Тарасенко Л.М.,

при секретарі Ільюта А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
"ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, яким просить
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 17 594,05 гривень, а також
сплачені позивачем судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що між відповідачем
та ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є позивач по
справі, було укладено договір від 19
грудня 2006 року, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 6
100,00 гривень у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Підписавши договір відповідач надав
пряму та безумовну згоду щодо
прийняття будь-якого розміру
Кредитного ліміту, встановленого
Банком. Позивач виконав свої
зобов'язання за вищевказаним
договором, а саме надав відповідачу
кредит у обумовленому договором
розмірі. Відповідач порушив
зобов'язання щодо погашення кредиту та
сплати відсотків за його
користуванням, у зв'язку з чим
утворилася заборгованість, яка станом
на 08 квітня 2014 року складає 17 594,05
гривень. У зв'язку з невиконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
кредитним договором, позивач звернувся
із позовом до суду.

Представник позивача Заборська Н.В.,
яка діє на підставі довіреності, у
судовому засіданні підтримала позовні
вимоги, просила їх задовольнити та
пояснила про обставини, викладені вище.

Відповідачка у судове засідання не
з"явилась, про розгляд справи
повідомлялась належним чином, надала
суду письмову заяву з проханням
слухати справу у її відсутності за
участю представника.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні не визнав позовні
вимоги, просив застосувати строк
позовної давності та у зв'язку з його
закінченням відмовити у задоволенні
позовних вимог. При цьому представник
відповідав пояснив, що перебіг строку
позовної давності, на його думку,
починається з дня прострочення
внесення чергового платежу. Тобто,
строк позовної давності за позовними
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитом закінчився 01 грудня 2010
року, а строк позовної давності за
позовними вимогами про стягнення
штрафів за прострочення виконання
грошового зобов'язання закінчений 01
грудня 2008 року.

Суд, вислухавши пояснення та
доводи осіб, що беруть участь у справі,
дослідивши надані докази у їх
сукупності, вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
і докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

19 грудня 2006 року громадянкою
ОСОБА_1 було оформлено платіжну
кредитну карту «МЕТРО» у відділенні №
14 ЗАТ КБ «Приват Банк», згідно якої,
отримала кредит у розмірі 3 950,00 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 30.00 % річних (2,5 % на місяць) на
суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Як вбачається із позову, вказаний
Банком кредитний ліміт дорівнює 6100
гривень, що не відповідає дійсності,
оскільки у заяві позичальника вказаний
кредитний ліміт у розмірі 3 950,00 грн.

Відповідачка підтвердила свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами та правилами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою,
Тарифами Банку складає між нею та
Банком Договір.

Відповідно до ст. 627 ЦК України та
ст. 6 ЦК України, сторони вільні в
укладенні договору, обранні
контрагенту та визначенні умов
договору з врахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту та вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

У ході судового розгляду справи
встановлено, що Банк виконав свої
зобов'язання за договором, тобто
відкрив відповідачу картковий рахунок
із обумовленою договором сумою
кредитного ліміту.

Відповідно до пунктів 3.2, 3.3 Умов
надання банківських послуг, клієнт
надає свою згоду на те, що кредитний
ліміт встановлюється за рішенням
банку, і клієнт надає право банку в
будь-який момент змінити (зменшити або
збільшити) кредитний ліміт. Підписання
цього договору являється прямою та
беззаперечною згодою держателя
відносно прийняття будь-якого розміру
кредитного ліміту, встановленого
банком.

Відповідно до пункту 5.3 Умов
надання банківських послуг, банк має
право проводити зміну тарифів, а також
інших умов обслуговування рахунків.
Право зміни розміру наданого на
платіжну картку кредиту (кредитного
ліміту) банк залишає за собою в
односторонньому порядку, за власним
рішенням банку та без попереднього
повідомлення клієнта.

У ході розгляду справи
встановлено, що відповідачем були
порушені зобов'язання щодо своєчасного
погашення кредиту та сплати процентів.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до п. 6.6 Умов та правил
надання банківських послуг, у разі
невиконання зобов'язань за Договором,
на вимогу Банку виконати зобов'язання з
повернення Кредиту (у тому числі
простроченого кредиту та Овердрафту),
оплати винагороди Банку.

Власник картки зобов'язаний
слідкувати за витратами коштів в межах
платіжного ліміту з метою запобігання
виникнення Овердрафту, згідно п. 6.7 Умов
та правил надання банківських послуг.

Згідно п. 8.6 Умов та правил надання
банківських послуг, при порушенні
позичальником строків платежів по
якомусь з грошових зобов'язань,
передбачених цим договором більш ніж
на 120 днів, позичальник зобов'язаний
сплатити Банку штраф в розмірі 500
гривень + 5% від суми позову.

Позивачем було надано розрахунок
заборгованості, відповідно до якого
станом на 08.04.2014 року наявна
заборгованість у розмірі 17594,05 грн., яка
складається з наступного:

-16079,51 заборгованість за кредитом;

- 200,54 грн. заборгованість по процентам
за користування кредитом;

- 500,00 грн. штраф (фіксована частина)

-814,00 грн. штраф (прострочена складова).

Як вбачається з наданого
позивачем розрахунку заборгованості
за договором, останній платіж на
погашення заборгованості за кредитом
та сплата процентів за користування
кредитом було здійснено відповідачкою
31 жовтня 2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, у зв'язку з
невиконанням грошового зобов'язання у
місячний строк, що обумовлено
договором, Банк отримав право
направити повідомлення для вирішення
питання про погашення заборгованості у
досудовому порядку або звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав
та стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Як вбачається з позовної заяви,
позивач звернувся до суду із позовом 24
квітня 2014 року, суду не надані
відомості про те, що банком
вирішувалося питання про погашення
заборгованості за кредитним договором
у досудовому порядку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 258 ЦК
України, для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність, позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідається або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Аналізуючи вищевказану норму, суд
дійшов висновку про те, що початок
перебігу строку позовної давності
відповідно до ст. 261 ЦК України
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов.
Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

Таким чином, перебіг позовної
давності за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором
починається з дня прострочення
внесення чергового платежу. Тобто,
строк позовної давності за позовними
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитом закінчився 01 грудня 2010
року, а строк позовної давності за
позовними вимогами про стягнення
штрафів за прострочення виконання
грошового зобов'язання закінчений 01
грудня 2008 року.

Відповідно до п. 31 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
зазначене вище правило застосовується
й до додаткових вимог банку (фінансової
установи). Зазначене роз'яснення
стосується і позасудового порядку
вирішення спорів, і в разі звернення з
відповідним позовом до суду.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб. їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», враховуючи принцип
безпосередності судового розгляду
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється
рішення. При ухваленні рішення суд
відповідно до статті 212 ЦПК оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58
та 59 ЦПК про їх належність і
допустимість.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані
про встановлені судом обставини, що
мають значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК) . Суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси особи, яка
звертається до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачем не надано суду доказів
поважності причин пропущення строку
позовної давності, а також не заявлено
клопотання про поновлення чи
продовження такого строку. Проте,
стороною відповідача заявлено
клопотання про застосування судом при
розгляді цього спору передбаченої
законодавством строку позовної
давності.

При таких обставинах, суд вважає
позовні вимоги такими, що не підлягають
задоволенню, у зв'язку з перебігом
строку позовної давності.

Судові витрати по справі
визначаються судом, виходячи з
положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 11, 256, 257, 267, 509, 530, 610, 611, 617,
1048, 1050, 1054 ЦК України, Постановою
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», ст.ст. 3, 8, 24, 55, 64, 68, 127
Конституції України, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором від 19 грудня 2006 року у
розмірі 17 594,05 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
особи, які брали участь у справі і не
були присутні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя -