Справа № 454/3539/13
Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3287/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: представника відповідача
Вандзьо О.Б.,

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
на рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства
"Львіввугілля", Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, -

в с т а н о в
и л а :

В грудні 2013 року позивач звернувся в
суд з позовом до Державного
підприємства «Львіввугілля», в якому
просив стягнути з відповідача 44000 грн. у
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у
зв'язку з тривалою роботою протягом 1988 -
2001 р.р. в особливо шкідливих і тяжких
умовах праці на шахті ДП
«Львіввугілля», у нього погіршився
стан здоров'я, внаслідок чого він був
змушений звертатись за медичною
допомогою. Згідно з довідкою обласної
МСЕК від 11.04.2001 р. йому встановлено 45%
втрати професійної працездатності
внаслідок професійного захворювання, з
яких 30% на антрапосилікоз, 15% - на
вібраційну хворобу. Відповідно до
довідки обласної МСЕК від 24.03.2009 р. йому
встановлено 55 % втрати професійної
працездатності внаслідок професійного
захворювання безтерміново, з них 40% на
антрапосилікоз, 15% на вібраційну
хворобу. Стверджує, що отриманням
професійного захворювання йому
завдано великої моральної шкоди у
вигляді фізичних та душевних
страждань, які полягають в тому, що він
втратив працездатність, став інвалідом
третьої групи, йому стало важко дихати,
з'явився постійний кашель, біль у руках,
головний біль, у зв'язку з чим завдану
йому моральну шкоду оцінює у 44000 грн.

Ухвалою судового засідання від 09.01.2014 р.
до участі у справі в якості
співвідповідача залучено Відділ
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 18 березня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з відділу виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
м.Червонограді на користь позивача 2550
грн. відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків, в
задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив відповідач - Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді.
Посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову. В обґрунтування апеляційної
скарги зазначає про те, що відділення
фонду соціального страхування є
неналежним відповідачем у даній
справі, а належним відповідачем має
виступати роботодавець, оскільки
первинне призначення відшкодування
шкоди позивачу здійснювалось саме
роботодавцем ДВАТ «Шахта «Степова»
відповідно до діючих на станом на 27.03.2001
р. (дату зарахування позивачу втрати
професійної працездатності) «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків», затверджених
Постановою Кабінету міністрів України
від 23.06.1993 р. за № 472. Крім того, судом не
враховано, що спірні правовідносини
виникли до набрання чинності Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
згідно з положеннями якого,
заборгованість потерпілим та
виробництві, яким до набрання чинності
цим законом підприємства не
відшкодували заподіяної ушкодженням
здоров'я матеріальної і моральної
шкоди, виплачується цими
підприємствами. Апелянт вважає, що
позивачем пропущено тримісячний строк
звернення до суду, оскільки даний позов
випливає з трудових правовідносин.
Відповідач зазначає, що позивачем не
було доведено факту моральних
страждань та не обґрунтовано з якого
розрахунку він виходив при оцінці
розміру моральної шкоди, а довідка МСЕК
є лише підставою розрахунку
матеріальної шкоди, а не
підтвердженням факту заподіяння
моральної шкоди, яким має слугувати
відповідний висновок медичних органів.
Судом не враховано, що будучи інвалідом
третьої групи позивач може працювати в
інших професіях, не пов'язаних з
шкідливими умовами праці, і його
професійне захворювання не впливає на
неможливість виконувати домашню
роботу та на порушення нормальних умов
життя, а також те, що позивач не надавав
суду доказів про проходження лікування
після встановлення йому безтерміново
втрати професійної працездатності.
Окрім того, суд не взяв до уваги, що
фондом соціального страхування ОСОБА_3
здійснюються щомісячні страхові
виплати у зв'язку з частковою втратою
професійної працездатності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача і позивача,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів погоджується з
законністю та обгрунтованістю
висновків суду першої інстанції,
оскільки вони зроблені на підставі
правильного встановлення існуючих
правовідносин між сторонами, а доводи
апеляційної скарги правильності
оскаржуваного рішення не спростовують.
До такого висновку колегія суддів
дійшла з врахуванням наступних
обставин.

Судом першої інстанції встановлено, що
із дослідженої в судовому засіданні
довідки МСЕК серія ЛВА-2 № 0066425 ОСОБА_3
11.04.2001 р. вперше встановлено 45% втрати
професійної працездатності, з них 30%
антропосилікоз та 15 % вібраційна
хвороба. У зв»язку з професійним
захворюванням позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, йому
встановлювалася втрата професійної
працездатності, що вбачається з
наданих позивачем виписок з історій
хвороби. 24.03.2009 року позивачеві
встановлено 55 % втрати професійної
працездатності безтерміново.

Посилаючись на положення ч.3 ст.34
Закону України від 23.09.1999 р № 105-Х1У «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» і на ст.9 Закону
України «Про охорону праці», згідно з
якими відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров»я, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань та, водночас,
посилаючись на п.11 «Правил
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним з виконанням ним
трудових обов»язків», затверджених
постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, суд
першої інстанції визначив розмір
морального відшкодування у сумі 2550
гривень.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційної скарги з приводу
того, що Віддлення Фонду є неналежним
відповідачем, враховуючи те, що згідно
доказів у справі, огляд позивача,
визначення ступеня втрати ним
професійної працездатності проведено
МСЕК 11.04.2001 року , тоді ж йому було
встановлено III групу інвалідності (ас.
89).

Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23.09.1999 року № 1105-ХІV набрав чинності з
01.04.2001 року.

Зважаючи на те, що стійку втрату
професійної працездатності було
встановлено позивачеві вперше 11.04.2001
року, тобто після набрання чинності
Законом України № 1105-ХІV, то та
обставина, що первинне призначення
відшкодування позивачу втраченого
заробітку здійснювалось роботодавцем,
не дає підстав для висновку про те, що
щодо позивача не повинні були
застосовуватися положення
вищезазначеного закону, оскільки це
можна пояснити незнанням роботодавця
про те, що з 01.04.2001 року ці
правовідносини були врегульовані
Законом України № 1105-ХІV, застосування
положень якого покладалося на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань, який, як
випливає з матеріалів даної справи,
щодо позивача первинно цих положень
закону з 11.04.2001 року не застосував.

Оскільки, після 01.04.2001 року Законом
України № 1105-ХІV обов»язок
відшкодування моральної шкоди
покладався на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, то заперечення апелянта з
приводу того, що заборгованість
позивачу з відшкодування моральної
шкоди повинна бути виплачена
роботодавцем не ґрунтуюється на
законі.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про пропуск позивачем
тримісячного строку звернення до суду,
оскільки у ст.237-1 КЗпП України йдеться
про моральне відшкодування у разі
заподіяння працівникові моральних
страждань, а у правовідносинах, які
мали місце, внаслідок втрати
професійної працездатності,
працівникові крім моральних страждань
були заподіяні також фізичні
страждання, в той час як позовна
давність не поширюється, згідно ст.83 ЦК
УРСР 1963 року на вимоги, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
та згідно п.п.1, 3 ч.1 ст.268 ЦК України - на
вимогу, що випливає із порушення
особистих немайнових прав і на вимогу
про відшкодування шкоди завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я.
На це вказується і в пункті 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди«.

Так як пунктом 4.1 мотивувальної
частини Рішення Конституційного Суду
України № 1-рп/ 2004 від 27.01.2004 р.
передбачено, що ушкодження здоров»я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових
обов»язків,незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання,
тобто при доведеності факту
ушкодження здоров»я, заподіяного
працівнику під час виконання трудових
обов»язків, заподіяння моральної шкоди
презюмується, не заслуговують на увагу
і доводи апелянта щодо недоведеності
позивачем факту моральних страждань та
- щодо не підтвердження факту
заподіяння моральної шкоди.

Доводи апелянта про те, що судом
першої інстанції не було обґрунтовано
з якого розрахунку він виходив при
оцінці розміру моральної шкоди, не
відповідають дійсності, оскільки в
рішенні суду міститься обґрунтування
визначення розміру моральної шкоди, а
та обставина, що розмір морального
відшкодування суд обґрунтовував
посиланням на Правила …№ 472 від 23.06.1993
року, не дає підстав для скасування
рішення суду в частині визначення
розміру морального відшкодування,
зважаючи на те, що рішення суду першої
інстанції позивачем в апеляційному
порядку не оскаржено.

Доводи апелянта з приводу того, що
позивач є інвалідом третьої групи, на
думку апелянта, може працювати в інших
професіях, не пов'язаних з шкідливими
умовами праці, і його професійне
захворювання не впливає на
неможливість виконувати домашню
роботу та на порушення нормальних умов
життя, а також з приводу того, що
позивач не надавав суду доказів про
проходження лікування після
встановлення йому безтерміново втрати
професійної працездатності, не
спростовують законності і
обґрунтованості рішення про стягнення
з апелянта в користь позивача
морального відшкодування, оскільки
право позивача на соціальний захист що
включає, зокрема, право на забезпечення
його у разі повної, часткової або
тимчасової втрати працездатності… та
в інших випадках, передбачених законом
гарантоване ст.46 Конституції України.
Крім цього, позивачем було надано суду
письмові докази, підтверджуючі
проходження ним лікування після
встановлення йому стійкої втрати
професійної працездатності.

Оскільки предметом спору були вимоги
про стягнення морального
відшкодування, то та обставина, що
фондом соціального страхування ОСОБА_3
здійснюються щомісячні страхові
виплати у зв'язку з частковою втратою
професійної працездатності не
повинна була братися до уваги судом
першої інстанції.

Таким чином, оскаржуване рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому апеляційну скаргу належить
відхилити, а оскаржуване рішення -
залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 18 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
Тропак О.В.

Судді
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.