Справа № 344/1281/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1823/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Кредитної спілки "Карпати",
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- органу опіки та піклування
Тисменицької районної державної
адміністрації, про визнання іпотечного
договору недійсним,

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
26 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до Кредитної спілки «Карпати»,
в якому просив визнати недійсним
іпотечний договір від 26.09.2008, згідно
якого він передав відповідачу в
іпотеку земельну ділянку для
забезпечення виконання договору
кредитної лінії №13-08 від 25.09.2008. Позовні
вимоги мотивував тим, що на даний час за
основним зобов'язанням у нього виникла
значна заборгованість, що дає підстави
для звернення відповідача до суду та
стягнення заборгованості за рахунок
предмета іпотеки. Оскільки сім'я
позивача, в тому числі малолітня
дитина, на даний час проживає в
житловому будинку, розміщеному на
земельній ділянці, що є предметом
іпотеки, а іншого житла немає, то
внаслідок звернення стягнення на
предмет іпотеки буде порушено права
малолітньої дитини на житло. Також
зазначав, що при укладенні договору
іпотеки порушено права малолітньої
дитини, оскільки не отримано
нотаріально засвідченого дозволу
органу опіки та піклування на
укладення договору іпотеки, а тому
просив визнати вказаний договір
іпотеки недійсним.

Ухвалою суду від 05.05.2014 до участі у
справі залучено третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - орган опіки та
піклування Тисменицької
райдержадміністрації.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог.

На дане рішення представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що судом не
досліджено в повному обсязі обставин,
що мають значення для вирішення справи,
а тому рішення є незаконним та
необґрунтованим. Зокрема, представник
апелянта зазначає, що судом першої
інстанції не взято до уваги того факту,
що у випадку задоволення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, позивач не буде мати
можливості сплатити цілу суму
заборгованості одним платежем, що
призведе до звернення стягнення на
предмет іпотеки. Зазначає, що на
утриманні позивача перебуває
малолітня дитина та дружина, з якими
той проживає в будинку, що знаходиться
на земельній ділянці, що є предметом
іпотеки, і в них не має іншого житла, в
якому можна було б проживати. На думку
представника апелянта, рішення суду
суперечить вимогам чинного
законодавства, зокрема, ст.47
Конституції України, Конвенції "Про
права дитини" від 20.11.1989 року, Закону
України "Про охорону дитинства" (статті
1, 8, 11, 18), нормам Сімейного кодексу
України, Закону України "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей" (ст.12).
Крім того стверджує, що суд не звернув
уваги на порушення при укладенні
іпотечного договору вимог ч.6 ст.203 ЦК
України, відповідно до якої правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами) не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх, непрацездатних дітей.
Відтак, представник апелянта вважає, що
вказаний договір суперечить майновим
правам та інтересам малолітньої
дитини, а тому він є нікчемним з моменту
укладення, і в даному випадку повинні
застосовуватись наслідки нікчемності
договору. З цих підстав просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, в
засідання суду апеляційної інстанції
не прибули, хоча були належно
повідомлені про дату, час та місце
судового засідання, що відповідно до ч.2
ст.305 ЦПК України не перешкоджає
розгляду справи.

Вислухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд виходив з того, що позовні
вимоги не підлягають до задоволення,
оскільки іпотечним договором не було
порушено права малолітньої дитини
позивача на час його укладення, не
порушуються такі права і на даний час,
тому що дитина позивача є повнолітньою
та зареєстрована і проживає за іншою
адресою, крім того позивачем не надано
доказів можливого звернення стягнення
на предмет іпотеки, а тому підстави для
визнання іпотечного договору
недійсним відсутні.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 25.09.2008р. між
Кредитною спілкою «Карпати» та ОСОБА_2
укладено договір кредитної лінії №13-08,
відповідно до якого Кредитна спілка
«Карпати» на умовах платності,
зворотності, строковості та
забезпечуваності надала відповідачу
кредит у розмірі 100000 грн. на строк до
25.09.2013 року (а.с.6-7), а відповідач
зобов'язався повернути кредит на
умовах, визначених кредитним
договором.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань по кредитному договору між
позивачем та відповідачем 26.09.2008р.
укладено нотаріально посвідчений
іпотечний договір, згідно якого
іпотекодавець ОСОБА_2 передав в іпотеку
іпотекодержателю - Кредитній спілці
«Карпати» - земельну ділянку загальною
площею 0,1438 га, кадастровий номер
:02:002:0121, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2; яка належить іпотекодавцю на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
157752, виданого Павлівською сільською
радою 17.09.2008р. на підставі рішення сесії
Павлівської сільської ради від 24.07.2008р.
(а.с.11).

Із довідки Павлівської сільської ради
№456 від 12.07.2012 вбачається, що ОСОБА_2, 1963
року народження, разом з дочкою ОСОБА_4,
1994 року народження, зареєстрований та
проживає АДРЕСА_1. Власником даного
господарства є ОСОБА_5 За громадянином
ОСОБА_2 числиться земельна ділянка
площею 0,15 га, яка знаходиться в урочищі
«Вище хатів» (а.с.12).

Звернувшись із даним позовом, ОСОБА_2,
як підставу для визнання іпотечного
договору недійсним, зазначив ч.6 ст.203,
ст.ст.215-216 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України установлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 6 вищезазначеної статті
передбачено, що правочин, який
вчиняється батьками(усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

У ст.204 ЦК України зазначено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно ж до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання його судом недійсним не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За змістом ст.216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Позивач посилався на те, що іпотечний
договір є недійсним як такий, що
вчинений батьком усупереч житловим
правам та інтересам малолітньої
дитини, що передбачено ч.6 ст.203 ЦК
України, та укладений без нотаріально
засвідченого дозволу органу опіки та
піклування, а тому є нікчемним з
моменту його укладення із
застосуванням наслідків нікчемності
правочину.

Так, згідно ст.224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу опіки та
піклування є нікчемним. Однак вказана
стаття в даному випадку не підлягає
застосуванню, так як вона відсилає до
ст.71 ЦК України, в якій наведено перелік
правочинів, які забороняється вчиняти
опікуну чи піклувальнику, а щодо
батьків даною статтею не вимагається
отримання дозволу органу опіки та
піклування.

Що ж до ч.6 ст.203 ЦК України, то суд
правильно вважав, що укладенням
іпотечного договору не порушено права
малолітньої дитини позивача, так як,
по-перше, предметом іпотеки за
договором виступає земельна ділянка, а
не житловий будинок, по-друге, будь-яких
доказів наявності житлового будинку на
земельній ділянці позивачем не надано,
і по-третє, дитина ОСОБА_4, 1994 року
народження, на час можливого звернення
стягнення на предмет іпотеки
зареєстрована та проживає за іншою
адресою, тобто забезпечена іншим
житлом, що підтверджується довідкою,
виданою Павлівською сільською радою
від 12.07.2012 року №456 (а.с.12).

Враховуючи, що жодних житлових прав
дитини не порушено, до даних
правовідносин не можуть бути
застосовані також норми Закону України
"Про охорону дитинства".

Також, як правильно вважав суд, до даних
правовідносин не підлягають
застосуванню і норми Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних громадян та безпритульних
дітей", на який посилався позивач,
обґрунтовуючи правові підстави позову,
так як дитина позивача не відноситься
до категорії осіб, на яких поширюється
дія вказаного Закону.

Крім того, позивачем не доведено
належними доказами тієї обставини, що у
нього є дитина (належним доказом чого є
свідоцтво про народження, яке в
матеріалах справи відсутнє), а також
дружина, що перебуває на його
утриманні, будь-які докази чого у
матеріалах справи також відсутні.
Разом з тим, саме існування даних
обставин не є підставою для визнання
іпотечного договору недійсним.

Більше того, відповідно до п.1.6
іпотечного договору, іпотекодавець
ОСОБА_2 гарантував, що на предмет
іпотеки не існує прав та вимог інших
осіб, в тому числі тих, що не
зареєстровані у встановленому законом
порядку, а також іпотекодавець заявив,
що предмет іпотеки є його особистою
власністю; згідно ж п.1.7 договору - за
наявності прав чи вимог інших осіб на
предмет іпотеки іпотекодержатель має
переважне право отримати задоволення
своїх вимог за рахунок предмета
іпотеки (а.с.9-10).

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що договір іпотеки є дійсним,
укладеним відповідно до вимог чинного
законодавства, а позивачем не доведено
законом передбачених підстав для
визнання іпотечного договору
недійсним, а тому суд дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
є безпідставними, оскільки були
предметом розгляду в суді першої
інстанції і їм судом дана належна
оцінка.

Розглянувши справу в межах
заявленого позову та в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що фактичні
обставини справи судом першої
інстанції з'ясовано всебічно та повно,
дано їм вірну правову оцінку, а рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук