Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Умнової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Універсал Кредит» про стягнення
коштів, за касаційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Універсал Кредит» на рішення
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 18
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 29
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що 27
вересня 2013 року уклала з відповідачем
дві угоди про надання послуг з
адміністрування активів для придбання
товару за рахунок об'єднаних
періодичних платежів.

Посилаючись на те, що грошові кошти
згідно з договорами в обумовлений
термін їй не перерахували, і 4 500 грн, які
вона сплатила відповідачу, не є першим
внеском, як її запевняв останній, а
винагорода за послуги, яких вона не
одержувала, а також після детального
вивчення угоди виявилося, що дана
компанія взагалі грошей не видає та не
кредитує, а тому, вважаючи укладені
договори нікчемними, як такі, що
містять ознаки нечесної
підприємницької діяльності, просила
позов задовольнити та стягнути з
відповідача на її користь суму в
розмірі 4 500 грн.

Рішенням Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 18
грудня 2013 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 29 січня
2014 року, позов задоволено, стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Універсал Кредит» (далі - ТОВ «ФК
«Універсал кредит») на користь ОСОБА_3
4500 грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ
«ФК «Універсал Кредит» просить
скасувати рішення Богородчанського
районного суду Івано-Франківської
області від 18 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 29 січня 2014 року, ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 27 вересня 2013
року між сторонами укладено два
договори, предметом яких є надання
послуг з адміністрування фінансових
активів для придбання будівельних
матеріалів за рахунок об'єднаних
періодичних платежів учасників групи.

Виконання послуг з адміністрування
системи полягає в тому, що клієнт
сплачує передбачені договором кошти, а
ТОВ «ФК «Універсал Кредит» формує
групу учасників, за рахунок внесків
яких здійснюється придбання товарів.

Учасник, який належним чином виконує
свої зобов'язання за даним договором,
отримує товар через визначені
договором механізми надання права на
отримання товару.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що оскільки позивач
сплачувала кошти не за сам товар, а за
можливість одержання права на купівлю
товару, то такий договір є нікчемним в
силу використання відповідачем
нечесної підприємницької діяльності.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: 1) здійснення сплати
за можливість одержання учасником
компенсації; 2) компенсація надається
за рахунок залучення учасником інших
споживачів схеми; 3) відсутність
продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, «пірамідальній схемі» властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

У той же час предметом угоди сторін,
укладеної в рамках функціонування
системи придбання товарів у групах
«Універсал Кредит», є надання учаснику
програми адміністративних послуг, у
тому числі фінансового характеру, з
метою придбання ним будівельних
матеріалів.

Отже, за системою придбання товарів у
групах «Універса Кредит» кожний з
учасників, який належним чином виконує
зобов'язання за угодою, отримує товар
(будівельні матеріали) через механізм,
передбачений в угоді.

За таких обставин висновок суду про те,
що діяльність ТОВ «ФК «Універсал
Кредит» за угодою сторін є
функціонуванням «пірамідальної
схеми», суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» у зв'язку з відсутністю
головних ознак «пірамідальної схеми» -
безтоварність та сплата компенсації
одним учасником за рахунок інших,
оскільки за схемою придбання товарів у
групах придбавають товар усі учасники
за рахунок об'єднання внесків кожного з
них. Різниця між споживачами -
учасниками схеми є тільки в часі
одержання товарів кожним із них, за
умови виконання своїх зобов'язань.

Крім того, для віднесення схеми до
«пірамідальної» необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність
ТОВ «ФК «Універсал Кредит» з
адміністрування фінансових коштів
підпадає під поняття «фінансова
послуга».

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Суди зазначених вимог закону не
врахували і до правовідносин сторін не
застосували.

Законом України від 02 червня 2011 року №
3462-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (набрав
чинності з 09 січня 2012 року) внесено
зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» та доповнено
п. 11-1, відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі - Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 09 жовтня 2012 року №
1676 «Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах» (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності «пірамідальної
схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
це товарність схеми, тобто передбачене
надання споживачу товару в обмін на
внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш «активними», за
умови виконання ними умов договору.

Вирішуючи спір, суди на зазначене уваги
не звернули, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, а тому
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фінансова
компанія «Універсал Кредит»
задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 18
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 29
січня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська