АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/ 4890/14
Головуючий 1інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Бородіна М.М.

Малінської С.М.

при секретарі:
Галушко Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
в особі її представника ОСОБА_4, на
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 29 травня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-
підприємця ОСОБА_5, Харківського
районного центру зайнятості про
визнання звільнення незаконним, зміну
формулювання причин звільнення та
стягнення заборгованості ,-

ВСТАНОВИЛА:

20 листопада 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулась у суд з позовом в якому ,
просила розірвати безстроковий
трудовий договір № 8168 укладений між
нею та відповідачем фізичною особою
-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_5 05.06.2006
року, стягнути з нього 5236,82 компенсацію
відпустки, 5539,05 середній заробіток за
затримку розрахунку та моральну шкоду,
розмір якої визнаала у 5000 грн.та
зобов»язати Харківський районний
центр зайнятості зняти з реєстрації
вказани трудовий договір ( а.с.1-5)

09.04.2014 року представником позивача були
уточнені позовні вимоги, в яких він
просив визнати незаконним звільнення
позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України ,
змінити формулювання причин її
звільнення з п.4 ст. 40 КЗпП України на ч.1
ст. 36 КЗпП України, зобов»язати
відповідача - ФОП ОСОБА_5 внести до
трудової книжки запис про її
звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України,
зобов»язати Харківський районний
центр зайнятості підтвердити запис в
її трудовій книжці про звільнея за п.1
ст. 36 КЗпП України та внести
виправлення у п. 17 трудового договору №
8168 від 05.06.2006 року з п.4 ст. 40 КЗпП України
на ч.1 ст. 36 КЗпП України. Стягнути з ФОП
ОСОБА_5 на її користь компенсацію за
невикористані дні щорічної відпустки в
розмірі 5236, 86 грн., середній заробіток
за затримку розрахунку в розмірі 12085, 20
грн. та моральну шкоду, розмір якої вона
визначає у 5000 грн. (а.с. 123-128).

Ухвалою Київського районного суду
м.Харкова від 17 квітня 2014 року
провадження у справі в частині
позовних вимог позивача стосовно
зобов»язання Харківського районного
центру зайнятості підтвердити в
трудовій книжці ОСОБА_3 запис про
звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України та
внесення виправлень у п. 17 трудового
договору № 8168 від 05.06.2006 року з п.4 ст. 40
КЗпП України на ч.1 ст. 36 КЗпП України.
закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК
України ( а.с.134).

Свої вимоги щодо визнання звільнення
позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України
незаконним, зміни формулювання причин
звільнення з п.4 ст. 40 КЗпП України на ч.1
ст. 36 КЗпП України, зобов»язання
відповідача - ФОП ОСОБА_5 внести до
трудової книжки запис про її
звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України
представник позивача обґрунтовував
тим, що з відповідачем , на підставі
укладеного 05.06.2006 року безстрокового
трудового договору № 8168 , який був
зареєстрований у Харківському
районному центрі зайнятості ,
представник позивача обґрунтовує тим,
що позивач з відповідачем знаходилась
у трудових правовідносинах, працюючи
продавцем продовольчих товарів 03.06.2013
року позивач знаходилась на робочому
місці і проводила переоблік
матеріальних цінностей спільно з
іншими працівниками у зв»язку з тим, що
на роботу було прийнято трьох нових
працівників. Представник позивача
також зазначає, що між нею та
відповідачем було узгоджено графік
роботи відповідно до якого вона
повинна працювати 6 днів та 4 дні
відпочивати та 03.06.20113 року був шостий
робочий день , а з 04.06 по 06.06.2013 року були
днями її відпочинку, у зв»язку з чим не
можуть бути визнані прогулом.

Представник позивача зазначає, що
відразу та неодноразово в усній формі
позивач звернулась до відповідача з
проханням офіційно оформити її
звільнення, від чого останній ухилявся
та враховуючі вказані обставини вона
26.06.2013року направила йому заяву про
розірвання трудового договору, яку
відповідач отримав 02.07.2013 року.

Представник позивача зазначає, що
09.07.2013 року позивач отримала від
відповідача повідомлення з проханням
прийти 25.07.2013 року о 14-00 годині до
Харківського районного центру
зайнятості для розірвання трудового
договору за п.4 ст. 40 КЗпП України та не
погодившись з такою підставою
звільнення, вона надіслала відповідачу
заперечення , які відповідач
отримувати відмовився.

Представник позивач також зазначає, що
25.07.2013 року позивач прийшла в
Харківський районний центр зайнятості
для вирішення питання щодо розірвання
трудового договору, однак відповідач
не зв»явився та доказом цього є та
обставина, що розірвання трудового
договору центром зайнятості відбулося
лише у жовтні 2013 року. Представник
позивача також зазначає, що про
звільнення позивач дізналась 18.03.2014
року, коли отримала ухвалу Київського
районного суду м.Харкова про відкриття
провадження у справі за позовом
відповідача до неї про відшкодування
моральної шкоди.

Як на підставу незаконності вказаного
наказу представник позивача зазначає
на те, що при звільненні позивача
відповідачем не дотримані вимоги ч.1 ст.
149 КЗпП України , а саме відсутності
вимоги відповідача щодо надання
позивачем пояснень причин відсутності
на роботі , а також тим, що з 03.06.по 06.06.2013
року позивач прогулів не здійснювала
та вказані дні були віхідними.

Як на підставу стягнення
заборгованості по виплаті щорічної
відпустки представник позивач,
посилаючись на вимоги ч.1 ст. 83 КЗпП
України посилається на невикористання
нею відпустки протягом семи років
роботи у відповідача. Як на підставу
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку, представник
позивача зазначає на не проведення
відповідачем остаточного розрахунку
при звільненні.

Як на підставу відшкодування моральної
шкоди, позивач зазначає на те, що
вказані дії відповідача призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
з»язків, що призвело до додаткових
зусиль позивача для організації її
життя ( а.с.123-128)

В судовому засіданні суду першої
інстанції позивач та її представник
підтримали вказані позовні вимоги та
просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні суду першої інстанції
позовні вимоги позивача не визнав .Свої
заперечення обгрунтовував як
пропуском позивачем строку звернення
до суду з зазначеним позовом, так і
безпідставності її вимог.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 29 травня 2014 року позовні
вимоги позивача задоволені частково.
Суд стягнув з ФОП ОСОБА_5 на користь
позивача компенсацію за
невикористанні дні щорічної відпустки
за період її роботи з 05.06.2006 року по
26.06.2013 року в розмірі 5236 грн.86 коп. В
іншої частини позовних вимог позивачу
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить змінити вказане
рішення скасувавши його в частині
відмови позивачу в задоволенні
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам, порушенням судом першої
інстанції норм матеріального права.
Наводить ті ж доводи, що і в суді першої
інстанції.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача, посилаючись на
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції та
безпідставність доводів апеляційної
скарги, просить рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з»явились,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
апеляційну скаргу, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в
задоволенні позовних вимог в частині
визнання незаконним звільнення за п.4
ст.40 КЗпП України , зміни формулювання
причин звільнення з п.4 ст. 40 КЗпП
України на ч.1 ст. 36 КЗпП України,
зобов»язання відповідача - ФОП ОСОБА_5
внести до трудової книжки запис про
звільнення позивача за ч.1 ст. 36 КЗпП
України, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку та
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з законності її звільнення за
п.4 ст. 40 КЗпП України, пропуску нею
встановленого ст. 233 КЗпП України
строку для звернення у суд з
позовом,недоведеності спричинення
позивачу моральної шкоди.

Однак погодитись з таким висновком
суду не можна.

Так , судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що позивач з 05 червня
2006 року знаходилась з відповідачем у
трудових правовідносинах , працюючи
продавцем в магазині за адресою: вул.
Миру, 6 с. Черкаська Лозова,
Дергачівського району , Харківської
області на підставі укладеного між
позивачем та відповідачем як ФОП
трудового договору, зареєстрованого
Харківським районним центром
зайнятості 05.06.2006 року за № 8168 ( а.с.60-61).

Як свідчить вказаний договір, при
його підписанні сторони домовились про
виконання робіт через тиждень з 08 до 20
години з перервою з 13 до 14 години з
вихідними які надаються через тиждень
та за згодою сторін конкретні вихідні
можуть змінюватись, про що сторони
сповіщають одна одну не пізніше ніж два
дні.

Відповідно до цього договору , в
Харківському районному центрі
зайнятості його було розірвано
сторонами 03 червня 2013 року за ст. 40 п.4
КЗОТ України та вказаний договір було
знято з реєстрації 03 жовтня 2013 року.

Судом першої інстанції також
встановлено та підтверджено наявними у
справі доказами, що відповідно до
наказу № 6 від 06 червня 2013 року ФОП
«Фабрис» позивача було звільнена 06.06.2013
року за п.4 ст. 40 КЗпП України (
відсутність на роботі понад трьох
годин протягом робочого часу ( а.с.169).

Згідно до вимог п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП
України, трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: прогулу ( в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня ) без поважних причин.

В обгрунтовуння законності
звільнення позивача за прогул,
відповідач надав суду акти обстеження
робочого місця позивача, складені 03.06.,
04.06, 05.06. 2013 року, відповідно до яким
позивач була відсутньою на робочому
місці 03.06.2013 року з 12 до 18 години та 04.06,
05.06. 2013 року-повний робочий день (
а.с.63-64).

При цьому суд першої інстанції
обгрунтовано не взяв до уваги як доказ
складений 03.06.2013 року акт про
відсутність позивача на роботі, у
зв»язку з тим. що він був підписаний
ОСОБА_6, яка в цей день не була в
зазначеному магазині.

Між тим, відповідно до укладеного
між сторонами трудового договору
позивач мала право на вихідні, які
відповідач зобов»язувався надавати
через тиждень та за згодою сторін
конкретні вихідні могли змінюватись.

Як пояснив відповідач в судовому
засіданні графіки роботи та табелі
обліку робочого часу ним не велись.

З огляду на наведене твердження
позивача про те, що за згодою , між нею
та відповідачем були встановлені
вихідні через шість днів роботи, а
також її твердження , що 03.06. 2013 року
відпрацювала встановлені шість днів та
з 04.06.2013 року по 06.06.2013 року були
вихідними днями, відповідач в
порушення вимог ст. 60 ЦПК України не
спростував.

Більш того, як свідчать матеріали
справи між позивачем та відповідачем
після 03.06.2013 року виник конфлікт за
результатами проведення нею 03.06.2013 року
обліку товарів в магазину, що слугувало
підставою 27.06.2013 року для звернення
позивача до Дергачівського РВ ГУМВС на
його неправомірні дії та відповідно до
висновку про результати перевірки
такого звернення, копію якого надано
відповідачем до заперечень, станом на
день перевірки, яка проводилась з 27.06.2013
року по 26.07.2013 року , відповідач
пояснював, що на даний час, у зв»язку з
виниклими між ним та позивачем
суперечками ним направлено листа
Харківського районного центру
зайнятості з приводу звільнення
позивача з роботи ( а.с.71).

Відповідно ж до направлених
відповідачем позивачу листів станом
на 01.07.2013 року та серпень 2013 року, він
лише мав намір розірвати трудовий
договір з позивачем за п.4 ст. 40 КЗпП
України. ( а.с.65-67).

Оскільки відповідач не надав суду
доказів, які б свідчили, що позивач не
знаходився на роботі 04.06 та 05.06. 2013 року
без поважних на те причин , що вказані
дні не були для позивача вихідними
днями, а також доказів відсутності
позивача з 12 до 18 години на роботі 03.06.2013
року, підстави вважати, що звільнення
позивача за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є
законним, відсутні.

Вказані вище обставини справи , а
також надання відповідачем в
Харківський районний центр зайнятості
даних про звільнення позивача 03.06.2013
року, тоді, як згідно вказаного наказу ,
вона була звільнена 06.06.2013 року,
звернення позивача до правоохоронних
та контролюючих органів щодо
неправомірних дій відповідача,
свідчать про те, що причиною звільнення
ОСОБА_3 слугував виниклий між нею та
відповідачем конфлікт , а не її прогули.

Суд першої інстанції на вказані
обставини справи та вимоги норм
матеріального права уваги не звернув
та прийшов до помилкового висновку про
законність звільнення позивача з
займаної посади.

Доказів того, що позивач у
встановленому законом порядку була
ознайомлена з наказом про звільнення
та на момент звернення до суду з
позовом про розірвання трудового
договору знала про наявність такого
наказу, матеріали справи не містять, а
враховуючи той факт, що тільки 03.10 2013
року укладений між сторонами трудовий
договір було розірвано в Харківському
районному центрі зайнятості, то судова
колегія вважає також безпідставними
висновки суду щодо пропуску позивачем
встановленого ст. 233 КЗпП України
строку для звернення до суду з
зазначеним позовом.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції в частині відмови
позивачу в задоволенні позовних вимог
щодо визнання незаконним її
звільнення за наказом № 6 від 06 червня
2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП України
підлягає скасуванню, як таке, що
ухвалено судом першої інстанції з
порушенням зазначених норм
матеріального та процесуального права,
при невідповідністю висновків суду
обставинам справи та наявним у справі
доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України), з ухваленням в цій частині
нового рішення про визнання незаконним
звільнення позивача за наказом № 6 від
06 червня 2013 року за п.4 ст. 40 КЗпП України
, з зазначених вище підстав.

При цьому судова колегія
погоджується з висновком суду щодо
відсутності підстав для зобов»язання
відповідача змінити формулювання
причин звільнення ОСОБА_3 з п.4 ст. 40
КЗпП України на ч.1 ст. 36 КЗпП України,
та внесення відповідачем до трудової
книжки запис про її звільнення за ч.1 ст.
36 КЗпП України, оскільки відповідно до
ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для
припинення трудового договору є угода
сторін.

Доказів того, що позивач
зверталась до відповідача з такою
заявою, вона в порушення вимог ст. 60 ЦПК
України, не надала. Крім того
припинення трудового договору за
угодою сторін є правом , а не обов»язком
власника або уповноваженого ним
органу.

Судова колегія також не може
погодитись з висновком суду щодо
відсутності підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за затримку
розрахунку, оскільки вказаний висновок
не відповідає вимогам ст. 117 КЗпП
України.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено наявними
у справі доказами , що відповідач при
звільненні позивача не виплатив їй
компенсацію за невикористанні дні
щорічної відпустки за період її роботи
з 05.06.2006 року по 26.06.2013 року в розмірі 5236
грн.86 коп. та стягнув з відповідача
вказану суму.

Згідно до вимог ст. 117 КЗпП
України, в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору по їх
розмір , підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.

Таким чином при ухваленні рішення
в цій частині, суд першої інстанції не
звернув уваги на вимоги вказаної норми
КЗпП України та задовольнивши позовні
вимоги позивача щодо стягнення
належних їй при звільненні сум, прийшов
до помилкового висновку щодо
відсутності підстав для стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

З огляду на наведене, рішення суду
першої інстанції в цій частині також
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог позивача та
стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за час
затримки розрахунку в сумі 5300 грн.

При визначенні розміру такого
стягнення, судова колегія враховує
обставин справи та розмір затриманої
та стягнутої судом першої інстанції з
відповідача на користь позивача
компенсації за невикористану
відпустку в сумі 5236, 86 грн.

Судова колегія також вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку щодо відсутності
підстав для відшкодуванню
відповідачем позивачу моральної
(немайнової) шкоди.

Так , згідно до вимог ч.1 ст.
237-1КЗпП України, відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв»язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Вказані вище обставини справи
свідчать про порушення відповідачем
трудових прав позивача. За захистом
своїх прав позивач вимушена була
звертатись до правоохоронних органів
та до суду, витрачати свій час на подачу
заяв та скарг, що спричиняло їй
моральні страждання та втрати
нормальних життєвих зв»язків і
вимагали для неї додаткових зусиль для
організації свого життя.

За таких обставин рішення суду і
в цій частині підлягає скасуванню як
таке, що ухвалено судом першої
інстанції з порушенням вказаних норм
матеріального права, невідповідності
висновків суду обставинам справи та
наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1
ст. 309), з ухвалення в цій частині нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог позивача.

При цьому , з урахуванням
конкретних обставин справи принципів
розумності і справедливості, суд
апеляційної інстанції визначає розмір
спричиненої відповідачем позивачу
моральної шкоди в 1000 грн., які
підлягають стягненню з відповідача на
її користь.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
його без змін.

Керуючись статтями 303, 309,
316,317,319,218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в
особі її представника ОСОБА_4,
задовольнити частково.

Змінити рішення Київського
районного суду м. Харкова від 29
травня 2014 року, скасувавши його в
частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог щодо визнання
незаконним її звільнення за п. 4 ст. 40
КЗпП України незаконним, стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку та моральної шкоди.

Визнати незаконним звільнення
ОСОБА_3 за наказом № 6 від 06 червня 2013
року за п.4 ст. 40 КЗпП України .

Стягнути з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 податковий
номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою :
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3
реєстраційний номер облікової картки
платника податків № 285691748 , проживаючої
за адресою АДРЕСА_2 середній заробіток
за затримку розрахунку в сумі 5300 грн. та
моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього
6300 грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :