Справа № 524/943/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21.08.2014 року. Автозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області
у складі:

Головуючої судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Власовій М.М.,

з участю ОСОБА_1, Жукової В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
Публічного Акціонерного Товариства
Комерційний Банк «Приватбанк» про
визнання бездіяльності неправомірною,
зобов»язання надати інформацію та про
стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся
в суд з позовом до Публічного
Акціонерного Товариства КБ
«Приватбанк» (далі по тексту рішення -
Банк) з позовними вимогами, які у
подальшому уточнював (а.с. 107). Остаточно
просив суд про наступне:

- визнати неправомірною бездіяльність
відповідача в частині ненадання в
установлений строк письмової
відповіді на його заяву від 14 квітня 2011
року,

- визнати неправомірними дії
відповідача в частині відмови у
наданні інформації, яку запитував
позивач у письмових заявах від 15 серпня
2013 року та 03 вересня 2013 року,

- зобов»язати відповідача надати
інформацію, про надання якої позивач
просив у заявах від 15 серпня 2013 року та
03 вересня 2013 року,

- стягнути на його користь моральну
шкоду в сумі 5 000,00 грн.

ОСОБА_1 суду пояснив, що 14 квітня 2011 року
через збій в банкоматі було вилучено
його зарплатну картку. У той же день він
звернувся із письмовою заявою до
керівництва Кременчуцької філії Банку,
просив розібратися, заблокувати картку
та про вжиті заходи повідомити його
письмово. Свою картку в Банку він
отримав через тиждень, але заяву
проігнорував, що стало причиною його
подальших звернень до Національного
Банку України та прокуратури м.
Кременчука. ОСОБА_1 пояснив, що також 15
серпня 2013 року він звертався з
письмовою заявою до Банку про те, чи
притягнуті до дисциплінарної
відповідальності винні особи та просив
надати йому копію договору з міським
управлінням внутрішніх справ про
розрахункове касове обслуговування по
виплаті заробітної плати з
використанням пластикових карток та
копію правил з надання послуг
банківськими терміналами. Банк
відмовив у наданні йому такої
інформації. Наступна його заява про
доступ до публічної інформації від 3
вересня 2013 року, де він запитував про
структурні підрозділи Банку та статус
Кременчуцького відділення, також
залишилась без відповіді по суті,
оскільки Банк ухилився від надання
інформації, безпідставно посилаючись
на захист банківської таємниці.

Обґрунтовуючи вимогу про сплату
моральної шкоди в загальному розмірі
5000,00 грн., ОСОБА_1 суду пояснив таке:
еквівалент моральної шкоди від
незручностей, хвилювань та незмоги
скористатися грошима через вилучення
картки банкоматом він визначив у 500,00
грн.; неправомірне ігнорування його
письмової заяви від 14 квітня 2011 року
порушило звичайний спосіб його життя
та примусило вживати зусиль для
звернення за захистом своїх прав і
завдало йому моральної шкоди, яку він
оцінює у 2000,00 грн. Так само ненадання
інформації на його письмові заяви від 15
серпня та 3 вересня 2013 року стало
причиною його душевних переживань,
моральну шкоду від яких він оцінює
також в 2000,00 грн.

Представник відповідача Жукова
В.П. позов не визнала. Суду пояснила, що
Банком були вжиті оперативні та
належні заходи для захисту інтересів
клієнта у зв'язку із технічним збоєм
банкомату. Отримати кошти позивач міг у
касі будь-якого відділення Банку.
Відповідь на заяву позивача від 14
квітня 2011 року була надана йому в усній
формі, а також письмово 25 квітня 2012
року. Представник зауважила, що згідно
умов та правил надання банківських
послуг у ПАТ «Приватбанку» письмові
відповіді клієнтам надаються на
звернення, які були направлені на
юридичну адресу Банку у м.
Дніпропетровськ.

Жукова В.П. вважала безпідставними
позовні вимоги і в іншій частині,
посилаючись на те, що відповіді на
заяви ОСОБА_1 від 15 серпня та 3 вересня
2013 року були надані йому вчасно, і
звертала увагу суду на недоведеність
позовних вимог позивача про стягнення
моральної шкоди.

Суд, вислухавши поясненння сторін
та дослідивши надані ними докази,
встановив такі фактичні обставини
справи:

3 червня 2002 року між Банком та
Кременчуцьким МУ УМВС України було
укладено договір № КМ-123 577 про
розрахункове касове обслуговування по
видачі заробітної плати з
використанням пластикових карток.
ОСОБА_1 у той час проходив службу у КМУ
УМВС. 14 квітня 2011 року банкоматом через
технічний збій була вилучена
пластикова картка позивача. У той же
день він письмово звернувся до
керівника Кременчуцької філії Банку
(а.с.10), де повідомив про цей випадок,
просив встановити його причину,
заблокувати картку та письмово
повідомити йому про результати.
Приблизно через тиждень пластикова
картка була повернута Банком клієнту.
Можливістю отримати грошові кошти у
касі одного з відділень Банку ОСОБА_1 не
скористався. Через те, що Банк
своєчасно у письмовій формі не
відповів позивачу на заяву від 14 квітня
2011 року, ОСОБА_1 поскаржився до
Національного Банку України, в
прокуратуру м. Кременчука та 20 квітня
2012 року направив скаргу до Банку.

НБУ України у відповіді від 18
травня 2012 року за вихідним № 08-022/2233 (а.с.
11) пояснив позивачу, що оскільки після
інкасації банкомату Банк повернув
картку і надав позивачу усні пояснення
щодо причин інциденту, письмової
відповіді на звернення Банк клієнту не
направив.

Прокуратура м.Кременчука за
результатами перевірки скарги ОСОБА_1
14.06.2012 року відреагувала внесенням
подання в порядку статті 20 Закону
України «Про прокуратуру». Так,
заступник прокурора м.Кременчука
дійшов висновку, що ненадання Банком
письмової відповіді позивачу на його
заячву від 14 квітня 2011 року є
порушенням вимог статті 15 ЗУ «Про
звернення громадян», які прокурор
вимагав усунути.

Вирішуючи спір, суд виходить із
приписів статті 15 Закону України «Про
звернення громадян» про те, що органи
державної влади, місцевого
самоврядування та їх посадові особи,
керівники та посадові особи
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності,
об'єднань громадян, до повноважень
яких належить розгляд заяв
(клопотань), зобов'язані об'єктивно і
вчасно розглядати їх, перевіряти
викладені в них факти, приймати
рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, повідомляти громадян про
наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до статті 5 Закону
України «Про інформацію» кожен має
право на інформацію, що передбачає
можливість вільного одержання,
використання, поширення, зберігання та
захисту інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна
порушувати громадські, політичні,
економічні, соціальні, духовні,
екологічні та інші права, свободи і
законні інтереси інших громадян, права
та інтереси юридичних осіб.

Статтею 31 Закону України «Про
інформацію» передбачено, що у разі якщо
порушенням права на свободу
інформації особі завдано
матеріальної чи моральної шкоди,
вона має право на її відшкодування за
рішенням суду.

Стаття 56 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»
встановлює, що клієнт має право доступу
до інформації щодо діяльності банку.
Банки зобов'язані на вимогу клієнта
надати таку інформацію: 1) відомості,
які підлягають обов'язковій
публікації, про фінансові показники
діяльності банку та його економічний
стан; 2) перелік керівників банку та
його відокремлених підрозділів, а
також фізичних та юридичних осіб, які
мають істотну участь у банку; 3) перелік
послуг, що надаються банком; 4) ціну
банківських послуг; 5) іншу інформацію
та консультації з питань надання
банківських послуг; 6) щодо кількості
акцій (паїв) банку, які знаходяться у
власності членів виконавчого органу
банку, та інформацію в обсязі,
визначеному Національним банком
України, про осіб, частки яких у
статутному капіталі банку
перевищують 5 відсотків.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Встановлені обставини переконують суд
у тому, що несвоєчасно - через рік -
надавши письмову відповідь на заяву
клієнта від 14 квітня 2011 року, Банк
порушив вимоги статей 15, 20 ЗУ «Про
звернення громадян».

Відмовивши ОСОБА_1 у наданні
інформації, яку він вимагав у заявах
від 15 серпня 2013 року і 3 вересня 2013 року,
і яка за своїм характером не є ні
банківською таємницею, ні іншою
інформацією з обмеженим доступом, Банк
порушив права позивача, встановлені
статтею 31 ЗУ «Про інформацію» та
статтею 56 ЗУ «Про банки та банківську
діяльність».

Посилання Банку на те, що отримати
інформацію позивач міг на сайті Банку
та що письмова відповідь надається
тільки на звернення, направлені за
місцезнаходженням головного офісу
Банку, правового підґрунтя не мають.

Із зазначених підстав позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання неправомірною
бездіяльності відповідача, який в
установлений строк не надав йому
письмової відповіді на заяву від 14
квітня 2011 року, відмовив у наданні
інформації, яку запитував позивач у
письмових заявах від 15 серпня 2013 року
та 03 вересня 2013 року, та про
зобов»язання Банку надати інформацію -
підлягають задоволенню

Порушення Банком прав ОСОБА_1
завдало йому певної моральної шкоди,
справедливою та достатньою
сатисфакцією якої є відновлення судом
його порушеного права.

Належних та допустимих доказів,
які б підтвердили причинний зв»язок
між діями Банку та погіршенням стану
здоров»я позивача, суду не надано.
Також суд враховує, що вилучення
платіжної картки через технічний збій
банкомату не завдало позивачу майнових
збитків і не було абсолютною
перешкодою скористатися грошима, які
він міг отримати у касі одного з
кількох відділень Банку у м.Кременчуці.
В даний час ОСОБА_1 продовжує
залишатися клієнтом ПАТ КБ
«Приватбанк».

На підставі викладеного,
відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
Акціонерного Товариства Комерційний
Банк «Приватбанк» про

-про визнання неправомірною
бездіяльності відповідача в частині
ненадання в установлений строк
письмової відповіді на заяву від 14
квітня 2011 року,

-про визнання неправомірними дій
відповідача в частині відмови у
наданні інформації, яку запитував
позивач у письмових заявах від 15 серпня
2013 року та 03 вересня 2013 року.

-про зобов»язання відповідача надати
інформацію, про надання якої позивач
просив у заявах від 15 серпня 2013 року та
03 вересня 2013 року,

-про стягнення моральної шкоди в сумі 5
000 грн.

- задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність
Публічного Акціонерного Товариства
Комерційний Банк «Приватбанк» в
частині ненадання ОСОБА_1 в
установлений строк письмової
відповіді на його заяву від 14 квітня 2011
року та визнати неправомірними дії
відповідача в частині відмови у
наданні ОСОБА_1 інформації, яку він
запитував у письмових заявах від 15
серпня 2013 року та 03 вересня 2013 року.

Зобов»язати Публічне Акціонерне
Товариства Комерційний Банк
«Приватбанк» надати ОСОБА_1 інформацію,
про яку він запитував у письмових
заявах від 15 серпня 2013 року та 03 вересня
2013 року.

У задоволенні позовних вимог про
стягнення моральної шкоди в сумі 5 000,00
грн. - відмовити.

Стягнути з Публічного Акціонерного
Товариства Комерційний Банк
«Приватбанк» на користь ОСОБА_1
понесені ним судові витрати в сумі 241,57
грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення. У
разі якщо рішення було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя