Справа № 369/3899/14 Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/4700/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 46
УХВАЛА

Іменем України

14 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Олійника В.І., Лащенка В.Д.,

при секретарі: Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 25 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: державна інспекція
сільського господарства в Київській
області, інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області, комунальне
підприємство Бюро технічної
інвентаризації Києво-Святошинської
районної ради Київської області,
відділ Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про зобов'язання вчинити дії,
відшкодування шкоди та за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Гореницької
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, відділу
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області про визнання незаконним та
скасування рішення ради, визнання
недійсним державного акту, скасування
державної реєстрації,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що він є власником
земельної ділянки по АДРЕСА_1. Суміжним
землевласником є відповідачка ОСОБА_2 У
серпні 2012 року він встановив межі своєї
земельної ділянки та виявив, що
відповідачка побудувала будинком на
частині його земельної ділянки площею
0,5 кв.м. Побудований будинок є
самочинною спорудою, а при будівництві
ОСОБА_2 грубо порушила законодавство в
сфері будівництва та
землекористування створює йому
перешкоди у володінні так користуванні
ділянкою.

Просив з урахуванням уточнених
позовних вимог, зобов'язати ОСОБА_2
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку по АДРЕСА_1, шляхом знесення
всього самочинного збудованого
житлового будинку, позначеного в
технічному паспорті під літ. А,
загальною площею 224,7 кв.м; стягнути з
ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.
та судові витрати.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась з
вищенаведеним позовом, який
обґрунтовувала тим, що за земельну
ділянку площею 0.10га отримала
правомірно. У лютому 2001 року ОСОБА_1
надано у власність додаткову земельну
ділянку площею 0,045га в АДРЕСА_1. При
цьому при виготовленні технічної
документації змінились межі та розміри
його земельної ділянки, яка стала
становити 0,2145 га, та не погоджувалась
нова межа між їхніми земельними
ділянками, тому збільшення розміру
відбулось також і за рахунок її
земельної ділянки. Вказала, що
порушенням їй стало відомо після
виникнення судового спору щодо
дотримання меж при будівництві нею
житлового будинку, тому причини
пропуску строку позовної давності є
поважними.

Просила суд визнати причини пропуску
строку звернення до суду за захистом
прав та законних інтересів поважними
та поновити його; визнати незаконним та
скасувати рішення виконавчого
комітету Горенецької сільської ради
№5/19 від 22 лютого 2001 року щодо передачі
ОСОБА_1 у приватну власність земельної
ділянки площею 0,045 га в АДРЕСА_1; визнати
недійсним державний акт виданий
ОСОБА_1; скасувати державну реєстрацію
земельних ділянок площею 0,0372га, площею
0,0072 га з, площею 0,1701 га; визнати
незаконним та скасувати рішення
Горенецької сільської ради №3/48 від 23
липня 2004 року; визнати недійсним
державний акт на земельну ділянку
площею 0,0892га в АДРЕСА_2; скасувати
державну реєстрацію земельної ділянки
площею 0,0892га; визнати незаконним та
скасувати запис в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та право постійного
користування землею, договорів оренди
землі за №295 про реєстрацію державного
акту серія ЯБ №003841.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
25 червня 2014 року
ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні
позову, а позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі та про відмову в позові
ОСОБА_2, як необґрунтованому, у зв'язку з
поданням неналежних доказів та з
пропущенням строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
передача частини земельної ділянки
ОСОБА_2, межа між якими була погоджена
ще за отримання ОСОБА_3 державного акту,
відбулась з порушенням вимог чинного
на той час земельного кодексу, а саме
без припинення права користування цією
частиною земельної ділянки ОСОБА_2, без
її заяви та прийняття радою
відповідного рішення. Доказів того, що
між земельними ділянками сторін
існували білі лінії, або частина
земельної ділянки належала до земель
запасу суду подано не було. Інші
посилання та обґрунтування ОСОБА_1 не
підтверджують правомірність надання
частини земельної ділянки, яка
перебувала в користуванні ОСОБА_2.

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками суду першої
інстанції, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 6 ЗК України 1990 року, чинного на
час виникнення спірних відносин,
громадяни України отримували у
власність земельні ділянки для ведення
селянського (фермерського)
господарства; ведення особистого
підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка); садівництва;
дачного і гаражного будівництва.

Громадяни набували право власності на
земельні ділянки у разі одержання їх у
спадщину; одержання частки землі у
спільному майні подружжя;
купівлі-продажу, дарування та обміну.

Передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться місцевими Радами
народних депутатів відповідно до їх
компетенції за плату або безплатно.
Безплатно земельні ділянки
передаються у власність громадян для
ведення селянського (фермерського)
господарства у межах середньої
земельної частки, що обчислюється у
порядку, передбаченому цією статтею;
ведення особистого підсобного
господарства; будівництва та
обслуговування будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), в тому числі земельні ділянки,
що були раніше надані у встановленому
порядку громадянам для цієї мети, у
межах граничного розміру, визначеного
статтею 67 цього Кодексу; садівництва;
дачного і гаражного будівництва.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно земельно-шнурової книги
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області за ОСОБА_3 рахувалась земельна
ділянка площею 0,17 га та за ОСОБА_4 - 0,10га.

Рішенням виконавчого комітету
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №8 від 24 лютого 1995 року
передано безоплатно в приватну
власність земельну ділянку для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
ОСОБА_3 площею 0,17га по АДРЕСА_1.

У листопаді 1999 року був складений акт
встановлення та погодження меж
землекористування по АДРЕСА_1, в тому
числі погоджена спільна межа між
земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
яка проходить по дерев'яному забору та
згідно абрису має пряму лінію довжиною
52,40м.

10 червня 2000 року ОСОБА_3 отримала
державний акт серія ІІ-КВ №101547 на право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,1701га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

16 червня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
був укладений договір купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_1 Києво-Святошинського району
Київської області.

Рішенням виконавчого комітету
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №2/88 від 25 січня 2001 року
передано безоплатно в приватну
власність земельну ділянку для ведення
особистого підсобного господарства
ОСОБА_1 площею 0,05га по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №5/19 від 22 лютого 2001 року
передано безоплатно в приватну
власність земельну ділянку для ведення
особистого підсобного господарства
ОСОБА_1 площею 0,045га по АДРЕСА_1.

Відповідно до витягів з державного
реєстру земель про присвоєння
кадастрових номерів земельним
ділянкам: земельній ділянці площею
0.17га з цільовим призначенням для
індивідуального житлового, гаражного і
дачного будівництва присвоєно
кадастровий номер :03:002:0040 (витяг
№764 від 22 червня 2010 року); земельній
ділянці площею 0,0072га з цільовим
призначенням для ведення особистого
підсобного господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння і випасання
худоби присвоєно кадастровий номер
:03:002:0041 (витяг №765 від 22 червня 2010
року); земельній ділянці площею 0,0372га з
цільовим призначенням для ведення
особистого підсобного господарства,
садівництва, городництва, сінокосіння
і випасання худоби присвоєно
кадастровий номер :03:002:0042 (витяг
№766 від 22 червня 2010 року).

Щодо доотримання земельних ділянок
ОСОБА_1 в державний акт були внесені
відповідні зміни, а саме в державний
акт ІІ-КВ №087152, виданий 14 жовтня 2000
року, внесені зміни до плану зовнішніх
меж земельної ділянки.

Відповідно до ст. 7 ЗК України 1990 року,
користування землею може бути
постійним або тимчасовим. Постійним
визнається землекористування без
заздалегідь установленого строку.

За ст. 30 ЗК України 1990 року при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і, якщо
інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Ст. 17 ЗК України передбачено, що
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

12 жовтня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
укладений договір дарування житлового
будинку з надвірними будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №34/54 від 20 жовтня 2000 року
надано ОСОБА_2 земельну ділянку площею
0,10 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2

Рішенням виконавчого комітету
Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №37/19 від 21 листопада 2000 року
передано ОСОБА_2 у приватну власність
земельну ділянку площею 0,10 га, яка
знаходиться по
АДРЕСА_2 для обслуговування житлового
будинку та надано дозвіл на
виготовлення державного акту на право
приватної власності на землю.

Рішенням Гореницької сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №3/48 від 23 липня 2004 року
затверджений проект землеустрою по
земельній ділянці ОСОБА_2 за фактичною
площею 0,0892 га.

21 жовтня 2004 року ОСОБА_2 отримала
державний акт ЯБ №003841 на земельну
ділянку площею 0,0892га з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель по АДРЕСА_2,
кадастровий номер :03:002:0006.

З наданої суду технічної документації
по складанню державного акту на право
приватної власності на землю ОСОБА_3,
ОСОБА_1 (а.с. 151-159) вбачається, що межа між
земельними ділянками ОСОБА_1 (ОСОБА_3.)
та ОСОБА_2 (ОСОБА_4.) була змінена після
отриманням ОСОБА_1 додаткової
земельної ділянки, а саме межа відійшла
вглиб земельної ділянки ОСОБА_2

Акт установлення і погодження меж
землекористування (а.с. 157 зворот) суд
оцінив критично і з такими висновками
погоджується колегія суддів.

Вказаний акт хоча і містить підпис
ОСОБА_2, але на ньому не вказана повна
дата його складання, не має додаткового
абрису нових меж земельної ділянки,
погодженого сусідами, а міститься лише
вказівка, що межа проходить по
дерев'яному забору. Посилання на
проходження межі по дерев'яному забору
міститься і в технічній документації
ОСОБА_3, але там спірна межа
має рівну лінію.

Доказів того, що була погоджена нова
межа ОСОБА_1 суду не подав. З пояснень
сторін в судовому засіданні
встановлено, що на даний час будинок
ОСОБА_2 збудований на місці дерев'яного
паркану, що також підтверджується
поданими суду фотокартками.

Крім того, передача частини земельної
ділянки ОСОБА_2, межа між якими була
погоджена ще за отримання ОСОБА_3
державного акту, відбулась з
порушенням вимог чинного на той час
земельного кодексу, а саме без
припинення права користування цією
частиною земельної ділянки ОСОБА_2, без
її заяви та прийняття радою
відповідного рішення. Доказів того, що
між земельними ділянками сторін
існували білі лінії, або частина
земельної ділянки належала до земель
запасу суду подано не було. Інші
посилання та обґрунтування ОСОБА_1 не
підтверджують правомірність надання
частини земельної ділянки, яка
перебувала в користуванні ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Перелік способів захисту порушених
прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей
перелік не є вичерпним, і суд може
захистити порушені права чи інтереси і
в інший спосіб, який встановлений
договором або законом.

Вказана норма кореспондується із ст. 152
ЗК України, відповідно до якої власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: а) визнання прав; б) відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав; в)
визнання угоди недійсною; г) визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; ґ) відшкодування
заподіяних збитків; д) застосування
інших, передбачених законом, способів.

Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу
України передбачено, що захист прав
громадян на земельні ділянки
здійснюється, в тому числі, шляхом
визнання угоди недійсною, визнання
недійсними рішень органів місцевого
самоврядування та шляхом застосування
інших, передбачених законом способів.

Статтею 155 ЗК України проголошено, що у
разі видання органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права щодо володіння, користування чи
розпорядження належною особі
земельною ділянкою, такий акт
визнається недійсним.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутись до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю в
три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що межа земельних
ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була
погоджена по дерев'яному забору в 1999
році, даний паркан не переносився,
частково був знищений будівництвом,
про що також вказано в позові ОСОБА_1 та
не заперечувалось при розгляді справи.
Спір між сторонами виник після
фактичного завершення будівництва
ОСОБА_2 житлового будинку.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропуску позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
подала суду заяву про поновлення
строку звернення до суду, а відповідач
заявив про застосування строків
позовної давності, про що подав суду
відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Відповідно до ст.
60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки про існування нової межі та
не дотримання порядку вилучення
земельних ділянок у попереднього
користувача ОСОБА_2 дізналась після
початку будівництва, жодних зауважень
з боку ОСОБА_1 з початку будівництві не
мала, вона не могла у встановленому
законом порядку дізнатись про
порушення свого права та захистити
своє право раніш, подала суду заяву про
поновлення строку на звернення до суду,
тому суд прийшов до обґрунтованого
висновку , що позивач ОСОБА_2 не
пропустила строк на звернення до суду
та задовольнив її позовні вимоги.

Доказів того, що ОСОБА_2 навмисно
захопила частину земельної ділянки
ОСОБА_1, перенесла паркан, тощо суду
подано не було, а посилання позивача на
наявність домовленостей є лише
викладом суб'єктивних даних.

Оскільки ОСОБА_1 має один державний акт
на три земельні ділянки, чинним
законодавством не передбачено
часткове скасування державного акту,
внесення до нього змін, тощо, тому
підлягають задоволенню вимоги про
визнання недійсним державних актів
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та скасування
державної реєстрації цих земельних
ділянок та відповідно рішень ради про
затвердження проектів технічної
документації: рішенням ради №5/19 від 22
лютого 2001 року та №3/48 від 23 липня 2004
року.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано суду доказів того,
що відповідачем грубо порушені
будівельні норми і правила, або
відповідач відмовляється проводити
перебудову, тому вимоги про знесення
побудованого житлового будинку не
підлягають задоволенню. Крім того,
ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що
побудований житловий будинок створює
йому значні перешкоди в користуванні
та володінні його житловим будинком, в
освоєнні ним його земельної ділянки та
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову .

Судом першої інстанції встановлено, що
по АДРЕСА_2 в с.Гнатівка
Києво-Святошинського району Київської
області ОСОБА_2 побудовано житловий
будинок загальною площею 224,7 кв.м,
житловою 79,1 кв.м. Даний будинок є
самовільно збудованим, що
підтверджується технічним паспортом.

З листа інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області від 12 березня 2013 року
та від 24 березня 2014 року, від 12 червня 2014
року вбачається, що інспекцією
проведена перевірка, якою встановила,
що ОСОБА_2 самовільно побудувала
будинок. За вчинене правопорушення
інспекцією притягнуто до
адміністративної відповідальності
згідно ст. 97КУпАП.

З акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства Управління
контролю за використанням і охороною
земель у Київській області №31/97 від 06
лютого 2013 року вбачається, що
перевіркою з виїздом на місце
встановлено, що ОСОБА_2 у порушення ЗК
України самовільно зайняла земельну
ділянку площею 0,5 кв.м по АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважається самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила самочинне
будівництво, знести за її рахунок.

Відповідно до висновку експерта
Київського незалежного
судово-експертної установи від 02
червня 2014 року площа земельної ділянки,
яка вилучена із користування позивача
ОСОБА_1 при будівництві житлового
будинку становить 0,00008га (0,8 кв.м). Площа
накладання даху (покрівлі) житлового
будинку на земельну ділянку ОСОБА_1
становить 10,52 кв.м. Підпірна стінка
товщиною 0,4 м, що утримує грунт від
обвалювання за будинком відповідача,
на 0,3м виходить за спільну межу на
земельну ділянку ОСОБА_1 При
будівництві будинку ОСОБА_2 порушено п.
3.25 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і
забудова міських і сільських поселень.

Також відповідно до висновку
враховуючи монолітне залізобетонне
перекриття цокольного та першого
поверхів можливий варіант перебудови
даного будинку це повне руйнування
його конструкцій для усунення порушень
меж земельної ділянки.

Позивачем не надано суду доказів того,
що відповідачем грубо порушені
будівельні норми і правила, або
відповідач відмовляється проводити
перебудову, тому вимоги про знесення
побудованого житлового будинку не
підлягають задоволенню. Оскільки
питання про передачу частини передачу
земельної ділянки вирішено з
порушенням вимог земельного
законодавства, тому висновки
експертизи суд до уваги не взяв. Крім
того, ОСОБА_1 не надав суду доказів того,
що побудований житловий будинок
створює йому значні перешкоди в
користуванні та володінні його
житловим будинком, в освоєнні ним його
земельної ділянки, створення
затінення, вимивання ґрунту та інше.
Дана обставина також підтверджується і
дослідженими фотокартки, що подані як
сторонами, так і зроблені експертом,
відповідно до яких земельна ділянка
ОСОБА_1 не має насаджень, огороду.

Посилання ОСОБА_1, що ОСОБА_2 ігнорує
приписи інспекції та не усуває
порушення, не можуть бути взяті до
уваги, оскільки за його клопотанням
ухвалою
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 05 червня 2013 року
(а.с. 111) заборонено інспекції,
реєстраційній службі проводити будь-як
дії щодо оформлення права власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2. Тобто
виконання даної ухвали перешкоджає
ОСОБА_2 виконати вимоги чинного
законодавства по введенню даного
будинку в експлуатацію.

Таким чином, оцінивши зібрані та
досліджені докази по справі, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що ОСОБА_1 не надав суду
достатніх та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог, а
тому позов не підлягає до задоволення.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини та дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, в якій ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог,
колегія суддів вважає, що рішення суду
є законним та обгрунтованим, підстави
для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: