Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С., суддів:
Кафідової О.В., Умнової О.В.,Писаної Т.О.,
Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом прокурора м. Ірпінь
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа - комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсним
рішення, державного акта на право
власності на землю, визнання права
власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 12 серпня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що в ході
проведеної перевірки встановлено, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25 грудня 2008 року № 1980/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_6
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га, а 27 лютого 2009 року ОСОБА_6 на
підставі даного рішення отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 927473.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 жовтня 2011 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1
ОСОБА_6 продав ОСОБА_7, у зв'язку з чим на
державному акті серії ЯЖ № 927473,
виданому на ім'я ОСОБА_6, було зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_7

Разом з тим, рішення селищної ради від 25
грудня 2008 року № 1980/25-5 та виданий на
його підставі на ім'я ОСОБА_6 державний
акт на право власності на земельну
ділянку є незаконними, оскільки при їх
прийнятті та оформленні допущено
порушення вимог діючого законодавства.

Зокрема, зазначена земельна ділянка
знаходиться за межами смт
Коцюбинське, що підтверджується
висновком судово-землевпорядної
експертизи № 325 від 05 березня 2012 року,
проведеної Київським державним
підприємством геодезії, картографії,
кадастрових та геоінформаційних
систем «Київгеоінформатика», у зв'язку
з чим Коцюбинська селищна рада не мала
права розпоряджатися даною земельною
ділянкою та передавати її у власність
ОСОБА_6

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до земель лісового фонду,
які перебувають у постійному
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство», яке згоди
на вилучення цієї ділянки для передачі
її у власність ОСОБА_6 не надавало.

Також при розпорядженні вказаною
земельною ділянкою Коцюбинською
селищною радою порушено вимоги статей
20, 21 ЗК України і ст. 57 Лісового кодексу
України щодо порядку зміни цільового
призначення землі, оскільки зміна
цільового призначення спірної
земельної ділянки у порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилась, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалось, що
підтверджується висновком Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області № 9544/359 від 15 грудня 2008 року.

Рішення Коцюбинської селищної ради №
1980/25-5 від 25 грудня 2008 року вказаним
вимогам не відповідає, порушує право
державної власності на спірну земельну
ділянку, а тому відповідно до статей 16,
21, 393 ЦК України, статей 152, 155 ЗК України
підлягає визнанню недійсним. З цих же
підстав визнанню недійсним підлягає і
державний акт про право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 927473,
виданий 27 лютого 2009 року на ім'я ОСОБА_6

Враховуючи те, що у ОСОБА_6 право
власності на земельну ділянку на
законних підставах не виникло, він не
міг передати його ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу, який в силу
вищенаведених обставин є нікчемним
відповідно до ст. 228 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач просив
суд ухвалити рішення про визнання
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради № 1980/25-5 від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЖ № 927473, виданий на ім'я
ОСОБА_6, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_7, скасувавши його
державну реєстрацію, та визнати право
власності держави на земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 12 серпня 2013
року позов задоволено частково.
Визнано недійсними рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 1980/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговуванню
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1». Визнано
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 927473, виданий на ім'я ОСОБА_6, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_7 та скасовано його державну
реєстрацію. У задоволенні решти позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції в частині
визнання недійсним державного акта на
земельну ділянку та скасування його
державної реєстрації скасовано і
ухвалено у цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні цих вимог.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення в
частині відмови в задоволенні позову
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення цих вимог. Крім того,
просить змінити мотивувальну частину
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Судами встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 1980/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_6
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га, а 27 лютого 2009 року ОСОБА_6 на
підставі даного рішення отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 927473.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 жовтня 2011 року вищевказану земельну
ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1
ОСОБА_6 продав ОСОБА_7, у зв'язку з чим на
державному акті серії ЯЖ № 927473,
виданому на ім'я ОСОБА_6, було зроблено
відповідну відмітку про перехід права
власності на земельну ділянку до
ОСОБА_7

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції на підставі статей 116,
122, 173, 174, 155 ЗК України виходив із того,
що це рішення прийняте Коцюбинською
селищною радою з перевищенням своїх
повноважень і з порушенням вимог
пункту 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України, оскільки на
момент його прийняття були відсутні
будь-які графічні або інші
землевпорядні документи, які б
підтверджували межі смт Коцюбинське
Київської області, а тому державний
акт, виданий на підставі незаконного
рішення ради, є недійсним. Суд також
вважав, що підстав для задоволення
вимог прокурора про встановлення
нікчемності договору купівлі-продажу
немає, оскільки позивачем не надано
доказів того, що правочин порушує
публічний порядок.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на земельну ділянку та
скасування його державної реєстрації і
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні цих вимог,
апеляційний суд виходив із того, що
оскільки договір купівлі-продажу
земельної ділянки не визнаний судом
недійсним і не встановлена його
нікчемність, то відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта з
відміткою про перехід права власності
за цим договором.

З таким висновком апеляційного суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 16
листопада 1992 року № 2780-XII «Про
основи містобудування» визначення
територій і вибір земель для
містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20
квітня 2000 року № 1699-III «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні
положення» ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Встановивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_6 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі смт
Коцюбинське Київської області,
місцевий суд на підставі статей 116, 122,
ч. 1 ст. 155 ЗК України, п. 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України
дійшов обґрунтованого висновку про
перевищення селищною радою
повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК
України (у редакції від 16 вересня 2008
року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення,
право власності ОСОБА_6 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки зазначені норми
встановлювали нерозривний зв'язок між
виникненням права власності на
земельну ділянку з обов'язковим
одержанням її власником державного
акта, який посвідчував його право
власності, то суд першої інстанції на
підставі зазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсним і державного акта, виданого
ОСОБА_6 на підставі недійсного рішення
селищної ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23
жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25
червня 2014 року (справа № 6-67цс14).

Так, відповідно до статті 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» (у редакції від 5 березня 2009
року, яка була чинною на час укладення
договору купівлі-продажу) підставою
для державної реєстрації права
власності на земельну ділянку є саме
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а не
державний акт (частина друга статті 126
ЗК України).

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу (частина шоста статті
126 ЗК України) не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

За таких обставин апеляційний суд при
ухваленні рішення про часткове
скасування рішення суду першої
інстанції допустив неправильне
застосування положень ст. 155 ЗК України,
при цьому суд першої інстанції з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права ухвалив законне
рішення, а тому колегія суддів дійшла
висновку про скасування рішення
апеляційного суду і залишення в силі
рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів касаційної скарги про
необхідність ухвалення нового рішення
про визнання права власності держави
на земельну ділянку, то вони не
заслуговують уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
позивачем обрано шляхом подання позову
про визнання права власності на це
майно (ст. 392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації (статті
387, 388 ЦК України).

Разом із тим, як випливає з роз'яснення,
яке міститься у п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року, позов про
визнання права власності на майно (ст.
392 ЦК України) є належним способом
захисту, якщо позивач вимагає
залишення у нього майна, відчуженого
третьою особою за договором, учасником
якого він не був, і це майно ще не вибуло
з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених статтею 392 ЦК
України, оскільки обраний позивачем
спосіб захисту не є належним способом
захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Однак, ураховуючи те, що позивач у
справі, яка переглядається, таких вимог
не заявляв, суд обґрунтовано не
застосував до правовідносин сторін
зазначені норми матеріального права.

Також не заслуговують на увагу
твердження скаржника про необхідність
внесення змін до рішення суду першої
інстанції щодо висновку про
нікчемність договору купівлі-продажу
земельної ділянки, оскільки, як вірно
зазначено судом першої інстанції,
позивачем не надано доказів на
підтвердження передбачених ст. 228 ЦК
України причини вважати такий правочин
нікчемним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Помилково скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд допустив
порушення норм матеріального й
процесуального права, тому рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а рішення суду першої інстанції -
залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 27 травня 2014 року скасувати.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 12 серпня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. ВисоцькаСудді:
О.В. Кафідова Т.О. Писана О.В. Умнова
І.М. Фаловська