У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів КЕМІНЯ М.П.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю представника апелянта ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення
Хустського районного суду від 27
березня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 10.12.2013 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_4 і
мотивував наступним. 12.12.1998 позивач
двома частинами по 1500,00 дол. США кожна
дав у борг відповідачу кошти на
загальну суму 3000,00 дол. США, що на той
час складало вартість однокімнатної
квартири. На підтвердження отримання
грошей відповідач видав позивачу дві
розписки на суму 1500,00 дол. США кожна,
однак, у позивача збереглася, лише одна
розписка. Розпискою від 10.12.2010
відповідач підтвердив наявність боргу
в розмірі 1500,00 дол. США перед позивачем
і зобов'язався повернути ці кошти до
31.12.2010. Факт одержання відповідачем 3000,00
дол. США встановлений постановою про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 14.11.2012. До цього часу
відповідач кошти не повернув.
Посилаючись на ці обставини, на норми
ЦК України щодо позикових зобов'язань
та визначивши суму боргу виходячи з
офіційного курсу НБУ 1 дол. США/7,993 грн
станом на 04.03.2013, позивач просив
стягнути на його користь з відповідача
борг за договором позики в сумі 23979,00
грн з нарахуванням відсотків до суми
однокімнатної квартири та покласти на
відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Хустського районного
суду від 27.03.2014 позов щодо стягнення
заявленої суми коштів задоволено,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики в розмірі 23979,00
грн, а також стягнуто з відповідача на
користь позивача 239,79 грн у
відшкодування витрат по оплаті
судового збору.

Позивач ОСОБА_3 оскаржив заочне рішення
суду. Вважає, що суд неправильно
вирішив справу, оскільки на час
передачі грошей у борг 3000,00 дол. США
становило вартість однокімнатної
квартири в м. Хусті, а на даний час ціна
такої квартири становить 15000,00 дол. США,
тому стягнуті 23979,00 грн боргу та 239,79 грн
судових витрат - це мала сума. Крім того,
у позивача важке матеріальне
становище, поганий стан здоров'я, він
потребує значних витрат на лікування,
на утримання дітей, тож суд не з'ясував
усіх обставин справи, не дотримався
вимог законодавства. Позивач просить
рішення суду скасувати і задовольнити
його вимоги шляхом стягнення з
відповідача боргу у розмірі нинішньої
вартості однокімнатної квартири у 14000,00
дол. США, а саме - 164080,00 грн відповідно до
офіційного курсу НБУ 1 дол. США/11,72 грн.

Відповідач ОСОБА_4 заочне рішення суду
не оскаржував і подав заперечення на
апеляцію позивача. Зазначає, що
прохальна частина скарги виходить за
межі позовних вимог і з цієї причини
скарга не може бути задоволена. Крім
того, вказує на недоведеність позовних
вимог належними і допустимими доказами
та пропуск позивачем позовної
давності, про застосування якої
відповідач не міг заявити, оскільки не
брав участі в справі. Просить
апеляційний суд застосувати позовну
давність, скасувати рішення суду і
відмовити в позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта ОСОБА_2, яка
скаргу підтримала, розглянувши справу
за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності інших учасників процесу,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
такого.

Особа на власний розсуд
розпоряджається своїми цивільними та
процесуальними правами і здійснює своє
право на захист, апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК
України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 303 ч. 1 ЦПК
України). Особа зобов'язана належно
довести обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 10, 11,
57-60 ЦПК України). Із урахуванням
положень ЦПК України щодо
диспозитивності судового процесу,
апеляційний суд не робить висновків по
суті щодо неоскарженої частини рішення
суду. Колегія суддів виходить також із
того, що не може бути погіршене
становище апелянта внаслідок розгляду
поданої ним же скарги на судове
рішення.

Як убачається з матеріалів справи, в
ній наявні копії підписаних
позичальником розписок, що були надані
суду позивачем, відповідно до першої з
яких, складеної 12.12.1998, ОСОБА_4 взяв у
борг 1500,00 дол. США терміном на один
місяць під 5% місячних (а.с. 12),
відповідно до другої, складеної 10.12.2010,
ОСОБА_4 зобов'язався до 31.12.2010 повернути
ОСОБА_3 борг в сумі 1500,00 дол. США (а.с. 13).
Окрім цього, з постанов про відмову в
порушенні кримінальної справи від
06.07.2001 (а.с. 14), від 14.11.2012 (а.с. 9) випливає,
що дружина позивача ОСОБА_2 щонайменше
тричі зверталася до Хустського МВ УМВС
України в Закарпатській області із
заявами, у яких посилалася на те, що її
чоловік ОСОБА_3 передав ОСОБА_4. 3000,00 дол.
США, якими той, на думку заявниці,
заволодів неправомірно і не бажає
повертати, орган дізнання у порушенні
кримінальної справу щоразу (06.07.2001,
14.04.2011 і 14.11.2012) відмовляв.

Указані в рішенні суду факти отримання
відповідачем ОСОБА_4 від позивача
ОСОБА_3 у борг 3000,00 дол. США двома
частинами по 1500,00 дол. США кожна, як це
зазначено у двох вищезгаданих
розписках, та порушення зобов'язання
щодо повернення боргу апелянтом не
оспорюються. Не оспорюється ним і сума
цього боргу, виражена в позовній заяві
в гривнях у розмірі 23979,00 грн. Отже,
грошові параметри боргу, що вказані у
рішенні суду, відповідають параметрам,
що були зазначені у позовній заяві і
щодо яких вирішувався позов. В силу
положень ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України,
як суд першої інстанції, так і
апеляційний суд розглядають справу в
межах вимог, заявлених позивачем у суді
першої інстанції, на стадії
апеляційного провадження в справі
розмір позовних вимог не може бути
доповнений, збільшений.

Нормами ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ст. 3 ч. 1); суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу (ст. 11 ч. 1); позовна заява
повинна містити зміст позовних вимог,
виклад обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, зазначення
доказів, що підтверджують кожну
обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування (ст. 119 ч. 2
п.п. 3, 5, 6). Відтак, особа може звернутися
до суду за захистом свого права не в
будь-який спосіб, а в порядку та у формі,
встановлених нормами ЦПК України,
зокрема, заява повинна містити чітко
сформульоване прохання (позовні
вимоги), відповідне обґрунтування
таких вимог, що лише і дає можливість
належно вирішити такі вимоги по суті.

Позивач просив стягнути на його
користь з відповідача борг за
договором позики з нарахуванням
відсотків до суми однокімнатної
квартири. Така вимога не є конкретною,
не є обґрунтованою та вмотивованою як
щодо відповідних фактів і обставин, так
і щодо правових підстав та норм для її
пред'явлення. Пов'язування позивачем
розміру боргу, що належить до
стягнення, із вартістю однокімнатної
квартири в м. Хусті безпідставне, не
відповідає характеру спірних
правовідносин, не має підтвердження
доказами та іншими матеріалами справи
та є припущенням. Суд першої інстанції,
отримавши заяву із вимогою про
стягнення боргу з нарахуванням
указаних відсотків, не діяв щодо неї в
порядку, передбаченому ст. 121 ч.ч. 1, 2, ст.
207 ч. 1 п. 8 ЦПК України, однак, при
вирішенні спору по суті задовольнив
лише конкретну вимогу про стягнення
коштів у визначеному позивачем
розмірі, тобто, задовольнив позов
частково, не задовольнивши вимогу про
нарахування відсотків у спосіб, у який
просив це зробити позивач.

Розгляд справи по суті покладається на
суд першої інстанції (ст. 107 ЦПК
України), за загальним правилом, саме
під час розгляду справи цим судом
учасники процесу повинні здійснити усі
необхідні для захисту їх законних прав
та інтересів дії. Відповідач ОСОБА_4 не
подавав заяву про перегляд заочного
рішення суду та не оскаржував його
(ст.ст. 228, 229, 232, 292 ЦПК України), тобто,
теж на власний розсуд скористався
своїми цивільними і процесуальними
правами. У справі наявні докази
належного повідомлення відповідача
про судове засідання, що відбулося
27.03.2014 (а.с. 18), у яке він не з'явився.
Таким чином, відповідач не був
позбавлений права і можливості взяти
участь у засіданні, подати, надіслати
письмові заперечення проти позову,
подати докази тощо і відповідач
установленим порядком не ставив
питання про порушення його
процесуальних прав. За таких обставин,
сам по собі факт відсутності
відповідача в судовому засіданні, що
мало наслідком заочний розгляд справи,
не може давати йому матеріально- і
процесуально-правових переваг перед
позивачем, який брав участь у розгляді
справи. Не реалізувавши своє право на
подачу суду першої інстанції заяви про
застосування позовної давності,
відповідач не має обґрунтованих
процесуальних підстав ставити це
питання на стадії апеляційного
розгляду справи.

Не оскаржуючи в апеляційному порядку
рішення суду по суті встановлених ним
обставин, а, отже, такою процесуальною
позицією погоджуючись із рішенням суду
і, відповідно, заперечуючи апеляцію
позивача, відповідач не має належних
процесуальних підстав оспорювати
зазначені в рішенні грошові параметри
боргових стосунків сторін. Так само,
відповідач не вправі у запереченнях на
апеляцію просити скасувати заочне
рішення суду та ухвалити нове - про
відмову в позові. Поряд із цим,
заперечення відповідача на апеляцію
позивача заслуговують на увагу в тій
частині, де вказується на фактичний
вихід у скарзі за межі позовних вимог.

Беручи до уваги зазначений у рішенні
суду час виникнення спірних
позиково-боргових правовідносин (12.12.1998
і 10.12.2010), вони у відповідній частині
регулюються нормами ЦК Української РСР
(1963 р.) (ст.ст. 4, 41, 44, 151, 161, 162, 203, 374, 375) і ЦК
України (2003 р.) (ст.ст. 11, 202-205, 509, 525, 526, 623,
1046, 1047, 1049).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
констатує, що апеляція позивача не
містить жодної мотивації стосовно
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права, що регулюють спірні
правовідносини, відсутність у рішенні
суду посилання на норми ЦК УРСР (1963 р.)
не спростовує факт виникнення у
відповідний час боргових відносин між
сторонами. Суд першої інстанції не мав
підстав усупереч вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК
України, ґрунтуючись на припущеннях
задовольняти некоректну вимогу про
стягнення боргу з нарахуванням
відсотків до розміру вартості
однокімнатної квартири, тому у
відповідних межах задовольнив позов
частково, а саме - в частині стягнення
заявлених до цього позивачем 23979,00 грн.
Так само, не має підстав і апеляційний
суд для стягнення боргу в розмірі, як
припускає позивач, нинішньої вартості
однокімнатної квартири у 14000,00 дол. США -
164080,00 грн. Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляцію позивача слід
відхилити, заочне рішення суду -
залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
заочне рішення Хустського районного
суду від 27 березня 2014 р. - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді