Єдиний унікальний номер 205/3434/14-ц
№ 2/205/2778/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді
Залімської Н.В.

при секретарі
С.С.Кравцову

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення спадкоємця першої
черги по закону від права спадкування,
визнання частково, в 1/2 частині
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, відміну
реєстрації, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 квітня 2014 року звернулася до
суду з позовом ОСОБА_3, третя особа
Друга Дніпропетровська держнотконтора
про усунення від спадщини, визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом.

13 червня 2014 року позивачем ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 позовні вимоги було уточнено і
доповнено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своєму уточненому
позові та у ході судового засідання
посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_5, яка була матір'ю
позивача ОСОБА_1 Після смерті якої
відкрилася спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконкомом
Дніпропетровської міськради 19 січня 1998
року, відповідно до розпорядження №
6/282-98, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 19
січня 1998 року за № 272п-95-184. Зазначена
квартира, загальною площею 45,3 кв. м.,
житловою площею 27,9 кв. м., складається з:
1 - коридор, 2 - кладова, 3 - санвузол, 4 -
кухня, 5, 6 - житлові кімнати, І - лоджія.
ОСОБА_1 у шестимісячний строк
звернулася до Другої
Дніпропетровської держнотконтори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті своєї матері ОСОБА_5 11 січня 2012
року позивачу ОСОБА_1 було видано
свідоцтво про право на спадщину на ?
частину квартири АДРЕСА_1. Пізніше,
позивач ОСОБА_1 подарувала успадковану
частину квартири своєму синові ОСОБА_2,
відповідно до договору дарування від 20
вересня 2012 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрованому в реєстрі за № 583.
Відповідач ОСОБА_3 є чоловіком померлої
ОСОБА_5 та є спадкоємцем першої черги за
законом, як той з подружжя, який її
пережив. Проте, відповідач не дивлячись
на те, що він був чоловіком померлої
ОСОБА_5, він ухилявся від надання
допомоги на її утримання та ухилявся
від надання допомоги померлій, яка
через свій вік та тяжку хворобу була в
безпорадному стані, оскільки була
ІНФОРМАЦІЯ_1 та мала тяжке захворювання
- рак грудей. Крім того, відповідач
проживав з ОСОБА_5 разом у спірній
квартирі, створюючи нервову напругу та
вів себе агресивно по відношенню до
померлої. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
утримували померлу ОСОБА_5, надавали їй
допомогу, купували продукти
харчування, готували їжу, прали одяг,
прибирали її квартиру, давали гроші на
придбання ліків, сплачували комунальні
платежі по квартирі та утримували
комунікації у справному стані.
Позивачі у своєму позові та у ході
судового засідання просили суд усунути
від права на спадкування ОСОБА_3, як
спадкоємця першої черги, після смерті
його дружини ОСОБА_5 та визнати
свідоцтво про право на спадщину від 11
січня 2012 року, видане Другою
Дніпропетровською держнотконторою в
частині закріплення права на спадщину
за ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1
недійсним та скасувати його державну
реєстрацію.

Відповідач позовні вимоги не визнавав
та у ході судового засідання у їх
задоволенні просив суд відмовити.

Третя особа Друга Дніпропетровська
держнотконтора у своїй заяві, наданій
на адресу суду, просила розгляд справи
проводити за відсутності її
представника та ухвалити рішення
відповідно діючого законодавства
України.

Вислухавши пояснення позивачів,
відповідача та показання свідків,
перевіривши матеріали справи, оцінивши
добуті та представлені докази, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Судом встановлено, що матір'ю ОСОБА_1 є
ОСОБА_5, відповідно до свідоцтва про
народження (а.с. 9).

Прізвище ОСОБА_1 після укладення шлюбу
було змінено на - ОСОБА_1 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про народження
ОСОБА_2 його матір'ю є ОСОБА_1 (а.с. 23).

Згідно з витягом з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян про
розірвання шлюбу, прізвище ОСОБА_5
після розірвання шлюбу було змінено на
ОСОБА_5 (а.с. 10).

26 жовтня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
було укладено шлюб, про що
Красногвардійським відділом РАЦС м.
Дніпропетровська було зроблено
актовий запис № 711 (а.с. 37).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (а.с. 8).

Після її смерті відкрилася спадщина у
вигляді нерухомого майна: квартири
АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 19 січня 1998 року (а.с. 43 зворот-44).

18 травня 2011 року до Другої
дніпропетровської держнотконтори
надійшла заява від ОСОБА_1 про
прийняття спадщини (а.с. 31).

7 жовтня 2011 року до Другої
дніпропетровської держнотконтори
надійшла заява від ОСОБА_3 про
прийняття спадщини (а.с. 31 зворот).

11 січня 2012 року державним нотаріусом
Другої дніпропетровської
держнотконтори Тамаря Я.В. було видано
свідоцтво про право спадщину за
законом та зареєстровано в реєстрі за
№ 1-40, відповідно до якого спадкоємцем
майна померлої ОСОБА_5, яке складається
з: квартири АДРЕСА_1 є її донька ОСОБА_1 у
розмірі ? частки (а.с. 47).

26 січня 2012 року державним нотаріусом
Другої дніпропетровської
держнотконтори Тамаря Я.В. було видано
свідоцтво про право спадщину за
законом, відповідно до якого
спадкоємцем майна померлої ОСОБА_5, яке
складається з: квартири АДРЕСА_1 є її
чоловік ОСОБА_3 у розмірі ? частки (а.с.
49).

20 вересня 2012 року ОСОБА_1, відповідно до
договору дарування квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрованого в реєстрі за № 583,
подарувала ? частину квартири АДРЕСА_1
своєму сину ОСОБА_2 (а.с. 17). Право
власності на яку було зареєстровано за
ОСОБА_2 у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
облради 8 жовтня 2012 року (а.с. 18).

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Реч. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 60 ЦПК України
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Ст. 1217 ЦК України передбачено, що
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

На підставі ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином спадкоємцями першої черги
після смерті ОСОБА_5 є її дочка ОСОБА_1
та її чоловік ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України
частки у спадщині кожного із
спадкоємців за законом є рівними.

На підставі абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України
не мають права на спадкування за
законом батьки (усиновлювачі) та
повнолітні діти (усиновлені), а також
інші особи, які ухилялися від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця,
якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
від 30 травня 2008 року, правило абзацу
другого частини третьої статті 1224 ЦК
стосується особи, яка зобов'язана була
утримувати спадкодавця згідно з
нормами Сімейного кодексу України.
Факт ухилення особи від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця
встановлюється судом за заявою
заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем,
який мав право на утримання, позову про
стягнення аліментів до особи, яка
претендує на спадщину, не є достатньою
підставою для відмови в позові про
усунення від права на спадкування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
закону, суд при вирішенні такої справи
повинен установити і факт ухилення
особи від надання спадкодавцеві
допомоги, і факт перебування
спадкодавця в безпорадному стані через
похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво
та її потребу в допомозі цієї особи.
Безпорадний стан слід розуміти як
безпомічність особи, неспроможність її
своїми силами через похилий вік, тяжку
хворобу або каліцтво фізично та
матеріально самостійно забезпечити
умови свого життя, у зв'язку з чим ця
особа потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування. Ухилення особи
від надання допомоги спадкодавцеві,
яка потребувала допомоги, полягає в її
умисних діях чи бездіяльності,
спрямованих на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане
з винною поведінкою особи, яка
усвідомлювала свій обов'язок, мала
можливість його виконувати, але не
вчиняла необхідних дій. Таким чином,
ухилення характеризується умисною
формою вини.

Однак, позивачами не було надано
жодного доказу з приводу того, що
ОСОБА_3 ухилявся від обов'язку
забезпечення підтримки та допомоги
спадкодавцю, а відповідно до положень
ч. 3 ст. 1224 ЦК України лише при
одночасному настанні цих обставин і
доведеності зазначених фактів у їх
сукупності спадкоємець може бути
усунений від права на спадщину.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у абз. 2-4 п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування» № 7
від 30 травня 2008 року, правило частини
п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх
спадкоємців за законом, зокрема й тих,
які відповідно до СК не були
зобов'язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи,
зумовлений похилим віком, тяжкою
хворобою або каліцтвом, коли вона не
може самостійно забезпечити умови
свого життя, потребує стороннього
догляду, допомоги та піклування. Вимога
про усунення спадкоємця від права на
спадкування може бути пред'явлена
особою, для якої таке усунення породжує
пов'язані зі спадкуванням права та
обов'язки, одночасно з її позовом про
одержання права на спадкування з
підстав, визначених у частині другій
статті 1259 ЦК.

Ч. 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що
фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Таким чином, позивачі, заявивши позов
про усунення ОСОБА_3 від права
спадкування після смерті ОСОБА_5,
позовну вимогу про одержання права на
спадкування з підстав, визначених у ч. 2
ст. 1259 ЦК України, за ними не заявляли,
крім того, в матеріалах справи відсутні
безперечні та достовірні докази, які
підтверджували б факт перебування
спадкодавця у безпорадному стані та
свідомого ухилення відповідача від
надання допомоги останній, а також
підтверджень того, що саме позивачі
протягом тривалого часу опікувалася,
матеріально забезпечували, надавали
іншу допомогу спадкодавцеві, тому
доводи позивачів щодо усунення від
права на спадкування уваги суду не
підлягають, а позовна вимога про
усунення ОСОБА_3 від права на
спадкування, як спадкоємця першої
черги, після смерті його дружини
ОСОБА_5, задоволенню не підлягає.

Крім того, у зв'язку з тим, що у
задоволенні позовної вимоги позивачів
про усунення ОСОБА_3 від права на
спадкування, як спадкоємця першої
черги, після смерті його дружини
ОСОБА_5, судом було відмовлено, суд
позбавлений можливості визнати
частково недійсним та скасувати
реєстрацію свідоцтва про право на
спадщину від 11 січня 2012 року, яке було
видано Другою дніпропетровською
держнотконторою, реєстровий номер №
1-40, в тій частині де було закріплено
право на спадщину за законом за ОСОБА_3
після смерті його дружини ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись п. 6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» № 7 від 30 травня 2008
року, ст. ст. 1216, 1217, ч. 2 ст. 1223, абз. 2 ч. 3, ч.
5 ст. 1224, ч. 2 ст. 1259, ст. 1261, ч. 1 ст. 1267 ЦК
України, ч. 1 ст. 11, ст. 60, ст. ст. 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
спадкоємця першої черги по закону від
права спадкування, визнання частково, в
1/2 частині недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом, відміну
реєстрації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів.

Суддя
Н.В. Залімська