Справа № 367/3615/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/2587/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.,

суддів: Малорода О.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 05 липня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
неустойки (пені) та трьох процентів
річних, -

В С Т А Н О В
И Л А:

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом, в якому
просив стягнути із ОСОБА_1 на свою
користь неустойку у розмірі 119 811,25 грн.
та три проценти річних згідно ст.625 ЦК
України в розмірі 9 847,50 грн. за період з
16.05.2012 року по 15.05.2013 року.

Позов обґрунтований тим, що 20.05.2008 року
між позивачем та відповідачем було
укладено попередній договір, згідно
якого сторони домовились 30.06.2008 року
укласти договір купівлі-продажу
частини житлового будинку, на
виконання якого позивач передав
відповідачу грошові кошти у сумі 328 250
грн. Відповідач взятих на себе
зобов'язань не виконав, основний
договір в строк до 30.06.2008 року не
укладено, грошові кошти позивачу не
повернуто, сторони уклали угоду про
розірвання попереднього договору, за
умовами якого відповідач в разі
прострочення кінцевого терміну
повернення коштів взяв на себе
зобов'язання виплатити позивачу пеню
у розмірі 0,1 % за кожен день
прострочення від суми неповернутих
коштів, починаючи з 15.09.2008 року.

В обґрунтування вимог про стягнення
із боржника трьох процентів річних
посилався на невиконання рішення
Дарницького районного суду м.Києва від
07.04.2010 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі
328 250 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 05 липня 2013
року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
пеню та 3% річних за період з 16.05.2012 року
по 15.05.2013 року в розмірі 129 658,75 грн. та
судові витрати у справі в розмірі 1
296,59грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в позові відмовити,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 05 липня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 лютого 2014
року рішення апеляційного суду
Київської області від 31 жовтня 2013 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
наявності судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконане боржником та положень п.3.2
Угоди про розірвання попереднього
договору, якою передбачено сплата
пені в разі прострочення повернення
грошових коштів.

Колегія суддів погоджується із
такими висновками, так як вони
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено
і підтверджується матеріалами справи,
що 20.05.2008 року між позивачем та
відповідачем був укладений попередній
договір № 20/05-1 згідно якого сторони
домовилися до 30.06.2008 року укласти
договір купівлі-продажу частини
житлового будинку (а.с. 5-6).

Цього ж дня сторони уклали акт
прийому-передачі грошових коштів за
попереднім договором № 20/05-1, згідно
якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові
кошти у розмірі 328 250 грн. (а.с. 7).

1 липня 2008 року між сторонами було
укладено угоду про розірвання
попереднього договору, за умовами якої
відповідач зобов'язалась повернути
отримані у позивача грошові кошти у
розмірі 328 250 грн. в строк до 15.09.2008 року
(а.с. 8).

Згідно п. 3.2 вказаної Угоди в разі
прострочення повернення грошових
коштів ОСОБА_1 зобов'язалась сплатити
пеню у розмірі 0,1% за кожен день
прострочення від суми неповернутих
коштів, починаючи з 15 вересня 2008 року.
(а.с.8).

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 07.04.2010 року, яке в
установленому законом порядку
набрало законної сили, стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти
у розмірі 328 250 грн. (а.с.9)

На час вирішення спору рішення суду
невиконане.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Встановивши вказані обставини
справи, з врахуванням предмету
позовних вимог, правових підстав
позову, доказів сторін на
підтвердження - заперечення позову
суд прийшов до вірного висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позову.

Наявність судового рішення про
задоволення позовних вимог кредитора,
яке не виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання грошових
сум, передбачених ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Стягнення неустойки (пені) сторони
передбачили пунктом 3.2 Угоди про
розірвання попереднього договору,
укладеної 1 липня 2008 року.

Виходячи із простроченої суми боргу
328 250грн., три проценти річних за
період з 16.05.2012 року по 15.05.2013 року
відповідно до ст.625 ЦК України
становить 9847, 50грн.

Сума пені за період з 16.05.2012 року по
15.05.2013 року становить 119 811, 25грн., а
всього підлягає до стягнення із
відповідача на користь позивача 129
658грн.75коп.

Загальна сума трьох процентів річних
і пені судом визначена вірно
відповідно до встановлених обставин
справи і вимог договору та закону.

Рішення суду ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права і передбачених законом підстав
для його скасування при
апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що укладений між сторонами
попередній договір не створює для них
будь-яких грошових зобов'язань,
оскільки сплачені в рахунок виконання
такого договору платежі визнаються
авансовими і повертаються в тому
розмірі в якому вони передавались, а
відтак до спірних правовідносин
положення ст.625 ЦК України не
застосовуються є необґрунтованими і
спростовуються висновками суду.

Суд встановив, що рішення
Дарницького районного суду м.Києва від
07.04.2010 року, яким стягнуто із ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 328 250грн. є
невиконаним, правовідносини сторін
по попередньому договору та угоді
про розірвання попереднього договору
не припинились, оскільки боржник
кошти кредитору не повернув. Тому до
цих правовідносин застосовуються
положення ст.625 ЦК України.

Інші доводи апелянта на те, що суд
не врахував заяву відповідача про
застосування строку позовної
давності до вимог в частині
стягнення неустойки(пені) не
заслуговують на увагу, так як суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що оскільки позивач із
позовом в суд звернувся 14.05.2013 року,
пред'явив вимоги про стягнення пені
за один рік з 16.05.2012 року по 15.05.2013
року, що узгоджується із положеннями
п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, то позивачем не
пропущено строк позовної давності.

Доводи апелянта про порушення вимог
ст.61 Конституції України є
необґрунтованими, оскільки
стягнення трьох процентів річних та
пені передбачено окремими нормами
матеріального права.

Інші доводів, які-б спростовували
законність і обґрунтованість
ухваленого судом заочного рішення,
апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 05 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: