Справа № 490/6880/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року Центральний
районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Гуденко О.А., при
секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участі заявника, її представника
ОСОБА_1, державного виконавця ,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві скаргу
стягувача ОСОБА_2 на постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 06 травня 2014 року державного
виконавця Центрального відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції (далі - ВДВС) , та визнання дій
неправомірними , -

ВСТАНОВИВ :

28 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду зі скаргою на дії державного
виконавця, в якій просила скасувати
постанову від 06 травня 2014 року про
закінчення виконавчого провадження з
примусового виконання рішення суду
щодо зобов'язання ОСОБА_3, знести
самовільно побудовані будівлі , а саме
літню кухню літ. Є-1, сіни літ. а-5 у дворі
будинку АДРЕСА_1 відповідно до
технічного паспорту КП "ММБТІ" станом
на 21 листопада 2011 року протягом трьох
місяців з дня набрання зазначеним
рішенням законної сили та здійснити
перебудову приміщення літ. Л-1 шляхом
перенесення фундаменту не менш ніж на
1,5 м. від гаражу літ.Г .

У судовому засіданні заявник і
представник заявника вимоги скарги
підтримали та просили задовольнити
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
бездіяльність державного виконавця
стосовно необгрунтованого невчинення
виконавчих дій щодо примусового
виконання судового рішення.

Державний виконавець в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення вимог скарги, оскільки
вжив усіх заходів, передбачених ч. 3 ст.
75 ЗУ «Про виконавче провадження»,
оскільки, на його думку, рішення суду у
вказаній частині неможливо виконати
без участі боржника ОСОБА_3 , бо саме на
нього рішенням суду покладено
обов'язок знести самовільні будівлі .
Державним виконавцем вжито усіх
заходів , передбачених ЗУ "Про
виконавче провадження", а саме внесення
подання до Центрального РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області щодо
притягнення боржника до кримінальної
відповідальності за невиконання
рішення суду.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши матеріали справи,
судом встановлене наступне.

26 вересня 2013 року ОСОБА_2 Центральним
районним судом м.Миколаєва був
виданий виконавчий лист № 2-56411 , за
яким Постановою старшого державного
виконавця Центрального ВДВС від 09
жовтня 2013 року відкрито виконавче
провадження ВП № 40091169 з примусового
виконання рішення суду в частині
зобов'язання ОСОБА_3 ( проживає АДРЕСА_1)
знести самовільно побудовані будівлі ,
а саме літню кухню літ. Є-1, сіни літ. а-5 у
дворі будинку АДРЕСА_1 відповідно до
технічного паспорту КП "ММБТІ" станом
на 21 листопада 2011 року протягом трьох
місяців з дня набрання зазначеним
рішенням законної сили та здійснити
перебудову приміщення літ. Л-1 шляхом
перенесення фундаменту не менш ніж на
1,5 м. від гаражу літ.Г .

В матеріалах виконавчого провадження
міститься повний технічний паспорт на
садибний житловий будинок за адресою
АДРЕСА_1 від 21.11.2011 року,, на яке
міститься посилання в рішенні суду, що
підлягає примусовому виконанню.

30 листопада, 16 грудня 2013 року, 13 січня, 23
січня, 11 лютого, 27 лютого 2014 року
державним виконавцем ВДВС Ульяновим
О.Ю. були надіслані вимоги на адресу
боржника ОСОБА_3 бути присутнім в
призначений державним виконавцем час
для примусового виконання
вищевказаного виконавчого листа.
Вимоги було своєчасно отримані
боржником, про що свідчать матеріали
виконавчого провадження.

Також державним виконавцем тричі
надсилалися вимоги на адресу КП ММБТІ
щодо виходу за адресою спеціаліста БТІ
для проведення виконавчих дій, але всі
ці вимоги були проігноровані
працівниками БТІ , проте матеріали
виконавчого провадження не містять
даних про належне реагування щодо
невиконання посадовими особами
законної вимоги державного виконавця.

В матеріалах виконавчого провадження
міститься заява боржника від 25 грудня
2013 року щодо знесення ним зазначених в
рішенні суду самовільних будівель,
проте немає жодного акту державного
виконавця , який засвідчив хоча б огляд
двору боржника на предмет наявності
зазначених в рішенні суду будівель чи
їх огляд.

З Актів державного виконавця від 12
грудня 2013 року, 06 лютого, 25 лютого, 17
березня 2014 року , вбачається, що вимогу
державного виконавця не виконано, чим
вчинено перешкоди у виконанні рішення
суду, рішення суду не виконане,
виконавчі дії в зв'язку з неявкою
представника КП "ММБТІ" були
перенесені.

За невиконання без поважних причин
рішення суду державним виконавцем
винесені Постанови від 13 грудня 2013 р. та
від 11 квітня 2014 р. про накладення штрафу
на боржника ОСОБА_3, виконавчі
провадження щодо стягнення яких
виділені в окремі виконавчі
провадження.

16 квітня 2014 р. було подане подання
ст.державного виконавця Ульянова О.Ю. в
Центральний РВ ММУ УМВС про порушення
кримінальної справи у відношенні
ОСОБА_3 по ст. 382 КК України.

Постановою ст.державного виконавця
Центрального ВДВС Ульянова О.Ю. від 06
травня 2014 року закінчено зазначене
виконавче провадження , керуючись п.11 ч.
1 ст. 49 , ст. 50 ЗУ "Про виконавче
провадження" , оскільки державним
виконавцем вжито заходи, передбачені
ст. 75 цього ЗУ.

Гарантією прав фізичних та юридичних
осіб у виконавчому провадженні є
можливість оскарження дій чи
бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 13 Закону України
«Про державну виконавчу службу» дії
або бездіяльність державного
виконавця можуть бути оскаржені до
вищестоящої посадової особи або до
суду у порядку, встановленому законом.

Згідно прецедентної практики
Європейського суду з прав людини щодо
застосування статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка гарантує справедливий
судовий розгляд, а виконання рішення
суду є завершальною частиною розгляду
цивільної справи, а для визначення
розумного строку розгляду справи
включається період з надходження до
суду позовної заяви й закінчується
виконанням рішення суду.

Принципом цивільного судочинства є
виконуваність рішення суду, а у статті
14 ЦПК визначені ознаки обов'язковості
судових рішень, виконання рішення суду
- є елементом справедливого судового
розгляду, передбаченого статтею 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Так, відповідно до статей 1, 5 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавче провадження - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
зазначених у цьому Законі, спрямованих
на примусове виконання рішень судів.
Державний виконавець зобов'язаний
вжити заходів примусового виконання
рішень, встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і
неупереджене примусове виконання
рішень, передбачених законом, тому
перевірка вчинених таких дій державним
виконавцем є фактично перевіркою
дотримання положення статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду й
належного виконання рішення суду.

Згідно положень ст. 30 Закону України
«Про виконавче провадження»(далі -
Закон), державний виконавець
провадить виконавчі дії з виконання
рішення до завершення виконавчого
провадження у встановленому цим
Законом порядку, а саме: закінчення
виконавчого провадження - згідно із
статтею 49 цього Закону. Державний
виконавець зобов'язаний провести
виконавчі дії з виконання рішення
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження. Строк здійснення
виконавчого провадження не включає
час відкладення провадження
виконавчих дій або зупинення
виконавчого провадження на період
проведення експертизи чи оцінки
майна, виготовлення технічної
документації на майно, реалізації
майна боржника, час перебування
виконавчого документа на виконанні в
адміністрації підприємства, установи
чи організації, фізичної особи,
фізичної особи - підприємця, які
здійснюють відрахування із
заробітної плати (заробітку), пенсії
та інших доходів боржника.

Статтею 49 цього Закону встановлено, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі

1) визнання судом відмови стягувача
від примусового виконання рішення
суду;

2) визнання судом мирової угоди між
стягувачем і боржником у процесі
виконання;

3) смерті або оголошення померлим
стягувача чи боржника,

4) скасування рішення суду або
іншого органу (посадової особи), на
підставі якого виданий виконавчий
документ, або визнання судом
виконавчого документа таким, що не
підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від
одержання предметів, вилучених у
боржника під час виконання рішення
про передачу їх стягувачу, або
знищення речі, що має бути передана
стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого
законом для відповідного виду
стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному
обсязі рішення згідно з виконавчим
документом;

9) повернення виконавчого документа
без виконання на вимогу суду або
іншого органу (посадової особи), який
видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа
за належністю до іншого відділу
державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до
суду чи іншого органу (посадової особи),
який його видав, у випадку,
передбаченому частиною третьою статті
75 цього Закону; тощо.

Про закінчення виконавчого
провадження державний виконавець
виносить постанову з обов'язковим
мотивуванням підстав її винесення, яка
затверджується начальником відділу,
якому він безпосередньо
підпорядкований.

Так, положеннями ст. 75 цього Закону
встановлено, що після відкриття
виконавчого провадження за
виконавчим документом, що зобов'язує
боржника вчинити певні дії або
утриматися від їх вчинення,
державний виконавець перевіряє
виконання рішення не пізніше ніж на
наступний день після закінчення
строку, встановленого частиною другою
статті 25 цього Закону для
самостійного виконання рішення. У
разі невиконання зазначених вимог без
поважних причин державний виконавець
накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону і
не пізніше п'яти робочих днів з дня його
накладення повторно перевіряє стан
виконання рішення. У разі, якщо рішення
не виконано і виконання може бути
проведено без участі боржника,
державний виконавець організовує
виконання відповідно до повноважень,
наданих йому законом, та вносить
подання (повідомлення) правоохоронним
органам для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що
лише у разі якщо виконати рішення
без участі боржника неможливо,
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті
89 цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до
суду , що його видав.

Проте, як вбачається з матеріалів
виконавчого провадження, державний
виконавець дійсно виконавчих дій,
направлених на примусове виконання
рішення суду, не вчиняв, не скористався
правом , передбаченим ст. 42 цього Закону
щодо авансування витрат на організацію
та проведення виконавчих дій .
Стаття 32 передбачено, що заходами
примусового виконання рішень є і інші
заходи, передбачені рішенням.

Такі саме положення містяться і в
Інструкції «З організації примусового
виконання».

На підставі наведеного, суд
приходить до висновку, що тривалий час
рішення суду на користь ОСОБА_2 не
виконується, що є порушенням вимог
статті 25 Закону України «Про виконавче
провадження», проте державний
виконавець своєчасно не здійснив усіх
передбачених законом дій щодо
примусового виконання рішення суду.
При цьому державними виконавцями ВДВС
необгрунтовано зроблений висоновок
про неможливість виконання рішення
суду без особистої участі боржника ,
що потягло за собою необґрунтоване
застосування ч.3 ст. 75 ЗУ «Про виконавче
провадження» і невжиття передбачених
цим Законом заходів на примусове
виконання.

За такого, доводи скарги є
обґрунтованими, що є підставою для
визнання оскаржуваної постанови
неправомірною та її скасування та
зобов'язання державного виконавця ,
як-то передбачено ч. 2 ст. 75 вказаного
Закону, організувати виконання
вказаного рішення суду в примусовому
порядку відповідно до повноважень,
наданих йому законом шляхом проведення
усіз необхідних виконавчих дій з
залученням спеціалістів.

Враховуючи зазначене, керуючись
ст.ст. 5,17, 25,32, 75, 89 Закону України «Про
виконавче провадження», ст..ст. 383-389 ЦПК
України, суд -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Скасувати Постанову старшого
державного виконавця Центрального
ВДВС Ульянова О.Ю. від 06 травня 2014 року
про закінчення виконавче провадження
ВП № 40091169 та зобов'язвти державного
виконавця відновити виконавче
провадження.

Зобов'язати Центральний відділ
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції організувати виконання
вказаного рішення суду в примусовому
порядку відповідно до повноважень,
наданих йому законом .

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Миколаївській області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом п'яти днів з дня її
проголошення.

Суддя
Гуденко О.А.