Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3309/14
Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„07" серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Дашковської А.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 12 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання житлового будинку
об"єктом спільної часткової власності
та визнання права на частку у майні,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із позовом про визнання житлового
будинку об"єктом спільної часткової
власності та визнання права на частку у
майні.

У позові зазначала, що 10 грудня 1982 року
зареєструвала шлюб з відповідачем,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4.

31 січня 1989 року шлюб між сторонами було
розірвано.

Повторно сторони зареєстрували шлюб 24
листопада 1995 року, а 18 жовтня 2007 року
знову його розірвали.

Проте весь час, з 10 грудня 1982 року по 18
жовтня 2007 року, сторони підтримували
подружні стосунки.

У 1986 році ОСОБА_3 була надана земельна
ділянка для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Будівництво житлового будинку на
вказаній земельній ділянці було
розпочато у червні 1987 року і завершено
у липні 1995 року, про що свідчить акт про
закінчення будівництва та прийняття в
експлуатацію індивідуального
житлового будинку.

Право власності на цей будинок було
зареєстроване за відповідачем на
підставі свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 13 грудня 1995
року.

У лютому 2008 року вона зверталася до
суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання
житлового будинку об"єктом спільної
сумісної власності та визнання за нею
права власності на 1 /2 частину будинку ,
мотивуючи свої вимоги тим, що до
повторного розірвання шлюбу будинок
разом з відповідачем вони будували за
сумісні матеріальні кошти й своєю
особистою працею.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 25.03.2011 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 19 вересня 2012
року, їй було відмовлено у задоволенні
зазначених вимог.

У зв"язку з цим вважає, що спірний
житловий будинок має бути визнаний
спільною частковою власністю,
враховуючи, що як у періоди шлюбу, так і
не перебуваючи у шлюбі з відповідачем,
позивач приймала участь у будівництві
будинку як за рахунок власних трудових,
так і грошових затрат, а тому просить
визнати житловий будинок АДРЕСА_1,
зареєстровий на праві власності за
ОСОБА_3, об"єктом права спільної
часткової власності і визнати за нею
право власності на 1 / 4 частку
зазначеного будинку та господарських
споруд ( навісу „а-1-1", прибудови „а-2",
літньої кухні-сараю „Б-1", погрібу під
„Б-1", сараю „В-1", гаражу- „Г-1",
прибудови „г-1", козирка до „г-1", бані
„Д-1", огорожі № 1, вигрбої ями № 2),
пропорційно розміру її трудових і
грошових затрат у будівництві
вказаного будинку і прибудинокових
споруд.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 червня 2013 року
провадження у справі закрито на
підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права, просить
ухвалу скасувати та направити справу
для продовження розгляду до суду
першої інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України,
суд своїю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо набрали законної сили
рішення суду або ухвала суду про
закриття провадження у справі у зв"язку
з відмовою позивача від позову або
укладання мирової угоди сторін,
ухвалдені або постановлені з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду
справи за наявності рішення суду, що
набрало законної сили, постановленого
між тими ж сторонами, про той же предмет
і з тих же підстав, грунтується на
правових наслідках дії законної сили
судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після
набрання рішенням законної сили
сторони та інші особи, які брали участь
у справі, а також їх правонаступники не
можуть знову заявляти в суді ті ж
позовні вимоги, з тих же підстав, або
оспорювати в іншому процесі
встановлені судом факти і
правовідносини. Закриття провадження у
справі в цьому випадку можливе лише за
умови, що рішення, яке набрало законної
сили, є тотожним до позову, який
розглядається, тобто співпадають
сторони, предмет і підстави позовів.

Нетотожність хоча б одного елементу не
перешкоджає заінтересованим особам
звернутися до суду з позовом і не дає
суду підстав закривати провадження у
справі.

Згідно роз"яснень п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009
року „Про застосування норм
цивільного процесуального
зконодавства, що регулюють провадження
у справі до судового розгляду",
уточнюючи позовні вимоги або
заперечення проти позову, суд визначає
характер спірних правовідносит сторін,
зміст їх правових вимог і матеріальний
закон, що їх регулює, і яким належить
керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з"ясувати предмет позову( що конкретно
вимагає позивач), підстави позову (чим
він обгрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав).

Постановляючи ухвалу про закриття
провадження у справі за позовом,
поданим ОСОБА_2 у березні 2014 року на
підставі ст. 17 Закону України „Про
власність" та ст. 112 ЦК УРСР (1963 року),
суд дійшов висновку про те, що
оскільки ухвалене 25 березня 2011 року
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області рішення, що
набрало законної сили 19 вересня 2012
року, було постановлено по справі за
позовом ОСОБА_2, який був заявлений
нею у лютому 2008 року про визнання за
нею права власності на частку
будинкуАДРЕСА_1 з підстав участі її у
будівництві будинку у різних статусах
до повторного розірвання шлюбу, у тому
числі за рахунок власних трудових і
грошових затрат, то елементи
зазначеного позову є тотожними з
елементами позову, заявленого нею у
березні 2014 року.

Як вбачається із рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 25 березня 2011
року, залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 19 вересня 2012 року,(а.с.15-1796-97), при
розгляді даного спору судом було
встановлено, що під час будівництва
будинку з червня 1987 року по 24 листопада
1995 року у різні періоди режим
створюваного сторонами майна
змінювався в залежності від
перебування сторін у шлюбі та змін у
діючому законодавстві.

Перевіривши підстави заявленого по
даній справі позову ОСОБА_2 про
виникнення у неї права власності на
частку у спірному будинку у кожен з
періодів і до повторного розірвання
шлюбу, суд дійшов висновку про
недоведеність позивачем ступеня
участі у будівництві та обсягу
вкладених нею витрат, враховуючи, що
ніхто із сторін клопотання про
проведення по справі
будівельно-технічної експертизи не
заявляв.

За приписами ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справі, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Між тим, на ці ж обставини щодо участі у
будівництві житлового будинку працею
та коштами у період з червня 1987 року по
липень 1995 року і до повторного
розірвання шлюбу ОСОБА_2 посилається і
в обгрунтування заявленого у березні
2014 року позову.

За вказаних обставин висновок суду про
те, що оскільки рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 25 березня 2011
року, яке набрало законної сили,
фактично постановлено з приводу спору
між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав, а
тому провадження у справі за поданим у
березні 2014 року позовом ОСОБА_2
підлягає закриттю, слід визнати
правомірним, він погоджується з
матеріалами справи та вимогами норм
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
предмет заявленого у березні 2014 року
позову ОСОБА_2 не є тотожним предмету
розглянутого 25 березня 2011 року позову,
оскільки позивач просить визнати за
нею право власності не лише на частку у
житловому будинку, але й на частку
господарських споруд, що були
побудовані до повторного розірвання
шлюбу, не є переконливими, оскільки,
враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК,
господарсько-побутові будівлі (сарай,
гараж тощо), наземні і підземні
комунікації, що розташовані з житловим
будинком на одній земельній ділянці і
призначені для забезпечення власника
необхідними засобами благоустрою,
вважаються приналежністю головної
речі і не є самостійними нерухомими
речами, у зв"язку з чим право власності
та такі будівлі та споруди як на окремі
об"єкти визнаватися не може.

Інші доводи апеляційної скарги на
правильність висновку суду про
наявність підстав для закриття
провадження у справі відповідно до п.2
ч.1 ст. 205 ЦПК України не впливають і його
не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 червня 2014 року по даній
справі залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: