Справа № 461/2-2755/11
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/3667/14
Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря: Азенко
М.В.,

з участю: ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 19 лютого 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу та
процентів за договором позики та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за
участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
приватного підприємства «Гульден»,
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання правочину удаваним,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що 08 травня 2008 року між ним та
ОСОБА_4 був укладений договір позики,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, за яким він передав
ОСОБА_4 252500 гривень, які останній
зобов»язувався повернути до 31 грудня
2008 року.

Добровільно повертати борг ОСОБА_4 -
відмовляється.

З урахуванням зазначених обставин
позивач, на підставі ч.2 ст.625, ст.1046, 1047,
ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1050 ЦК України, просив
стягнути з відповідача на його користь
суму богу за договором позики у розмірі
252500 гривень, інфляційні витрати - 69545
грн.04 коп., 3% річних від простроченої
суми, що становить 24 228 грн.42 коп. та
судові витрати (а.с.3-4).

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся із
зустрічним позовом, просив на підставі
ст.235 ЦК України визнати удаваним
договір позики від 08 травня 2008 року,
укладений між ним та ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
отримані кошти за зазначеним договором
позики насправді були передані як його
частка у спільному придбанні земельної
ділянки по АДРЕСА_1 Львівської області.

Він, ОСОБА_5,та ОСОБА_6 разом із ОСОБА_2
брали участь у придбанні земельної
ділянки. Отримані від ОСОБА_2 кошти були
передані власнику земельної ділянки як
завдаток, про що 11 квітня 2008 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено
попередній договір купівлі продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
Оскільки ОСОБА_2 хвилювався, що його
можуть усунути від участі і в
купівлі-продажі земельної ділянки, то
як гарантію розрахунку з ним попросив
ОСОБА_4 документально оформити з ним
договір позики на суму коштів, які він
вклав у придбання земельної ділянки.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 19 лютого 2013 року в
задоволені первісного позову
відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано договір позики укладений 08.05.2008
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
удаваним правочином. Стягнуто із
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачену ним
при подачі позовної заяви суму
судового збору в розмірі 107,30 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те,
що факт укладення договору позики від
08 травня 2008 року між ним та ОСОБА_4 був
встановлений судом і жодною зі сторін
не заперечувався.

Суд безпідставно послався на те, що
сторонами не було розірвано договір,
який укладався 11.04.2008р. між ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 про зобов'язання укласти
основний договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,56 га,
розташованої за адресою м. Винники,
АДРЕСА_1, та про передачу завдатку про
купівлю цієї ділянки, та що він не брав
участі в інвестуванні коштів на
купівлю вказаної земельної ділянки.

Просить скасувати рішення Галицького
районного суду м. Львова від 19 лютого 2013
року та ухвалити нове рішення, яким
позов його позов задовольнити
повністю, та стягнути з ОСОБА_4 на його
користь заборгованість за договором
позики з урахуванням індексу інфляції,
трьох процентів річних та судові
витрати, а в зустрічному позові ОСОБА_4
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_3, на
підтримання апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Галицького районного суду м. Львова від
19 лютого 2013 року скасуванню на підставі
п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_2 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_4 суд першої
інстанції дійшов висновку про те,
договір позики укладений 8 травня 2008
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є удаваним,
оскільки укладений для приховування
іншого правочину - договору про спільну
інвестиційну діяльність, тобто
вкладення коштів у купівлю земельної
ділянки загальною площею 0,56 га., що
розташована у АДРЕСА_1 для подальшого
її продажу за вищою ціною.

З таким висновком суду погодитися не
можна виходячи із наступних підстав.

Судом та матеріалами справи
установлено, що 08 травня 2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений
нотаріально посвідчений договір
позики згідно якого Позикодавець
передав а Позичальник прийняв у
власність грошові кошти в сумі 252 500
гривень, що еквівалентно 50 000 доларів
США які останній зобов»язувався
повернути до 31 грудня 2008 року (а.с.5).

Одержання Позичальником грошей
підтверджується розпискою,
власноручно написаною ним в момент
передачі йому суми позики.

Відповідно до п.7 Договору позики від 08
травня 2008 року, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов»язаний відповідно до ст.625 ЦК
України сплатити на вимогу Позикодавця
суму боргу з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три % річних
від простроченої суми.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов»язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК
України.

Як зазначено у ст.625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання грошового
зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов»язання на вимогу
кредитора зобов»язаний сплатити суму
боргу з урахуванням індексу інфляції
за весь час прострочення, а також три
проценти річних від простроченої суми,
якщо розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Взяті на себе зобов»язання за
договором позики від 08 травня 2008 року
ОСОБА_4 не виконав, своєчасно не
повернув суми позики, відтак він на
підставі ст.625, ст.ст.1046, ч.1ст.1049, ч.1
ст.1050 ЦК України зобов»язаний сплатити
ОСОБА_2 основну суму боргу та три
проценти річних від простроченої суми.

Як роз»яснено у п.14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі», у разі пред»явлення
позову про стягнення грошової суми в
іноземній валюті суду слід у
мотивувальній частині рішення навести
розрахунок з переведенням іноземної
валюти в українську за курсом,
встановленим Національним банком
України на день ухвалення рішення.

Оскільки предметом договору позики,
укладеного між сторонами були грошові
кошти в доларах США, то розрахунок з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення буде наступний:

офіційний курс 100 доларів США відносно
української гривні станом на 11 липня 2014
року становить 1169,3814 гривень.

Звідси: 50 000:100 х 1169,3814 =584 690 гривень 70
коп., сума основного боргу.

Розрахунок 3% річних від простроченої
суми починається з 01 січня 2009 року (із
закінченням дати виконання основного
зобов»язання) і закінчується 01 липня 2014
року. Термін обчислення 66 місяців.

Звідси: (50 000 доларів США :100 х 3%) : 12
місяців в році х 66 місяців =8 250 доларів
США.

8250 : 100 х 1169,3814 =96 473,96 гривень, суми 3%
річних.

З урахуванням того, що предметом
договору позики, укладеного між
сторонами, були кошти в іноземній
валюті, то положення ч.2 ст.625 ЦК України
щодо стягнення з боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов»язання, інфляційних втрат не
може бути застосоване.

З тих підстав не можуть бути
задоволеними вимоги позивача щодо
стягнення інфляційних втрат у зв»язку
із простроченням грошового
зобов»язання.

Що стосується зустрічних вимог ОСОБА_4
про визнання удаваним правочином
договір позики від 08 травня 2008 року,
укладений між ним та ОСОБА_2, то такі не
можуть бути задоволеними із наступних
підстав.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

Згідно п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за
удаваним правочином (стаття 235) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов»язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст.216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Як убачається із п.4 Договору позики
від 08 травня 2008 року, сторони - ОСОБА_2
та ОСОБА_4 засвідчили, що одержання
даної позики не пов»язане із
здійсненням підприємницької
діяльності будь якої із сторін.

Письмового договору про спільну
діяльність ОСОБА_2 із ОСОБА_4 не
укладали.

Договір позики вчинений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 08 травня 2008 року, а попередній
договір купівлі-продажу земельної
ділянки між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 був
укладений 11 квітня 2008 року, згідно
якого ОСОБА_2 передав як завдаток 40 000
доларів США ОСОБА_10

Системний аналіз зазначених доказів в
їх сукупності дає підстави для
висновку про те, що договір позики від
8 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на
суму еквівалентну 50 000 доларів США не
має жодного відношення до укладення
договору від 11 квітня 2008 року, згідно
якого ОСОБА_2 передав як завдаток 40 000
доларів США ОСОБА_10 Відтак, не має
підстав для визнання удаваним договору
позики від 8 травня 2008 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_4

З урахуванням зазначених обставин у
суду першої інстанції не було правових
підстав для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_4

Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
до часткового задоволення рішення,
Галицького районного суду м. Львова від
19 лютого 2013 року скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення первісного позову ОСОБА_2
частково та відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 19 лютого 2013 року - скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики від
08 травня 2008 року в сумі 584 690 (п»ятсот
вісімдесят чотири тисячі шістсот
дев»яносто) гривень, що еквівалентно 50
000 доларів США, 3% річних від
простроченої суми за період з 01 січня
2009 року по 01 липня 2014 року в сумі 8 250
доларів США, що еквівалентно 96 474
(дев»яносто шість тисяч чотириста
сімдесят чотири) гривень 96 коп., а
всього 681 434 (шістсот вісімдесят одна
тисяча чотириста тридцять чотири)
гривень 66 коп., в решті позовних вимог
відмовити

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
2513 (дві тисячі п»ятсот тринадцять)
гривень 91 коп. судових витрат та 2000 (дві
тисячі) гривень за надання правової
допомоги.

В зустрічному позові ОСОБА_4 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.