У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Іваненко
Ю.Г.,

Касьяна О.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору
недійсним, визнання майна об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Одеської області від
1 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вказаним позовом до
відповідача, обґрунтовуючи вимоги тим,
що він перебував із ОСОБА_5 у
зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001
року і проживав разом із нею у квартирі
АДРЕСА_1, яка належала на праві
власності ОСОБА_5 та її дочці. Згодом
він з дружиною прийняв рішення про
інвестування в будівництво, і в липні
2002 року ЗАТ СПіКЦ «Одісей» та матір'ю
його дружини - ОСОБА_4 формально було
укладено договір про співробітництво в
інвестування будівництва житлового
будинку АДРЕСА_2. За умовами договору
про співробітництво інвестор, який
фінансує будівництво, отримує у
вказаному будинку трикімнатну
квартиру АДРЕСА_2, площею 81,81 кв.м.
Загальна сума інвестування склала 139 503
грн. Зазначав, що він
військовослужбовець і на час укладання
вказаного договору перебував на
квартирному обліку. Зазначає, що хоча
договір укладено з ОСОБА_4, проте
остання не робила внесків за договором.
Всі кошти сплачувались ним та дружиною
в період шлюбу, а частина коштів була
передана його матір'ю - ОСОБА_6 (які
отримані від продажу однокімнатної
квартири ). У 2011 році шлюб між ним та
ОСОБА_5 було розірвано, і остання
вивезла з квартири його речі.

Посилаючись на те, що договір про
співробітництво в інвестування
будівництва мав фіктивний характер,
просив визнати його недійсним в
частині набуття ОСОБА_4 прав інвестора,
визнати майно спільним майном подружжя
та визнати право власності на Ѕ частину
спірної квартири.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір про
співробітництво в інвестування
будівництво від 9 липня 2002 року в
частині набуття ОСОБА_4прав інвестора.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину спірної квартири. В решті
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 1 квітня 2014 року, рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у
задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, виходив з того, що
договір про співробітництво в
інвестуванні будівництва житлового
будинку АДРЕСА_2 від 09 липня 2002 року, за
умовами якого інвестор фінансує
будівництво та отримує у вказаному
будинку трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_2 пл. 81,81 кв.м в частині набуття
ОСОБА_4 прав інвестора мав
фіктивний характер, був укладений без
наміру створення правових наслідків,
обумовлених цим правочином.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції, виходив з відсутності
правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 22 вересня 2001
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, було
укладено шлюб, про що в книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу
зроблено запис за № 955. Після укладення
шлюбу, позивач почав мешкати з дружиною
та її дочкою від першого шлюбу ОСОБА_8 -
в квартирі АДРЕСА_1 що належить в рівних
частинах ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
від 08.02.2001 року.

Після проходження позивачем служби у
миротворчому контингенті в складі
Місії ООН у Демократичній у Лівані та
тимчасових сил ООН у Лівані, йому були
виплачені кошти, які, як встановлено в
судовому засіданні, дозволили ОСОБА_3
та його дружині прийняти рішення та
09.07.2002 року укласти договір № 33 про
співробітництво по інвестуванню
будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_2 саме за рахунок коштів, які
було зароблені позивачем за час служби
в миротворчих збройних силах.

Судом також встановлено, що хоча ОСОБА_4
ніяких внесків грошових коштів в
інвестування вказаного будівництва не
здійснювала, сам договір був формально
укладений на ім'я матері дружини
позивача - ОСОБА_4, так як, на той момент,
ОСОБА_3 перебував на квартирному обліку
при житловій комісії військової
частини А 3438 зі складом родини на трьох
осіб та мав можливість отримати
службове житло.

Судом встановлено, що у зв'язку з
нехваткою зароблених позивачем коштів
для повної виплати сум інвестування по
договору, його мати - ОСОБА_6, 27 липня 2002
року, продала свою однокімнатну
квартиру АДРЕСА_3 та надала ОСОБА_3 з
ОСОБА_5 гроші, які були необхідні для
повного розрахунку з підрядником - ЗАТ
СПіКЦ «Одисей» /БМУ-11/.

Інвестування будівництва проводилось
в чотири етапи: 69751 грн. на 11.07.2002 року;
34876 грн. на 31.10.2002 року; 20000 грн. на 03.12.2002
року; 9364 грн. на 26.06.2003 року.

Таким чином, суд вважає, що квартира,
набута за спільні кошти подружжя і, в
зв'язку з цим, на підставі положень ст. 60
СК України має вважатися спільним
сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_5.

Судом встановлено, що після завершення
подружжям всіх будівельних та
ремонтних робіт, позивач спільно з
ОСОБА_5 та її дочкою від першого шлюбу,
переїхали у квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 80,8 кв.м, та продовжили
вести спільне господарство, зокрема,
придбали всі, необхідні для сумісного
життя, побутові речі.

Також встановлено, що в 2011 році ОСОБА_5,
скориставшись відсутністю позивача
дома, розірвавши з ОСОБА_3 шлюб у
судовому порядку, вивезла його
особисті речі зі спірної квартири,
мотивуючи ці дії тим, що спільне життя
сім'ї вже закінчилося, поновити його
неможливо, а спірна квартира
позивачеві не належить. На даний час
стосунки сторін не дозволяють вирішити
цю суперечку мирним шляхом.

Відповідно розділу 2 вказаного
Договору № 33 від 09.07.2002 року про
співробітництво по інвестуванню
будівництва жилого будинку, Інвестор
(тобто ОСОБА_4) зобов'язалась з дійсними
інвестування будівництва жилого
будинку на суму 139503,00 грн. та прийняти,
після вводу в експлуатацію будинку, 3-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_2. Проте, судом
встановлено, що ОСОБА_4 фактично не було
сплачено жодної гривні у рахунок
виплат по інвестуванню будівництва
вказаного жилого будинку. Крім того,
відповідач ніколи не вселялась в дану
квартиру, чим фактично не виконала і
пункт про прийняття квартири після
здачі жилого будинку.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але зацікавлена
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України,
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.

Таким чином, договір №33 від 09.07.2002 року
про співробітництво по інвестуванню
будівництва жилого будинку, укладений
між ЗАТ СПіКЦ «Одіссей» (БМУ-11), як
підрядником, та ОСОБА_4, як інвестором, є
фіктивним в частині набуття прав
інвестора ОСОБА_4, а тому має буди
визнаний недійсним в цій частині.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки у застосуванні матеріального
та процесуального закону, не звернув
увагу на вищевикладене, у зв`язку з чим
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню із залишенням в
силі рішення суду першої інстанції, що
було помилково скасовано апеляційним
судом.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 1 квітня 2014 року скасувати,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 21 листопада 2013 року
залишити в силі.

Головуючий
П.О.
Гвоздик

Судді:

Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко

О.П. Касьян

О.М. Ситнік