РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Жовнір Г. Б.

при секретарі - Мединській Л.С.

з участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача -
Локатир Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівводоканал» про
скасування наказу «Про припинення
трудового договору», поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
відшкодування завданої моральної
шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду із позовом
до відповідача, просить ухвалити
рішення про визнання незаконними та
скасування наказу № 100 від 19.08.2013 р. «
Про припинення трудового договору»
поновлення її на посаді завідуючої
канцелярією ЛМКП «Львівводоканал»,
стягнення з відповідача на її користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди в сумі 10000 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала з мотивів наведених
в позовній заяві. Додатково пояснила,
що з 03.02.2010 р. вона працювала на посаді
начальника адміністративного відділу
ЛМКП «Львіводоканал». Наказом
директора ЛМКП «Львівводоканал» від
19.08.2013 р., № 100 її звільнено із вказаної
посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку із скороченням
штатної чисельності працівників.
Вважає звільнення незаконним та
безпідставним, оскільки таке відбулось
фактично без згоди профспілкового
органу, зазначила, що на засіданні
профкому 27.06.2013 р. вона була присутня
випадково лише декілька хвилин. На
даному засіданні безпосередньо
питання щодо її звільнення не
вирішувались, жодних пояснень з цього
приводу вона не давала, на цей момент
вона взагалі не знала, що в порядок
денний включено питання про
звільнення працівників. Крім цього
вважає, що їй безпідставно відмовлено
у переведені на вакантну посаду
завідуючої канцелярією, згоду на яке
вона в письмовому вигляді надала, що
підтверджується представленим суду
документом (а.с. 10). Враховуючи
наведене просить позовні вимоги
задоволити в повному об'ємі.

Представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримав з мотивів наведених в
позовній заяві та в поясненнях
позивачки. Додатковими підставами для
задоволення позовних вимог вважає, той
факт що позивач, як дитина війни, а
також як працівник із тривалим стажем
роботи на підприємстві ( з 1967 р. ) мала
переважне право на залишення на
робочому місці. Крім цього звільнення є
незаконним оскільки відбулось після
спливу місячного терміну з дня надання
згоди профкому на таке звільнення.
Ввважає, що в зв'язку з протиправними
діями відповідача, позивачу було
завдано моральну шкоду, яку вона оцінює
у 10000 грн. Враховуючи наведене просить
позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача Урбаньська Т.
в судовому засіданні позовні вимоги
заперечила, вважає такі
безпідставними. Пояснила, що позивач
дійсно працювала начальником
адміністративного відділу ЛМКП
«Львівводоканал», однак 31.05.2013 р. було
прийнято наказ директора «Про зміну у
структурній схемі та штатному розписі
ЛМКП «Львівводоканал». На виконання
вказаного наказу прийнято наказ № 241 ОД
від 17.06.2013 про зміну штатного розпису,
яким виведено посаду начальника
адміністративного відділу. У
відповідності то вказаних наказів на
підставі вимог ст. 49 КЗпП позивачка
була повідомлена про виведення її
посади і про необхідність звільнення,
також їй було вручено перелік
вакантних посад. 18.06.2013 р. адміністрація
підприємства звернулась із подання в
профком про надання згоди на
звільнення працівників підприємства.
На засіданні профкому 27.06.2013 р. надано
згоду на звільнення працівників
підприємства, посади яких скорочено.
Всі працівники були присутні на
засіданні профкому включно з
позивачкою. Позивачці було тричі
запропоновано ознайомитись з
переліком вакантних посад, вона
ознайомилась з таким лише 01.07.2013 р. (а.с.
10) та зробила запис про згоду на
переведення на посаду завідуючої
канцелярії. Однак на цю ж посаду, у цей
же день, висловила бажання переводу
ОСОБА_6 (а.с. 10), яка і була переведена,
оскільки саме вона подала письмову
заяву про прийняття її на вказану
посаду. Також позивачці 19.08.2013 р.
пропонувався для ознайомлення перелік
вакантних посад в якому вже була
відсутня посада завканцелярії, однак
позивач відмовилась від ознайомлення
із вказаним переліком про що складено
відповідний акт (а.с. 39). Посилання
позивачки на переважне право залишення
на роботі є безпідставним, оскільки у
відповідності до вимог трудового
законодавства вона не належить до
переліку таких осіб. Крім цього позивач
не може бути поновлена на посаді, яку
вона ніколи не обіймала.

Представник відповідача Локатир Ю.В. в
судовому засіданні 15.08.2014 р. позовні
вимоги заперечив, з мотивів викладених
в письмових поясненнях (а.с. 175-176).
Зазначив, що позивачці тричі було
запропоновано перелік вакантних посад
на підприємстві однак вона заяви про
переведення на посаду завідуючої
канцелярією чи будь-яку іншу посаду не
подавала. Вважає, що письмова згода
позивача на переведення (а.с. 10) є
недостатньою підставою для зайняття
такої посади, окрім цього г-ка ОСОБА_7
крім згоди на переведення (а.с. 10)
написала додаткову заяву в зв'язку із
чим була прийнята на вказану посаду.
Просить відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши
в сукупності зібрані по справі докази
та ухвалюючи рішення у відповідності
до вимог ст. 215 ЦПК України, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають до задоволення з
наступних мотивів.

Допитані в судовому засіданні свідки
повідомили наступну інформацію.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що являється
головою первинної профспілкової
організації ЛМКП «Львівводоканал».
Повідомив, що 19.06.2013 р. отримав подання
адміністрації підприємства, щодо
розгляду питання надання згоди на
звільнення працівників в зв'язку із
реорганізацією підприємства. 27 червня
2013 р. було проведено засідання
профкому. Готуючись до засідання він
безпосередньо розмовляв з позивачкою,
яку повідомив про засідання профкому в
ході якого буди вирішуватись питання
про її звільнення. На засіданні
профкому позивач була присутня із
самого початку та розуміла, що
вирішується питання про її звільнення.
Жодних пояснення не давала.
Конкретизував, що на засіданні
профкому, він оголосив подання
адміністрації підприємства про
надання дозволу на звільнення
працівників з тексту якого було
зрозуміло, що серед інших, вирішується
питання про надання згоди на
звільнення ОСОБА_1 Ніхто з членів
профкому чи присутніх працівників,
жодних заперечень не висловив. В
зв'язку з наведеним профком надав згоду
на звільнення позивачки.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що працює
інструктором профкому ЛМКП
«Львіводоканал» та підтвердила, що в
ході засіданні профкому 27.06.2013 р.
позивачка була присутня. На запитання
голови профкому жодних заперечень, в
частині згоди на звільнення
працівників, не було.

В судовому засіданні встановлено, що
наказом директора ЛМКП
«Львівводоканал» від 19.08.2013 р., № 100
позивачку звільнено із посади
начальника адміністративного відділу
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку із скороченням штатної
чисельності працівників.

Згідно вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Частина 8 ст. 43 КЗпП України передбачає,
що власник або уповноважений ним орган
має право розірвати трудовий договір
не пізніш як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Відповідно до представленої суду копії
протоколу № 8 спільного засідання
адміністрації та профкому (а.с. 68-71)
згода на звільнення з роботи
працівників підприємства за п. 1 ст. 40,
ст.. 49-2 КЗпП України була надана 27.06.2013 р.

Отже наказ про звільнення ОСОБА_1 було
винесено з порушенням вимог ч.8 ст. 43
КЗпП України.

Згідно вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП Українп та
роз'яснень викладених в п. 15 постанові
Пленуму Верховного суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», від 06.11.1992 р., №9 встановивши, що
звільнення працівника проведено
власником або уповноваженим ним
органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження по справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає спір по суті. Не
буде суперечити закону, якщо до
профспілкового органу в такому випадку
звернеться власник чи уповноважений
ним орган або суддя при підготовці
справи до судового розгляду.
Аналогічним чином вирішується спір про
поновлення на роботі, якщо згоду
профспілкового органу на звільнення
визнано такою, що не має юридичного
значення.

Вимога суду від 25.11.2013 р. до виборного
органу первинної профспілкової
організації ЛМКП «Львіводоканал» про
розгляд питання надання згоди на
звільнення ОСОБА_9 (а.с. 78) залишена без
виконання (а.с. 93)

Вимоги ч. 2,3 ст.49-2 КЗпП України
передбачають, що при вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Також судом беруться до уваги
роз'яснення викладені в п. 19 постанові
Пленуму Верховного суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» , від 06.11.1992 р., №9, які
передбачають, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
які є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі.

З представленої суду копії документу
(а.с. 10), який не оспорюється сторонами,
вбачається, що позивач 01.07.2013 р.
погодилась на переведення її на посаду
завідуючої канцелярією. Однак на
вказану посаду була прийнята г-ка
ОСОБА_7, яка аналогічно з ОСОБА_1 дала
згоду на переведення 01.07.2013 р.

Як випливає з копій трудових книжок
ОСОБА_1 (а.с. 13-17) та ОСОБА_7 (а.с.171-175)
позивач має значно триваліший стаж
роботи та неодноразово заохочувалась
за належне виконання покладених на неї
обов'язків, що свідчить про її високу
кваліфікацію та продуктивність праці,
а отже про можливу переваг перед іншими
працівниками. Крім цього функціональні
обов'язки начальника
адміністративного відділу, з посади
якого звільнена позивача, фактично
аналогічні з обов'язками завідувача
канцелярією на посаду якого
претендувала ОСОБА_1 (а.с. 119-120)

З наведеного вбачається, що вирішуючи
питання про звільнення позивача на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України,
відповідач проігнорував вимоги ст. 42
КЗпП України, якою визначено, що при
скороченні чисельності та штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в
разі звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі.

Крім того, згідно вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Отже беручи до уваги встановлені в ході
судового розгляду обставини, суд
дійшов висновку, що наказ директора
ЛМКП «Львівводокагнал» № 100 від 19.08.2013
р. « Про припинення трудового договору»
є незаконним та підлягає скасування, а
позивач підлягає поновленню на
попередньо займаній посаді у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП
України.

При цьому, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП
України, з відповідача в користь
позивача слід стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
який з врахуванням розміру
середньоденного заробітку позивачки
(а.с. 49) за період з 19.08.2013р. по 15.08.2014р.
становить 94306 грн. 26 коп.

Позовна вимога про стягнення з
відповідача в користь позивача
відшкодування моральної шкоди
задоволенню не підлягає, оскільки суду
не представлено жодних доказів
завдання позивачці такої шкоди.

Також у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88
ЦПК України з відповідача слід
стягнути в користь держави судові
витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215
ЦПК України, ст. 33, п.1 ч.1 ст. 40, ст.ст. 42, 43,
49-2, 235 Кодексу законів про працю
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задоволити частково .

Скасувати наказ директора ЛМКП
«Львівводоканал» № 100 від 19.08.2013 р. « Про
припинення трудового договору».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
адміністративного відділу ЛМКП
«Львіводоканал».

Стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» в
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з
19.08.2013р. по 15.08.2014р. в розмірі 94306 грн. 26
коп.

Стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» в
користь держави судовий збір в розмірі
1186,66 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за один
місяць.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга в строки і порядок
передбачені ст.294 ЦПК України до
Апеляційного суду Львівської області
через місцевий суд.

Суддя:
Жовнір Г. Б.