Справа № 748/1927/14-ц Провадження №
22-ц/795/1665/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Кухта В. О. Доповідач - Позігун М. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Губар В.С., Харечко Л.К.при
секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:представників сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Чернігівського районного суду
від 17 липня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод
в користуванні житлом, зняття з
реєстрації, виселення та зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виконання
зобов'язань в натурі,

в с т а н о в и в:

Рішенням Чернігівського районного
суду від 17 липня 2014 року позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні житлом, зняття з
реєстрації задоволено частково;
вирішено усунути перешкоди у
здійсненні ОСОБА_6 свого права
приватної власності на будинок АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_5 з цього
будинку; в задоволенні іншої частини
позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено; в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
до ОСОБА_6 про виконання зобов'язань в
натурі відмовлено в повному обсязі;
вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати зазначене рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, а
його зустрічний позов задовольнити.

Незаконність рішення суду апелянт
обгрунтовує невідповідністю висновків
суду про наявність підстав для
задоволення позову ОСОБА_6 та
відсутність підстав для задоволення
його зустрічних позовних вимог
фактичним обставинам справи. ОСОБА_5
посилається, що, підписавши попередній
договір від 14 травня 2011 року, ОСОБА_6
взяла на себе зобов'язання зняти
заборони відчуження з об'єктів
нерухомості, зняти з реєстраційного
обліку всіх зареєстрованих в житловому
будинку осіб та продати апелянту
об'єкти нерухомості на умовах
попереднього договору, однак в
односторонньому порядку відмовилась
від їх виконання, чим порушила умови
попереднього договору, що підтвердив в
оскаржуваному рішенні і суд, однак, не
застосував норми матеріального права,
а саме: ст.ст.525, 629, ч.1 ст.526 ЦК України.
Апелянт вважає, що зобов'язання між
сторонами не припинились, оскільки
пропозиції про укладення договорів
купівлі-продажу направлялись ОСОБА_5, і
в усній, і в письмовій формі і цей факт
ОСОБА_6 підтвердила. Крім того, ОСОБА_5
зазначає, що норми ЖК УРСР, на які
посилається суд, регулюють відносини в
сфері користування державним і
громадським житловим фондом і ніяким
чином не стосуються приватного
житлового фонду. Також апелянт вважає,
що судом порушено норми процесуального
права, а саме: ст.5, ч.3 ст.10, ч.1 ст.11, ст.60
ЦПК України.

Заслухавши доповідача, представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, суд
приходить до слідуючого висновку.

По справі встановлено, що ОСОБА_6 є
власником буд.АДРЕСА_1 (а.с.6).

14 травня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
було укладено попередній договір,
відповідно до умов якого ОСОБА_6
зобов'язувалась продати ОСОБА_5, а
останній зобов'язувався купити
земельну ділянку та розташований на
ній житловий будинок АДРЕСА_1. Договори
купівлі-продажу мали бути укладені та
нотаріально посвідчені не пізніше 14
травня 2014 року. Купівля-продаж
житлового будинку та земельної ділянки
мала бути вчинена за суму 320 000 грн. На
підтвердження дійсних намірів про
наступне укладання договорів
купівлі-продажу ОСОБА_5 передав, а
ОСОБА_6 отримала від нього як аванс
грошові кошти в сумі 34 000 грн.

16 серпня 2011 року ОСОБА_5 зареєструвався
за вказаною адресою.

Звертаючись до суду з позовом про
усунення перешкод в користуванні
житлом, зняття з реєстрації та
виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилалась на
те, що відповідачем умови попереднього
договору не виконані і вона, як власник
будинку, не має змоги володіти,
користуватись та розпоряджатись своїм
майном, оскільки відповідач не хоче
добровільно звільнити її житло та
знятись з реєстрації.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_5
просив зобов'язати ОСОБА_6: забезпечити
зняття заборони відчуження земельної
ділянки та розташованого на ній
житлового будинку АДРЕСА_1; забезпечити
зняття з реєстраційного обліку всіх
зареєстрованих осіб, окрім нього;
здійснити позивачу продаж зазначених
об'єктів нерухомості шляхом
нотаріального укладення основних
договорів купівлі-продажу на умовах,
визначених в попередньому договорі від
14.05.2011 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6 та відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_5
безпідставно займає жиле приміщення,
яке належить ОСОБА_6 на праві власності;
зобов'язання сторін за попереднім
договором припинилися 14.05.2014 року і
відсутні підстави для задоволення
зустрічних позовних вимог.

Такі висновки суду грунтуються на
матеріалах справи та відповідають
вимогам закону.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном - ст.391 ЦК України.

Також ст. 150 ЖК УРСР визначено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Норми ст. 158 ЖК УРСР передбачають, що
наймач користується жилим приміщенням
у квартирі, що належить громадянину на
праві приватної власності, відповідно
до договору найму жилого приміщення, що
укладається у письмовій формі з
наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті місцевої ради або в органі
управління, що ним утворюється.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 є власником житлового будинку
АДРЕСА_1. Договір найму жилого
приміщення сторони не укладали, плату
за проживання відповідач за первісним
позовом позивачу не сплачував.

Право на проживання в зазначеному
будинку виникло у ОСОБА_5 в зв'язку з
укладенням попереднього договору,
згідно якого між сторонами
передбачалось в майбутньому перехід
права власності на будинок від його
власника ОСОБА_6 до ОСОБА_5

Проте, умови договору не було виконано,
в зв'язку з чим відповідач за первісним
позовом не набув права власності на
спірний будинок. Саме відсутність
факту переходу права власності,
залишення будинку у власності ОСОБА_6
стало підставою для її звернення до
суду з позовом про усунення перешкод у
користуванні житлом шляхом виселення
відповідача з належного на праві
власності позивачу будинку.

Діючим законодавством не врегульовано
питання статусу особи, яка вселилася в
житлове приміщення як потенційний його
набувач. Проте, відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК
України якщо спірні відносини не
врегульовані законом, суд застосовує
закон, що регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону), а за
відсутності такого - суд виходить із
загальних засад законодавства
(аналогія права). За своєю правовою
природою спірні правовідносини є
подібніми до правовідносин, які
регулюються ст.818 ЦК України (тимчасові
мешканці), згідно якої тимчасові
мешканці повинні звільнити житло після
спливу погодженого з ними строку
проживання або не пізніше семи днів від
дня пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

За викладених обставин висновок суду
про наявність підстав для виселення
ОСОБА_5 грунтується на матеріалах
справи та відповідає вимогам закону.

При цьому апеляційний суд враховує, що
посилання в рішенні суду на норми ЖК
УРСР, якими регламентуються інші
правовідносини, не впливає на
правильність висновків суду першої
інстанції і не може бути підставою для
скасування рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України
зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку (у
термін), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення.

Як встановлено судом, в строки,
визначені попереднім договором,
зобов'язання виконані не були, і
сторонами не надано належних та
допустимих доказів направлення
пропозиції про укладення основного
договору саме в межах дії попереднього
договору - до 14.05.2014 року. Враховуючи
викладене, висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
зустрічних позовних вимог про
зобов'язання вчинити певні дії є
вірним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду першої
інстанції не спростовують, в зв'язку з
чим апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
від 17 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: