У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до комунального підприємства
«Управління майновим комплексом»
Рівненської районної ради про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
працівника, стягнення моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 17 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 6 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що
була прийнята на посаду провідного
бухгалтера комунального підприємства
"Управління майновим комплексом"
Рівненської районної ради відповідно
до наказу № 86 від 16 серпня 2011 року.
Наказом № 89 від 17 серпня 2011 року її
переведено на посаду головного
бухгалтера. Свої посадові обов'язки
вона виконувала сумлінно, до
дисциплінарної відповідальності за
час роботи не притягувалася. 10 квітня
2013 року вона подала заяву до
канцелярії відповідача про звільнення
за власним бажанням та у зв'язку з
необхідністю догляду за
дитиною-інвалідом. Однак, незважаючи на
вимоги ст. 38 КЗпП України, відповідач не
звільнив позивача у строк, який був
зазначений у заяві, а лише 26 квітня 2013
року наказом № 24/1 її було звільнено.
Оскільки при її звільненні з роботи з
нею не був проведений розрахунок, не
виплачена заробітна плата та інші
платежі, у зв'язку з чим їй було завдано
моральну шкоду, просила задовольнити
позов.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 17 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 6 березня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
працювала головним бухгалтером у КП
"Управління майновим комплексом"
Рівненської районної ради.

Наказом № 24/1 від 26 квітня 2013 року вона
звільнена із займаної посади за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться у
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

При розгляді справи суди встановили, що
при звільненні з роботи ОСОБА_3
отримала 10 696 грн 9 коп.

Проте, за результатами проведеного
внутрішнього аудиту з окремих питань
КП "Управління майновим комплексом"
Рівненської районної ради, станом на 26
квітня 2013 року, позивач допустила ряд
порушень, що призвело до
безпідставного нарахування та виплати
їй коштів за період роботи у більшому,
ніж вона мала право, розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що підприємством за період роботи
позивачу були виплачені кошти у
більшому розмірі ніж вона мала право, а
тому підстав для виплати їй будь-яких
коштів при звільненні не було, оскільки
виплати, які вона мала отримати при
звільненні складають меншу суму ніж та,
яку вона незаконно отримала за період
роботи.

Однак з такими висновками судів
погодитися не можна.

Відповідно до статті 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Кожен має
право на належні, безпечні і здорові
умови праці, на заробітну плату, не
нижчу від визначеної законом. Право на
своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу (частина 1 статті 94
КЗпП України).

Статтею 127 КЗпП України передбачено, що
відрахування із заробітної плати
можуть провадитись тільки у випадках,
передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати
працівників для покриття їх
заборгованості підприємству, установі
і організації, де вони працюють, можуть
провадитись за наказом
(розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу.

На вказані положення закону суди уваги
не звернули. Встановивши, що кошти були
виплачені в більшому розмірі ніж
позивач мала право, не врахували того,
що вони можуть бути утримані
відповідно до ст. 127 КЗпП України за
наказом власника або уповноваженого
ним органу у випадках, передбачених
цією статтею.

Без видання такого наказу проведення
будь-яких утримань із заробітної плати,
в т.ч. із виплат, які підлягають виплаті
при звільненні працівника, врахування
таких сум при визначенні розміру
коштів при звільненні неможливе.

Дані про видання такого наказу чи
розпорядження в матеріалах справи
відсутні.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та стосуватися питань:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної тощо),
які мають значення для вирішення
справи та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин тощо.

З огляду на наведене, при вирішенні
спору суди мали встановити: чи
підлягали виплаті кошти при проведенні
звільнення позивача і в якому розмірі,
чи виконаний обов'язок по їх виплаті,
запропонувати подати докази на
підтвердження (спростування) цих
обставин, мати на увазі, що не виплата
коштів не може ставити в залежність від
того, що працівнику раніше
безпідставно виплачені кошти у
більшому розмірі, якщо такі не були
утриманні із належних йому до виплати
коштів у порядку та на умовах
визначених чинним законодавством.

Наведені порушення норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, в зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 17 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 6 березня 2014
року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева С.О. Карпенко
М.І. Наумчук