У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк», третя
особа: ОСОБА_4, про визнання поруки
припиненою, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, який діє від імені публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк», на рішення апеляційного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Зазначала, що 6
лютого 2008 року між нею та ПАТ
«Універсал Банк» укладено договір
поруки № 001-184-Р, за умовами якого
позивач зобов'язалась відповідати
перед відповідачем за виконанням
ОСОБА_4 його обов'язків по кредитному
договору № 001-2008-184 від 6 лютого 2008 року.
На момент укладання договору поруки
процентна ставка по кредиту складала
9,45 %. За п. 2.1 договору поруки банк не міг
без її згоди змінювати умови
кредитного договору, якщо це призведе
до збільшення обсягу її
відповідальності як поручителя. 20
травня 2011 року та 6 липня 2011 року банк
звернувся до неї з вимогами сплатити
заборгованість ОСОБА_4 по кредиту. 26
березня 2009 року банк і ОСОБА_4 уклали
додаткову угоду до кредитного договору
№ 001-2008-184, за умовами якої розмір
процентів з 26 березня 2009 року по 28
лютого 2010 року мав становити 7,5 %; з 1
березня 2010 року по 28 лютого 2012 року - 12,33
%; з 1 березня 2015 року - 11,45 %. Таким чином,
26 березня 2009 року банк і основний
боржник уклали договір про внесення
змін до кредитного договору, яким
збільшили проценти по кредиту
порівняно з тими, що існували на момент
укладання договору поруки і які
зафіксовані у самому договорі поруки.
Вона, як поручитель, своєї згоди на
підвищення процентів не надавала.
Позивач просила суд визнати припиненою
поруку за договором поруки від 6 лютого
2008 року № 001-2008-184-Р між ПАТ «Універсал
Банк» та нею.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 4 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
10 квітня 2014 року, рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 4 листопада
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено. Визнано
припиненим договір поруки від 6 лютого
2008 року за № 001-2008-184-Р між ПАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_3 Вирішено
питання про відшкодування судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє
від імені ПАТ «Універсал Банк», просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до
угоди за № 001-2008-184 від 6 лютого 2008 року
ПАТ «Універсал Банк» надав ОСОБА_4
кредит у сумі 83.000 швейцарських франків
під 9,45% річних на термін до 1 лютого 2038
року.

На забезпечення виконання вказаного
кредитного договору між ПАТ «Універсал
Банк» та ОСОБА_3 укладено договір
поруки за № 001-184-Р від 6
лютого 2008 року.

Встановлено, що 26 березня 2009 року між
ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4
укладено додаткову угоду б/н, згідно
якої сторонами змінена відсоткова
ставка 9,45% за кредитною угодою на таких
умовах: з 1 березня 2010 року по 28 лютого
2015 року - 12,33% річних; з 1 березня 2015 року -
11,45% річних.

Тоді ж додаткову угоду до договору
поруки було укладено між банком та
ОСОБА_3, відповідно до якої вона взяла
на себе зобов'язання відповідати за
позичальника в разі невиконання ним
умов кредитного договору, визначених
додатковою угодою, укладеного останнім
з банком.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що із поручителем підвищення
відсоткової ставки не погоджувалося, а
в експертному висновку зазначено, що
визначити приналежність ОСОБА_3
підпису на додатковому договорі до
договору поруки є неможливим.

Однак погодитись з такими висновками
апеляційного суду неможливо.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

В оскаржуваному судовому рішенні не
вказано закону, яким встановлена
недійсність додаткового договору до
договору поруки за обставин, на які
посилалась позивач.

Доводи останньої про те, що додатковий
договір нею не підписувався можуть
бути підставою для визнання його судом
недійсним як оспорюваного правочину в
разі звернення до суду з відповідним
позовом.

Такий позов у справі, в якій ухвалені
оскаржувані судові рішення, не
подавався і не був предметом розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 5 лютого 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 26 червня 2013 року, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
недійсними договору поруки та
додаткових угод до нього. Як на
підставу позову позивач посилалась на
те, що вказані угоди нею не
підписувались.

Отже, висновок апеляційного суду про
те, що порука припинилась у зв'язку із
зміною обсягу відповідальності без
згоди поручителя, оскільки додаткова
угода до договору поруки нею не
підписувалась, є помилковим, він не
відповідає положенням чинного
законодавства, яким визначено порядок
і умови за яких угода визнається
недійсною.

Саме з цих обставин виходив суд першої
інстанції дійшовши правильного
висновку, що наявність згоди
поручителя на збільшення обсягу
відповідальності позичальника
підтверджується укладеною між
сторонами додатковою угодою до
договору поруки, яка недійсною не
визнана, у зв'язку з чим обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову.

З огляду на викладене, рішення
апеляційного суду м. Києва від 10 квітня
2014 року, яким помилково скасовано
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, підлягає
скасуванню із залишенням у силі
рішення суду першої інстанції, як це
передбачено ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від
імені публічного акціонерного
товариства «Універсал Банк»,
задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
10 квітня 2014 року скасувати, залишити в
силі рішення Оболонського районного
суду м. Києва від 4 листопада 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева С.О. Карпенко
М.І. Наумчук