Справа №642/6152/14ц
Провадження № 2/642/1436/14
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2014 р. Ленінський
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді -
Шрамко Л.Л.

з участю секретаря -
Куніциної М.Є.,

представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поновлення порушеного права
власності, усунення перешкод у
користуванні та розпорядження
домоволодінням, визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням домоволодіння та
земельною ділянкою

встановив:

Позивачка звернулась до суду з позовом,
в уточненій позовній заяві просить
поновити її порушене право власності,
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні домоволодінням по
АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за
вказаною адресою пл. 0,0727 га, визнати
відповідачку особою, яка втратила
право користування житловим
приміщенням домоволодіння та
земельною ділянкою за вказаною
адресою.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що вказане
домоволодіння належить їй на праві
власності на підставі укладеного з
відповідачкою договору дарування від 25
грудня 2014 року. Відповідачка
оспорювала вказаний договір в суді,
однак рішенням Ленінського районного
суду м.Харкова від 12 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 12 грудня 2012 року, у позові
відповідачки про визнання вказаного
договору дарування недійсним
відмовлено, договір дарування визнаний
законним і дійсним. 2 серпня 2013 року
вона - позивачка - приватизувала
присадибну земельну ділянку. пл. 0,0727 га.
Вона - позивачка - зареєстрована у
вказаному домоволодінні та проживала у
ньому до того, як у липні 2013 року
потрапила у лікарню. Після цього
відповідачка поміняла замки у двері
калитки у домоволодіння, та
перешкоджає їй користуватися та
розпоряджатися належним їй
домоволодінням та земельною ділянкою.
Посилаючись на ст.ст.319, 321, 387, 391,398 ЦК
України, позивачка просить
задовольнити її позовні вимоги.

В судовому засіданні позивача
підтримала позовні вимоги.

Представник позивачки ОСОБА_1
підтримав позовні вимоги, послався на
те, що наявні два протилежних рішення
суду - від 12 листопада 2012 року, яким
відмовлено у визнанні недійсним
договору дарування, та від 22 травня 2013
року, яким договір дарування визнано
недійсним. Однак право власності
позивачки зареєстровано у
встановленому порядку, вона
зареєстрована в цьому будинку, тому є
належним власником, і її право підлягає
захисту.

Представник відповідачки ОСОБА_5 в
судовому засідання проти позову
заперечував, подав письмові
заперечення, зазначив, що договір
дарування був укладений позивачкою,
якій на даний час виповнилось 92 роки,
під впливом помилки, що підтверджено
рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 22 травня 2013 року, яким
вказаний договір дарування визнано
недійсним та скасовано державну
реєстрацію вказаного договору. Вказане
рішення залишено без змін судами
апеляційної та касаційної інстанції.
Рішенням суду від 21 січня 2014 року за
ОСОБА_4 визнано право власності на
спірний будинок. 24 квітня 2014 року її
право власності зареєстровано
Реєстраційною службою Харківського
МУЮ, та позивачку знято з реєстрації за
вказаною адресою. Рішенням суду від 16
травня 2014 року визнано незаконним та
скасовано видане позивачці свідоцтво
про право власності на нерухоме майно -
спірну земельну ділянку. Оскільки
позивачка не є власником будинку та
земельної ділянки, її позов є
необґрунтованим та задоволенню не
підлягає.

Суд, вислухавши представників сторін,
позивачку, дослідивши письмові докази,
встановив наступні факти та відповідні
правовідносини.

25 грудня 2004 року між сторонами був
укладений договір дарування, за яким
відповідачка ОСОБА_4 подарувала
позивачці ОСОБА_3 домоволодіння по
АДРЕСА_1 .

Відповідачка зверталась до суду з
позовом про визнання неправомірними
дій приватного нотаріуса та визнання
вказаного договору дарування
недійсним, посилалась на збіг тяжких
сімейних обставин, внаслідок яких нею
був укладений договір, та на
неправомірні дії нотаріуса, однак
рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 12 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 12 грудня 2012 року, у позові
відповідачки на вказаних підставах
відмовлено.

Після цього відповідачка звернулась до
суду з позовом про визнання вказаного
договору дарування недійсним та
скасування його державної реєстрації,
посилаючись на те, що він укладений нею
внаслідок помилки.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 22 травня 2013 року її
позовні вимоги задоволено, вказаний
договір дарування визнано недійсним та
скасовано державну реєстрацію
вказаного договору.

У вказаному рішенні суд зазначив, що
оспорюваний договір укладено
внаслідок помилки ОСОБА_4, якій на час
розгляду справи виповнилось 92 роки, в
умовах та наслідках його укладання,
які для неї мають істотне значення.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 11 липня 2013 року вказане
рішення залишено без змін.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 21 січня 2014 року, яке
набрало законної сили, за ОСОБА_4
визнано право власності на спірний
будинок.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Харкова від 16 травня 2014 року за
позовом ОСОБА_4 визнано незаконним та
скасовано видане Реєстраційною
службою Харківського міського
управління юстиції Харківської
області 02.08.2013 року ОСОБА_3 свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
індексний номер 7499306, - спірну земельну
ділянку за вказаною адресою площею 0, 0727
га..

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 9 липня 2014 року вказане
рішення залишено без змін.

Як вбачається з витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності №.21084765
від 29 квітня 2014 року, виданого
Реєстраційною службою Харківського
міського управління юстиції
Харківської області, 24 квітня 2014 року
за ОСОБА_4 зареєстровано право
власності на житловий будинок з
прибудовами, будівлями та спорудами
АДРЕСА_1.

З листа начальника Ленінського РВ ХМУ
ГУМВС України в Харківській області
№20/1556 від 30.05.2014 року вбачається, що
згідно ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.11.2003 року та
п.3.1 Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів», затв.
Наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077,
ОСОБА_3 знято з реєстрації за вказаною
адресою.

Суд, оцінивши надані сторонами докази у
їх сукупності, приходить до висновку,
що позовні вимоги є необґрунтованими
та задоволенню не підлягають на
підставі наступного.

Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України факти,
встановлені рішенням суду у цивільній
справі між тими ж сторонами,
вважаються встановленими і
доказуванню не підлягають.

Згідно статті 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 4 Закону України
« Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, що знаходиться на території
України, а саме: право власності на
нерухоме майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не виплаває
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлено судом.

Як зазначено у статті 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з положеннями ст. 216 ЦК
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Як зазначено у ч.1 статті 236 ЦК
України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Виходячи з наведених правових норм,
посилання позивачки на договір
дарування, який визнано судом
недійсним, не може бути прийнято судом
до уваги.

Доводи представника позивачки щодо
наявності двох протилежних за
висновками рішень судів щодо дійсності
договору дарування не відповідають
дійсності, оскільки судом у визнанні
договору дарування на підставах
укладення його внаслідок збігу тяжких
обставин відмовлено, а договір
визнаний недійсним на підставі
укладення його внаслідок помилки
відповідачки, за якою на час звернення
до суду зареєстровано у встановленому
законом порядку право власності на
вказане нерухоме майно.

За таких обставин суд не приймає до
уваги доводи позивачки та її
представника.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Відповідно п.11 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Представником відповідачки надано
докази на спростування доводів
позивачки про наявність у неї права
власності на спірне домоволодіння та
земельну ділянку, та на підтвердження
наявності права власності
відповідачки на вказане нерухоме
майно, і належної державної реєстрації
цього права.

Оскільки позивачка не має права
власності ані на спірне домоволодіння,
а ні на земельну ділянку, законним
власником цього нерухомого майна є
відповідачка, суд приходить до
висновку, що посилання на порушення її
права є необґрунтованим, тому правові
підстави для задоволення позову
відсутні, позовні вимоги є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 15, 216, 236, 387, 319, 321,328, 391, 398
ЦК України, ст.ст. 3,4, 15, 10, 11, 60, 61, 209, 212-215
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поновлення
порушеного права власності, усунення
перешкод у користуванні та
розпорядженні домоволодінням по
АДРЕСА_1 та земельною ділянкою з
вказаною адресою пл. 0,0727 га, визнання
ОСОБА_4 особою, яка втратила право
користування житловим приміщенням
домоволодіння та земельною ділянкою за
вказаною адресою - відмовити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана до апеляційного
суду Харківської області протягом
десяти днів з дня його проголошення,
через Ленінський районний суд
м.Харкова. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
Л.Л. Шрамко