АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 23 травня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Перша Київська
державна нотаріальна контора
(державний нотаріус Майхеркевич
ОксанаІгнатівна) про визнання договору
дарування 50/100 частин квартири
недійсним.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 р. ОСОБА_1 звернулася у суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування 50/100 частин квартири
недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між
сторонами 14 травня 1999 р. було укладено
договір дарування 50/100 належної їй
квартири АДРЕСА_1.

Вказувала, що при укладенні договору
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, оскільки
відповідачка нині догляд за нею не
здійснює, підтримки не надає.

Посилаючись на зазначені обставини та
положення ч.1 ст.229, ч.1 ст.724 ЦК України,
просила суд скасувати та визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 14 травня 1999 р.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 р. в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши позивачку
та її представника, які підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити, відповідачку та її
представника, третю особу, які
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 14 травня 1999 р. ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було укладено договір
дарування, за умовами якого позивачка
подарувала, а відповідачка прийняла в
дар 50/100 частин квартири АДРЕСА_1, який
посвідчено Першою Київською державною
нотаріальною конторою та
зареєстровано в реєстрі за №16-2547 /а.с.19/.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог районний суд виходив з підстав їх
недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Відповідно до положень ст.55, 124
Конституції України та ст.3 ЦПК кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст.10 ЦПК України.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 07 червня 2010 р.
встановлено, що нотаріусом ОСОБА_1 були
роз'ясненні наслідки вчинення
вказаного правочину та встановлені всі
обставини добровільного волевиявлення
дарувальника, в тому числі відсутність
факту обману чи зловживання довірою.
Дані обставини підтверджені позивачем,
яка в судовому засіданні пояснила, що
нотаріус їй роз'яснював можливі ризики
укладання договору дарування, а також
те, що договір дарування не є договором
довічного утримання, однак на той час, у
неї було бажання подарувати частину
квартири, тому вона й наполягала на
укладенні оспорюваного договору
/а.с.4,5/.

Зазначене рішення набрало законної
сили, а тому, з урахуванням вимог ч.3 ст.61
ЦПК України, має приюдиційне значення.

Твердження апеляційної скарги про те,
що підписуючи договір дарування
квартири у ОСОБА_1 було хибне
(помилкове) сприйняття обставин та
волевиявлення позивачки не
відповідало справжньому наміру -
укласти договір довічного утримання
носять голослівний характер, нічим не
підтверджені, вони отримали належну
оцінку у рішенні суду та обґрунтовано
визнані безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Згідно керівних роз'яснень, які
містяться у п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 р. №9 обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_1 не
надано належних доказів того, що вона
помилялася щодо природи оспорюваного
договору дарування, прав та обов'язків
сторін договору, й що така помилка мала
місце.

Посилання апеляційної скарги на
порушення судом норм процесуального
права не заслуговують на увагу,
остільки не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про відсутність
правових підстав до задоволення
позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №761/6987/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8895/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Макаренко І.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.