Справа № 169/573/14-ц
Провадження № 6/169/28/14
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2014 року
смт. Турійськ

Турійський районний суд Волинської
області в складі:

головуючого судді Турак О.В.,

секретаря Луцик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Турійського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

Головний державний виконавець Шумейко
В.В. відділу державної виконавчої
служби Турійського районного
управління юстиції (далі - відділ ДВС
Турійського РУЮ) звернувся до суду із
поданням про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України боржника
ОСОБА_1

Подання обгрунтоване тим, що на
виконанні у відділі ДВС Турійського
РУЮ перебуває виконавчий лист № 2-142/07,
який виданий 08 червня 2010 року
Турійським районним судом Волинської
області, про стягнення з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 аліментів на утримання
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 200
гривень щомісячно, починаючи з 13 серпня
2007 року та до досягнення дитиною
повноліття. Вказуючи, що ОСОБА_1 має
паспорт для виїзду за кордон та у
зв'язку з наявністю у нього невиконаних
зобов'язань по сплаті аліментів може
виїхати за межі України, державний
виконавець просив обмежити боржника
ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

У судове засідання головний державний
виконавець Шумейко В.В. не з'явився,
подав до суду клопотання, в якому
просив розглядати справу без його
участі.

Враховуючи, що в судове засідання не
з'явилися особи, які беруть участь у
справі, то фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу відповідно до ч. 2 ст.
197 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що подане
державним виконавцем подання до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї, кожен є
вільним залишати будь-яку країну,
включно зі своєю власною. На здійснення
цих прав не може бути встановлено
жодних обмежень, крім тих, що
передбачені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу
України фізична особа має право на
свободу пересування. Фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, випадки
тимчасового обмеження права громадян
на виїзд з України, порядок вирішення
спорів у цій сфері регулюється Законом
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України".
Положеннями ст. 6 цього Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору за погодженням
сторін у передбачених законом
випадках, або забезпечення зобов'язань
заставою, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, - до виконання
зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано
цивільний позов до суду - до закінчення
провадження у справі (п. 8).

Судом встановлено, що на примусовому
виконанні ВДВС Турійського районного
управління юстиції знаходиться
виконавче провадження №19811262, відкрите
на підставі виконавчого листа № 2-142/07,
який виданий 08 червня 2010 року
Турійським районним судом Волинської
області, про стягнення з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_2 аліментів на утримання
дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 200
гривень щомісячно, починаючи з 13 серпня
2007 року та до досягнення дитиною
повноліття (постанова про відкриття
виконавчого провадження від 16 червня
2010 року).

Із матеріалів виконавчого провадження
слідує, що державним виконавцем було
направлено боржнику постанову про
відкриття виконавчого провадження,
виклики до державного виконавця,
направлено запити по виявленню майна у
боржника.

Боржник ОСОБА_1 не з'являвся на виклики
державного виконавця. Разом з тим, в
матеріалах виконавчого провадження
відсутні дані про те, що боржник ОСОБА_1
отримував постанову про відкриття
виконавчого провадження, виклики
державного виконавця. Згідно довідки
відділення зв'язку такі виклики не
вручені адресату у зв'язку з тим, що він
за зазначеною адресою не проживає.
Вищевказані обставини стверджуються
також довідкою Клюської сільської ради
від 13 грудня 2012 року №644, актом
державного виконавця від 18 грудня 2012
року.

Згідно отриманих на запити державного
виконавця відповідей майно,
зареєстроване за боржником, на яке
можливо звернути стягнення, відсутнє.

У контексті положень п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», ст. 377-1 ЦПК України
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
наділений правом на звернення до суду
із поданням про встановлення
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника за межі України лише у разі
ухилення останнього від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням.

У поданні не зазначено та до подання не
додано доказів того, що боржник ОСОБА_1
вчиняє дії, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення суду, що
боржник за час виконання рішення
виїжджав за межі України, що призвело
до виникнення заборгованості, або
боржник безпідставно не з'являвся на
виклики державного виконавця.

Проведені виконавчі дії по стягненню
заборгованості з боржника ОСОБА_1
жодним чином не свідчать про ухилення
останнього від виконання зобов'язання
за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державним виконавцем не доведено
реалізацію і вичерпання всіх
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження» заходів щодо
примусового виконання судового
рішення і що всі вони виявилися
безрезультатними.

Більше того, після відмови Турійським
районним судом (ухвала суду від 15 січня
2014 року, що набрала законної сили), у
задоволенні аналогічного подання
державним виконавцем не вчинено жодних
виконавчих дій щодо примусового
виконання судового рішення.

За таких обставин та відповідно до
вказаних норм права суд вважає, що
наведені у поданні обставини і додані
до нього документи не можуть бути в
даному випадку визнані такими, що
свідчать про умисне ухилення боржника
від виконання судового рішення в
розумінні ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» та ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» та його намір
виїхати за межі України з метою
невиконання судового рішення.

Застосування таких обмежень може мати
місце лише у виключних випадках і
повинно використовуватися лише як
крайній захід після реалізації усіх
можливих та передбачених законом
засобів примусового виконання
судового рішення та за наявності для
того законних підстав, оскільки
стосується гарантованого ст. 33
Конституції України та ст. 313 ЦК України
особистого немайнового права особи
вільно залишати територію України та
права на свободу пересування,
передчасне і безпідставне обмеження
яких є неприпустимим.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про відсутність у даному
випадку передбачених законом правових
підстав для встановлення щодо боржника
ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 197, 209, 210, 377-1 ЦПК
України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні подання головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Турійського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_1
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Волинської області через
Турійський районний суд Волинської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п'яти днів з дня
отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.л

Головуючий