У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Горелкіної Н.А.,

Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5 про тлумачення
змісту правочину за касаційною скаргою
ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення апеляційного суду м.
Києва від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом, в якому посилаючись на
неналежне виконання відповідачкою
ОСОБА_4 договірних зобов'язань за
договором позики від 2 жовтня 2011 року,
просила стягнути з останньої на свою
користь грошові кошти у розмірі 554 785
грн. - сума позики, 2 773 грн. 93 коп. - втрати
від інфляції за період з грудня 2012 року
по травень 2013 року, 11 297 грн. 16 коп. - три
проценти річних за період з 2 жовтня 2012
року по 6 червня 2013 року.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічними позовними
вимогами, просила ухвалити рішення про
тлумачення правочину від 15 травня 2010
року, укладеного в усній формі між нею і
ОСОБА_3, та розтлумачити цей правочин,
як договір про надання послуг про
передачу коштів третій особі в аспекті
положень «Глави 63. Послуги» ЦК України,
посилаючись на те, що фактично вона
зобов'язувалась передати грошові кошти
ОСОБА_3, які зазначені в розписці від 2
жовтня 2011 року, третій особі по справі з
метою отримання ОСОБА_3 додаткового
доходу, а сама розписка від 2 жовтня 2011
року є не договором позики, а є актом
приймання-передачі грошових коштів для
третьої особи.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 15
жовтня 2013 року первісний позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 554 785 грн. суми позики, 2 773
грн. 93 коп. втрати від інфляції та 3 441
грн. судового збору.

В іншій частині позову
відмовлено.

У задоволенні
зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду м. Києва від 19 березня 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення боргу скасовано і
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, який діє в
інтересах ОСОБА_3, просить скасувати
рішення апеляційного суду, посилаючись
на його необґрунтованість та
неправильне застосування норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 2 жовтня 2011 року
ОСОБА_4 написала розписку про отримання
від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі
554 785 грн., що за курсом НБУ
становило 70 тис. доларів США, в якій
зобов'язалася їх повернути у строк до 1
жовтня 2012 року.

Задовольняючи частково первісні
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив із їх обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
первісного позову, апеляційний суд
виходив із того, що сторонами по справі
не було укладено договір позики в
розумінні ст. 1046 ЦК
України, ОСОБА_3 не надала достовірних
доказів на підтвердження існування між
сторонами саме договору позики.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Отже, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин
першої та другої статті 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю
розписка про отримання в борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, не врахував, що письмова форма
договору позики є доказом факту
укладення, змісту договору, а також
факту передачі грошової суми
позичальнику. Посилаючись на протоколи
допитів сторін в період слідства по
обвинуваченню ОСОБА_5, апеляційний суд
не звернув уваги на ч. 4 ст. 61 ЦПК
України, відповідно до якої вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою; не встановив
чи ухвалювався вирок у вказаному
кримінальному провадженні.

Оскільки рішення апеляційного суду в
частині вирішення первісних позовних
вимог ухвалено з порушенням норм
процесуального права, воно підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду
апеляційної інстанції не оскаржується,
а тому в силу вимог ст. 335 ЦПК України, не
переглядається.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_3,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду м. Києва від 19 березня 2014 року в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: В.І. Амелін

Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

С.О. Карпенко