Справа № 185/2710/13-ц
Провадження № 4-с/185/49/14
У Х В А Л А

іменем України

26 серпня 2014 року
м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Бабій С.О., при
секретарі судового засідання
Сліпченко С.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну справу за
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на дії
заступника начальника відділу
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Шапи В.А.,

В С Т А Н О В И В:

17.07.2014 р. скаржники звернулося до суду
зі скаргою на дії заступника
начальника відділу державної
виконавчої служби відділу Державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області Шапи В.А.
щодо виконання рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24 травня
2013 р., яким було задоволено позов ПАТ КБ
"Приватбанк" та в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 205078 від 04.06.2007 року в розмірі 29 761,27
доларів США, що за курсом 7,99 відповідно
до службового розпорядження НБУ від
21.08.2012 року складає 237 792,57 грн., звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
загальною площею 78 кв.м, яка
розташована адресою: АДРЕСА_1, виселено
скаржників, а також дітей скаржників
ОСОБА_4, 2008 року народження, ОСОБА_5, 2005
року народження, які зареєстровані та
проживають у вищевказаній квартирі, і
зняттям їх з реєстраційного обліку у
відділі у справах громадянства
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України в м. Павлоград
Дніпропетровської області.

Скарга мотивована тим, що рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24 травня
2013 р. було задоволено позов ПАТ КБ
"Приватбанк" та в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 205078 від 04.06.2007 року в розмірі 29 761,27
доларів США, що за курсом 7,99 відповідно
до службового розпорядження НБУ від
21.08.2012 року складає 237 792, 57 грн. звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
загальною площею 78 кв.м, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
виселено скаржників, а також дітей
скаржників ОСОБА_4, 2008 року народження,
ОСОБА_5, 2005 року народження, які
зареєстровані та проживають у
вищевказаній квартирі, і зняттям їх з
реєстраційного обліку у відділі у
справх громадянства імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
в м. Павлоград Дніпропетровськрої
області, стягнуто судові витрати по
справі.

Посилаючись на те, що скаржники на дату
звернення зі скаргою залишаться
власниками квартири АДРЕСА_1, будинок №
44/50, а 11.06.2014 р. набув чинності Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», згідно якого не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку, а також те, що протягом дії
цього Закону інші закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм,
то виконавче провадження підлягає
зупиненню. Скаржниками було
направлено суб'єкту оскарження заяву
про зупинення виконавчих проваджень №
43574424, № 43574199, проте останній, отримавши
вказану заяву 01.07.2014 р., не вирішив її по
суті та надіслав постанову від 11.07.2014 р.,
якою постановлено про виселення
скаржників 21.07.2014 р. на 10 годину.

Скаржники вважають, що депутати
Верховної ради України та Президент
України як посадови особи, яким законом
надано право на зупинення виконавчого
провадження, фактично законом № 1304
зупинили виконання відповідних рішень
суду відносно майна, яке виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, а рішення суду про звернення
стягнення на квартиру нерозривно
пов'язане з рішенням суду про виселення
з цієї квартири і не може виконуватись
попереду рішення суду про звернення
стягнення на квартиру.

Заступник начальника відділу
державної виконавчої служби відділу
Державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області Шапа В.А., заінтересована особа
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "Приватбанк" у судове
засідання не з'явились, про час і місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

Скаржники у судове засідання не
з'явились, про час і місце судового
засідання були повідомлені належним
чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає,
що скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що
Павлоградським міськрайонним судом
Дніпропетровської області було
винесено рішення у цивільній справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самосійних вимог
щодо предмета спору: Служба у справах
дітей Павлоградської міської ради, про
звернення стягнення від 24 травня 2013
року, (а.с.120-125), додаткове рішення від
05.07.2013 р. (а.с.139-140), додаткове рішення від
24.02.2014 р. (а.с.198-199), згідно яких позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самосійних вимог
щодо предмета спору: Служба у справах
дітей Павлоградської міської ради, про
звернення стягнення було задоволено в
повному обсязі, та вирішено:

В рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 205078 від 04.06.2007
року в розмірі 29 761,27 доларів США, що
за курсом 7,99 відповідно до службового
розпорядження НБУ від 21.08.2012 року
складає 237 792 (двісті тридцять сім
тисяч сімсот дев'яносто дві) грн. 57 коп. -
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме: квартиру АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки
Публічним акціонерним товариством
комерційним банком "Приватбанк" (49094, м.
Дніпропетровськ, вулиця Набережна
Перемоги, 50, ) з
укладанням від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, з отримання дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки.

Визначити початкову ціну
предмета іпотеки для його подальшої
реалізації на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Виселити ОСОБА_1, 1980 року
народження, ОСОБА_2, 1982 року народження,
ОСОБА_4, 2008 року народження, ОСОБА_5, 2005
року народження, які проживають у
квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям їх з
реєстраційного обліку у органі МВС
України, до повноважень якого входять
питання громадянства імміграції та
реєстрації фізичних осіб, компетенція
якого територіально поширюється на
адресу вказаної квартири.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідент. номер
НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_2) на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ,
вул. Набережна Перемоги, буд. 50, рах.
3111, , МФО № 305299)
судові витрати по справі, а саме: суму
судового збору в розмірі по 1 349 (одна
тисяча триста сорок дев'ять) грн. 92 коп.
з кожного.

Заборгованість за кредитним договором
№ 205078 від 04.06.2007 року в розмірі 29 761,27
доларів США, що за курсом 7,99 відповідно
до службового розпорядження НБУ від
21.08.2012 року складає 237 792 (двісті
тридцять сім тисяч сімсот дев'яносто
дві) грн. 57 коп., складається з
наступного:

- 11641,98 доларів США -
заборгованість за кредитом;

- 10925,96 доларів США -
заборгованість по процентам за
користування кредитом;

- 5746,33 доларів США - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

- 31,29 доларів США - штраф
(фіксована частина);

- 1415,71 доларів США - штраф
(процентна складова).

Квартира АДРЕСА_1, з якої необхідно
виселити ОСОБА_1, 1980 року народження,
ОСОБА_2, 1982 року народження, ОСОБА_4, 2008
року народження, ОСОБА_5, 2005 року
народження, знаходиться по АДРЕСА_1.

26.02.2014 р. представник стягувача
звернувся до суду із заявами про видачу
виконавчих листів про виселення
(а.с.201-202), які отримав 04.04.2014 р.

Рішення дії, або бездіяльність
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби можуть бути оскаржені в порядку,
передбаченому ст. 13 Закону України "Про
державну виконавчу службу", ч.3 ст. 6, ч.1
ст. 12, ч.1 ст. 82 "Про виконавче
провадження" (далі Закон).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутись до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши чи діяв державний
виконавець в межах повноважень
відповідно до ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження", та чи
оскаржувані дії вчинені на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); своєчасно, тобто
протягом розумного строку, суд
доходять висновку, що оскаржувані дії
державного виконавця щодо виконання
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 травня 2013 р. в частині
винесення Постанови від 11.07.2014 року про
виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, які проживають у АДРЕСА_1 є
неправомірними.

Відповідно до Основного Закону
України держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання; усі суб'єкти права
власності рівні перед законом; права і
свободи людини і громадянина
захищаються судом; судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій її
території; обов'язковість рішень суду є
однією з основних засад судочинства
(частина четверта статті 13, частина
перша статті 55, частина п'ята статті 124,
пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з частиною другою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №
2453-VI судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.

Конституційний Суд України
неодноразово зазначав, що виконання
судового рішення є невід'ємною
складовою права кожного на судовий
захист і охоплює, зокрема, законодавчо
визначений комплекс дій, спрямованих
на захист і відновлення порушених прав,
свобод, законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт З мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до ст.1 Закону України „Про
виконавче провадження" виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

П. 1 ч. 2 ст.11 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено
обов'язок державного виконавця
здійснювати заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов'язана довести належними
та допустимими доказами ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на принцип змагальності
сторін, особа, яка звертається до суду
зі скаргою, зобов'язана довести
належними та допустимими доказами
неправомірність дій суб'єкта
оскарження, а не доведення цих обставин
є підставою для відмови у задоволенні
відповідної скарги.

Суд вважає необгрунтованними
посилання скаржників на наявність
обставин, що зумовлюють обов'язкове
зупинення виконавчого провадження.
Так, пунктом 6 частини 1 ст. 37 Закону
України „Про виконавче провадження"
визначено, що виконавче провадження
підлягає обов'язковому зупиненню у
разі зупинення виконання
відповідного рішення або виконавчого
провадження посадовою особою, якій
законом надано таке право.

Згідно з вимогами частини другої
статті 19 Конституції України, органи
державної влади та місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі в
межах повноважень і в порядку, які
передбачені Конституцією та законами
України, якими не передбачено на
відсутність у вказаних осіб
повноважень щодо зупинення виконання
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 травня 2013 р., чим
скаржники помилково вважають
прийняття Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті».

Оцінюючи доводи скаржників про
те, що рішення суду про звернення
стягнення на квартиру нерозривно
пов'язане з рішенням суду про виселення
з цієї квартири і не може виконуватись
попереду рішення суду про звернення
стягнення на квартиру, суд виходить із
наступного.

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», протягом дії цього Закону не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України «Про іпотеку», якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно.

Обґрунтовуючи необхідність прийняття
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» його автори народні
депутати у пункті 1 пояснювальної
записки від 03.06.2014 р. до цього Закону
зазначили, що внаслідок різких
курсових коливань на валютному ринку
України, знецінення національної
валюти громадяни України втратили
значну частину своїх коштів. Через
знецінення національної валюти
десятки тисяч людей не мають
можливості обслуговувати кредитні
зобов'язання за споживчими кредитами в
іноземній валюті. Банки та інші
фінансові установи масово звертають
стягнення і примусово вилучають у
таких боржників рухоме і нерухоме
майно. В тому числі, викидаючи людей із
неповнолітніми дітьми з житла на
вулицю і забираючи засоби до існування.
Це викликає гостре незадоволення у
людей і напруження у суспільстві.

Отже, однією із причини ухвалення
Верховною Радою України Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» було те, що банки масово
звертають стягнення на житлові
будинки, вилучаючи їх у боржників, а в
подальшому викидають людей із
неповнолітніми дітьми з житла на
вулицю.

З огляду на це, запроваджуючи Законом
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» заборону на примусове
стягнення (відчуження без згоди
власника) нерухомого житлового майна,
яке є предметом іпотеки за споживчими
кредитами, наданими в іноземній валюті,
законодавець заборонив також і
виселення позичальника або майнового
поручителя та членів їх сім'ї із
житлових будинків, які є предметом
іпотеки, за умови, що ці будинки
використовуються як місце їх
постійного проживання та за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно. Інше
тлумачення вказаного акта
законодавства, на думку суду, не
відповідатиме його меті регулювання
відповідних суспільних відносин.

Із матеріалів справи вбачається, що
загальна площа житлового приміщення -
квартири АДРЕСА_1, не перевищує - 140 кв.
метрів та становить 78 кв.м, тобто
нерухоме майно скаржників відповідає
одній із ознак, визначених законом.

Проте, державний виконавець до
ухвалення постанови про виселення від
11.11.2014 р. зобов'язаний пересвідчитись
наявності чи відсутності іншого
нерухомого житлового майна у боржника
(отримавши "інформаційну довідку з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, Державного реєстру іпотек,
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна в порядку
доступу державних виконавців"),
встановити факт постійного проживання
боржника у предметі забезпечення
(іпотеки) (підтверджуючий документ - акт
державного виконавця про встановлення
- факту проживання), підтвердити
реєстрацію боржника за даною адресою
(підтверджуючий документ - довідка з
ЖБУ чи сектора громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
щодо зареєстрованих за даною адресою),
та визначитьсь, що скаржники не є
особами, на яких не поширюється дія
вказаного закону відповідно до п.6
Закону.

Лише за наслідками вчинення таких
дій суб'єкт оскарження може
здійснювати подальші дії щодо
виконання рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 травня 2013 р., або винести
постанову про повернення виконавчого
документа стягувачу на підставі п.9 ч.1
ст.47 Закону України «Про виконавче
провадження», оскільки майно, яке
належить боржнику на праві власності є
предметом іпотеки, на яку згідно ЗУ
«Про мараторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», не може бути звернуто
примусове стягнення.

Керуючись ст. 55 Конституції
України, ст.ст. 6 ч.3, 12 ч.1, ч.1 п.8, ч.3, 82 ч.1
Закону України "Про виконавче
провадження", ст. 13 Закону України "Про
державну виконавчу службу", Законом
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», ст.ст. 11, 60, 61, 209-210, 293, 383-387 ЦПК
України, -

УХВАЛИВ:

Скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на дії заступника
начальника відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Шапи В.А. - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії заступника
начальника ВДВС Павлоградського МУЮ
Шапи В.А. щодо винесення Постанови від
11.07.2014 року про виселення ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які проживають у
АДРЕСА_1.

Зобов'язати державного виконавця
отримати інформацію щодо наявності чи
відсутності у ОСОБА_1, ОСОБА_2 іншого
нерухомого житлового майна, крім
АДРЕСА_1, перевірити факт постійного
проживання боржників у АДРЕСА_1,
підтвердити реєстрацію боржників за
даною адресою, перевірити, що скаржники
не є особами, на яких не поширюється дія
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» відповідно до п.6
вказаного Закону.

В іншій частині скаргу залишити
без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала суду, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може
бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
С. О. Бабій