У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року Підволочиський
районний суд Тернопільської області в
складі:

головуючого
Сташківа Н.Б.

за участю:

секретаря судового засідання
Стадніцької З.О.

представника скаржника
ОСОБА_1

представника третьої особи
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в сел. Підволочиську
Тернопільської області цивільну
справу за скаргою ОСОБА_3,
заінтересованих осіб ОСОБА_4, державної
виконавчої служби Підволочиського
районного управління юстиції у
Тернопільській області про визнання
дій неправомірними та скасування
постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Скаржник ОСОБА_3 у липні 2014 року
звернувся до суду із скаргою на дії
державного виконавця ВДВС
Підволочиського районного управління
юстиції у Тернопільській області,
заінтересованої особи ОСОБА_4 про
визнання дій ДВС у Підволочиському
районі неправомірними, зобов’язання
ДВС усунути порушення для відновлення
права боржника, посилаючись на те, що
рішенням Підволочиського районного
суду по справі № 2/604/27/13 від 18 грудня 2013
року стягнено з відповідача по справі
ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_4
грошову компенсацію в розмірі 19 782, 50
грн. Вказане рішення суду
переглядалось Апеляційним судом
Тернопільської області. Проте на час
подання даної скарги про результати
розгляду його ніхто не повідомляв і
відповідно будь-якого рішення або
ухвали апеляційного суду він на час
подання даної скарги не отримував. 17
липня 2014 року він отримав із відділку
ДВС Підволочиського районного
управління юстиції у Тернопільській
області постанову головного
державного виконавця №43466093 від 25
червня 2014 року про арешт коштів
боржника. Проте вважає, що винесена
державним виконавцем постанова про
арешт коштів боржника суперечить
вимогам ЗУ «Про виконавче
провадження», оскільки державним
виконавцем не направлено йому
постанову про відкриття виконавчого
провадження та не надано добровільний
термін виконання, а відразу винесена
постанова про накладення арешту,
суперечить ст.. 25 ЗУ «Про виконавче
провадження», тому у виконавця не було
достатніх правових підстав для
застосування примусового виконання
судового рішення шляхом накладення у
зв’язку з чим просить визнати його дії
протиправними та зобов’язати
виконавця усунути порушення
скасувавши оскаржувану постанову.

Скаржник та заінтересовані особи
представник відділу ДВС
Підволочиського райуправлінню
юстиції ОСОБА_4 в судове засідання не
з’явились, хоча були повідомлені про
день, час та місце слухання справи
належним чином, тому у відповідності до
ст.. 386 ЦПК України справу слід слухати у
їх відсутності. Крім того скаржник
подав заяву про розгляд справи у його
відсутності, уточнив заявлені вимоги
та просить скасувати постанову про
арешт коштів від 25 червня 2014 року. Крім
того подав письмові пояснення
відповідно до яких вказав, що постанову
про накладення арешту на кошти
боржника винесено 25 червня 2014 року, а
виконавче провадження відкрито 26
травня 2014 року, що свідчить про те, що
вони відкриті неодночасно та є
порушенням вимог ст.. 25 ЗУ «Про
виконавче провадження». Крім того у
постанові про арешт коштів боржника
наявне посилання на ст. 52 ЗУ «Про
виконавче провадження», а не на
спеціальну ст. 25 ЗУ «Про виконавче
провадження», котра дозволяє одночасне
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження разом із
постановою про накладення арешту, що
також свідчить про те, що державним
виконавцем здійснювалось виконання у
загальному порядку. Також державний
виконавець крім накладення арешту на
кошти боржника і наклав арешт на все
рухоме і нерухоме майно, що є
неспіврозмірним та порушує його право
приватної власності охоронюваної
законом, оскільки є значно вищим від
суми боргу, що також суперечить вимогам
ст.. 52 ЗУ «Про виконавче провадження».
Також вказав, що до цього часу він не
виконував судове рішення оскільки
незгідний із рішенням апеляційної
інстанції про що подав відповідну
касаційну скаргу, а також не звертався
до ВДВ служби Підволочиського
управління юстиції із заявою про
поновлення терміну на добровільне
виконання судового рішення, оскільки
скористався наданим йому законним
правом оскаржити постанову виконавця
до суду. У зв’язку з вищевикладеним
просить визнати дії ДВС
Підволочиського районного управління
юстиції неправомірними та скасувати
оскаржувану постанову.

Суд, оглянувши матеріали справи та
надані сторонами докази, приходить до
переконання, що скарга підлягає до
задоволенню виходячи із наступних
міркувань :

Рішенням Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 18
грудня 2013 року стягнено із відповідача
ОСОБА_3 в користь позивача ОСОБА_4
грошову компенсацію в розмірі 19 782, 50
грн.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2014
року рішення Підволочиського
районного суду Тернопільської області
частково скасовано та стягнуто з
відповідача ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4
грошові кошти в розмірі 61 586 грн. а
також судовий збір у розмірі 615 грн.

З письмових пояснень представника
скаржника ОСОБА_3 під час ухвалення
рішення Апеляційного суду не був і на
час винесення постанови про накладення
арешту на все належне йому майно не
отримав його копію, а відтак і не мав
змоги оскаржити його у касаційному
порядку.

13 травня 2014 року Підволочиським
районним судом, ОСОБА_4 був виданий
виконавчий лист № 2-604/27/13 по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним та поділ майна подружжя,
згідно якого із ОСОБА_3 стягнуто в
користь ОСОБА_4 61 586 грн. грошової
компенсації та 615 грн. судового збору.

26 травня 2014 року стягувач ОСОБА_4
звернулась із заявою до відділу
державної виконавчої служби
Підволочиського райуправління юстиції
у Тернопільській області у якому
просила відкрити виконавче
провадження з примусового виконання
судового рішення, у межах стягнення
накласти арешт на майно та кошти
боржника, а також оголосити заборону
його відчуження.

Постановою головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Підволочиського
районного управління юстиції у
Тернопільській області від 26 травня 2014
року відкрито виконавче провадження по
виконавчому листу № 2 – 604/27/13 виданий 18
грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 в
користь ОСОБА_4 грошових коштів в
розмірі 61 586 грн. грошової компенсації
та 615,90 грн. судового збору.

25 червня 2014 року постановою головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Підволочиського райуправління юстиції
у Тернопільській області накладено
арешт на кошти боржника ОСОБА_3

Відповідно до ст. 82 ЗУ « Про виконавче
провадження» боржник має право
оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця та
інших посадових осіб державної
виконавчої служби виключно в судовому
порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
Державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. За заявою стягувача
державний виконавець одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

З аналізу вищевказаної
норми Закону можна дійти висновку, що
державний виконавець у випадку
відповідності виконавчого документу
вимогам ст.. 18 ЗУ «Про виконавче
провадження», зобов’язаний протягом
трьох днів відкрити виконавче
провадження і одночасно з постановою
про відкриття виконавчого провадження
лише на підставі заяви може накласти
арешт на майно та кошти боржника.

Як убачається із матеріалів
виконавчого провадження постанова про
відкриття виконавчого провадження
була винесена 26 травня 2014 року, а
постанова арешт коштів, що належить
боржнику 25 червня 2014 року, тобто на
місяць пізніше, що передує дню
винесення постанови, і не може свідчити
про їх одночасне відкриття так як цього
вимагає ч.3 ст. 25 ЗУ «Про виконавче
провадження», котра дозволяє не
вживаючи в загальному порядку заходів
примусового виконання, відповідно до
вимог ст. ст. 52-64 ЗУ «Про виконавче
провадження» одночасно із відкриттям
виконавчого провадження накладати
арешт на майно та кошти боржника, а тому
у даному порядку державним виконавцем
не дотримано вимог даної статті, що б
дозволило відкрити виконавче
провадження разом із накладенням
арешту на майно.

Разом із тим відповідно до
вимог ст..25 ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець
протягом трьох робочих днів з дня
надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. У
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до вимог ст.. 31 ЗУ
«Про виконавче провадження», копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження, що
державний виконавець зобов’язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документу стягувану
відповідно до ст.. 47 цього Закону, що
надсилається рекомендованим листом із
повідомленням.

Державним виконавцем
відділу ДВС Підволочиського
райуправління юстиції у
Тернопільській області не дотримано
казаної послідовності та вимог закону,
постанова про відкриття виконавчого
провадження від 26 травня 2014 року не
була надіслана боржнику
рекомендованим листом із
повідомленням за належним місцем
проживання боржника та не
переконавшись у отриманні її боржником
та не витримавши терміну для
добровільного виконання судового
рішення на наступний день виніс
постанову про накладення арешту на
майно боржника та заборону його
відчуження.

Крім того відповідно до ч.2
ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження»
стягнення за виконавчими документами
звертається у першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі на кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
фінансових установах, на рахунки в
цінних паперах у депозитних установах.

Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 52 ЗУ
«Про виконавче провадження» у разі
відсутності у боржника коштів та інших
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржнику інше майно,
за винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем. Стягнення на
майно боржника звертається в розмірі і
обсязі, необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження. У разі якщо
боржник володіє майном спільно з
іншими особами, стягнення звертається
на його частку, що визначається судом
за поданням державного виконавця.

Державним виконавцем
всупереч вимогам ч.2, 5, 6 ст.52 ЗУ «Про
виконавче провадження» не звернено у
першу чергу стягнення на кошти
боржника, а попередньо винесено
постанов про накладення арешту на все
майно боржника, а у подальшому і
оскаржувану постанову, взагалі не
перевірено суму яка знаходиться на
рахунках боржника та чи достатньо
коштів для погашення зобов’язань. Крім
того державним виконавцем накладено
арешт на все майно не перевіривши
розміру і обсягу, необхідного для
виконання за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження, при тому що вартість
нерухомого майна значно перевищує суму
заборгованості.

Таким чином судом проаналізувавши усі
докази у їх сукупності дотримуючись
принципу диспозитивності та
змагальності сторін встановлено, що
державним виконавцем відділу ДВС
Підволочиського райуправління юстиції
у Тернопільській області під час
винесення постанови про накладення
арешту на майно боржника та заборони
його відчуження процесуально порушено
вимоги ст.. 25, 31, 52, ЗУ «Про виконавче
провадження», що потягло винесення
протиправних постанов.

За вказаних обставин суд вважає, що
скарга ОСОБА_3 до заінтересованих осіб
ОСОБА_4, державної виконавчої служби
Підволочиського районного управління
юстиції у Тернопільській області про
визнання дій неправомірними та
скасування постанови є підставною та
підлягає до задоволення скасування
постанови про арешт коштів боржника.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 25, 31, 32, 52, 57 ЗУ «Про виконавче
провадження» ст. ст. 383, 386, 387 ЦПК
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу задоволити.

Постанову серії ВП № 43466093
від 25 червня 2014 року про арешт коштів
боржника ОСОБА_3 – скасувати.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку на її
оскарження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до

Апеляційного суду Тернопільської
області через Підволочиський районний
суд протягом 5 днів з дня його
проголошення, а особи які брали участь
у справі але не були присутніми під час
проголошення судового рішення
протягом цього ж строку з часу
отримання копії даного судового
рішення.

Суддя