У Х В А Л А

Іменем України

21 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П.
(доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Саварина Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення
Міжгірського районного суду від 26
березня 2014 р. за позовом представника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - відділ державної
виконавчої служби Міжгірського
районного управління юстиції, про
обчислення розміру заборгованості по
сплаті аліментів, -

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2013 р. представник ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 звернувся у суд із
позовом до ОСОБА_4, у якому просив
обчислити розмір щомісячної
заборгованості по сплаті аліментів за
період з 01.06.12 р. по 01.09.13 р.

На обґрунтування зазначав, що за
рішенням Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 23.12.08 р. із
ОСОБА_3 на користь відповідачки
стягуються аліменти на утримання сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3
частини заробітку (доходу), але не менше
30% прожиткового мінімуму на дитину
відповідного віку щомісячно, починаючи
з 14.11.08 р. і до досягнення дитиною
повноліття.

Однак, державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Міжгірського районного управління
юстиції Цендра В.В. (надалі - ДВС),
обчислюючи заборгованість ОСОБА_3 за
період з 01.06.12 р. по 01.09.13 р., здійснив із
порушенням закону та не врахував, що
боржник із 01.12.12 р. заборгованості
немає.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 26.03.14 р. позов задоволено: визначено,
що за період з 01.06.12 р. по 31.08.13 р. ОСОБА_3
перед ОСОБА_7 мав заборгованість у сумі
8605грн. по сплаті аліментів згідно з
рішенням Міжгірського районного суд
від 23.12.08 р.; встановлено, що непогашеною
під час розгляду справи залишилась
заборгованість у сумі 3480 грн. (а.с.86-87).

Апелянт просить скасувати це рішення
та ухвалити нове по суті позовних
вимог. Доводить про порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Указує, що не заперечує
заборгованість перед відповідачем за
період з 01.06.12 р. по 31.12.12. р., а оспорює
розмір щомісячної заборгованості, яку
визначив державний виконавець.

У судовому засіданні представник
відповідача - ОСОБА_8, не визнав скарги
як безпідставної і просить залишити
рішення суду без змін.

Суд першої інстанції виходив з того, що
державний виконавець правильно
обчислив борг ОСОБА_3 зі сплати
аліментів у розмірі 8605 грн. за період з
01.06.12 р. по 31.08.13 р.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення - залишенню без змін, із таких
мотивів.

Згідно з положеннями ч.3 ст.195 СК України
якщо платник аліментів не працював на
час виникнення заборгованості і не
працює на час визначення її розміру,
вона обчислюється виходячи із
середньої заробітної плати працівника
для даної місцевості.

Як видно із розрахунку заборгованості
зі сплати аліментів державний
виконавець проводив його виходячи з
рівня середньої заробітної плати
працівника для даної місцевості, що
відповідає вимогам ч.3 ст. 195 СК України
(а.с.6-7, 56).

Доводи апелянта про регулярну сплату
аліментів ОСОБА_3 із січня 2013 р. у
розмірі по 400 грн. не заслуговують на
увагу, оскільки в розрахунку
заборгованості зазначено, що в січні 2013
року з нього як боржника підлягало
стягненню 808 грн., а він сплатив тільки
400 грн. (02.13 р. до сплати 808 грн., сплачено
390 грн.; 03.13 р. до слати 808 грн., сплачено 390
грн; 04.13 р. до слати 844.00 грн., сплачено 395
грн.; 05.13 р. до слати 844.00 грн., сплачено 395
грн.; 06.13 р. до слати 844.00 грн., сплачено 393
грн.; 07.13 р. до слати 844.00 грн., сплачено 400
грн.; 08.13 до слати 844.00 грн., сплачено 402
грн.).

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_3
на час визначення розміру
заборгованості працював, але мав дохід
нерегулярний, мінливий, у межах
мінімальної заробітної плати нічим не
підтверджено, тобто є припущенням.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

У контексті наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.
Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

2. Рішення Міжгірського районного
суду від 26 березня 2014 р. залишити без
змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: