Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2719/14
Головуючий у 1-й інстанції: Боровікова
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
таким, що втратив право користування
квартирою, усунення перешкод у
користуванні квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року позивачі звернулися
до суду із вищевказаним позовом і
просили визнати ОСОБА_5 таким, що
втратив право користування належною
позивачам на праві спільної часткової
власності квартирою АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених ст.ст.71, 163 ЖК України,
оскільки останній з лютого 2012 року без
поважних причин не проживає в спірній
квартирі. Крім того, на підставі
ст.ст.319, 321 ЦК України позивачі просили
усунути їм перешкоди у користуванні
власністю шляхом зняття ОСОБА_5 з
реєстрації.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 лютого 2014 року
позовні вимоги задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні
власністю шляхом визнання ОСОБА_5
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про відмову у позові ОСОБА_5
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи. Зокрема,
апелянт зазначає, що до вересня 2012 року
він перебував у шлюбі з позивачем
ОСОБА_3, і до вказаного періоду часу
безперешкодно користувався житлом.
Після розірвання шлюбу через
погіршення стосунків з колишньою
дружиною з метою уникнення конфліктів
переселився у надвірну споруду - сарай
„Б", що розташований у дворі будинку
АДРЕСА_1 який під час подружнього життя
він переобладнав під приміщення,
придатне до проживання, де і мешкав до
квітня 2013 року. В спірному житловому
приміщені знаходяться його особисті
речі і спільне майно подружжя.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
більше року без поважних причин не
проживав у спірному житловому
приміщені, а тому в силу ст.405 ЦК України
втратив право його користування.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, навіть якщо вони не
пов'язані із позбавленням права
володіння. Позов про усунення порушень
права, не пов'язаних із позбавленням
володіння, підлягає задоволенню у разі,
якщо позивач доведе, що він є власником
або особою, яка володіє майном (має
речове право) з підстави, передбаченої
законом або договором, і що діями
відповідача, не пов'язаними з
позбавленням володіння, порушується
його право власності чи законного
володіння. Такий позов підлягає
задоволенню і в тому разі, коли позивач
доведе, що є реальна небезпека
порушення його права власності чи
законного володіння зі сторони
відповідача.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлено щодо
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітуту
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

За положеннями ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними і власником
житла або законом.

Підстави припинення сервітуту
визначені також у ст.406 ЦК України. Ними,
зокрема являються : поєднання в одній
особі особи, в інтересах якої
встановлений сервітут, і власника
майна, обтяженого сервітутом; відмова
від нього особи, в інтересах якої
встановлений сервітут; сплив строку,
на який було встановлено сервітут;
припинення обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту;
невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд; смерті особи, на
користь якої було встановлено
особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК
України передбачено припинення
сервітуту на вимогу власника майна за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав", під
час розгляду позовів про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, судам
необхідно чітко розмежовувати
правовідносини, які виникають між
власником та попереднім власником
житла, і правовідносини, які виникають
між власником житла та членами його
сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а
також членами сім'ї попереднього
власника житла. Так, власник житла має
право вимагати визнання попереднього
власника таким, що втратив право
користування житлом, що є наслідком
припинення права власності на житлове
приміщення (пункт 3 частини першої
статті 346 ЦК) із зняттям останнього з
реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, зокрема жилим приміщенням,
шляхом зняття особи з реєстраційного
обліку, залежить від вирішення питання
про право користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону (особистий сервітут, частина
перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати
на увазі, що таким законом не може бути
ЖК УРСР, а застосуванню підлягають
норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні
виходити з того, що стосовно права
членів сім'ї власника житлового
приміщення на користування ним
підлягають застосуванню положення
статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Встановлено, що позивачі з 29 червня 2005
року являються співвласниками
трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13).
Приналежністю вказаної квартири
відповідно до ст.186 ЦК України
являється розташована у дворі
житлового будинку надвірна споруда -
сарай „Б" (а.с.9).

ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з лютого 1991 року
перебували у шлюбі, в якому у червні 1994
року народилася донька ОСОБА_4 (а.с.5).

Рішенням суду від 21 вересня 2012 року
шлюб подружжя ОСОБА_3 розірвано (а.с.7).

Відповідно до записів про реєстрацію в
домовій книзі відповідач зареєстрував
своє постійне місце проживання в
спірному житловому приміщені з 24
лютого 2009 року і залишається
зареєстрованим в ньому до теперішнього
часу (а.с.14-15).

З моменту реєстрації у відповідача на
підставі ст.ст.401, 405 ч.1 ЦК України
виникло право користування чужим
майном (сервітут).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про
визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням з
підстав, передбачених ст.ст.163, 71 ЖК
України, позивачі посилалися на те, що
він як член сім'ї власника житла
протягом року без поважних причин не
проживає в спірній квартирі.

Задовольняючи позов, суд з посиланням
на ст.405 ЦК України виходив з того, що
відповідач як член сім'ї власників
житла не проживає в ньому без поважних
причин понад один рік. Правила ст.ст.71,
173 ЖК України на спірні правовідносини
не розповсюджуються, оскільки позивачі
являються не наймачами, а власниками
спірного житла.

Разом з тим, судом встановлено, що
відповідач з вересня 2012 року перестав
бути членом сім'ї власників житла, а
тому на спірні правовідносини правила
ст.405 ч.2 ЦК України не розповсюджуються.

Крім того, як встановлено і судом
першої, і судом апеляційної інстанції
сторони до вересня 2012 року перебували у
шлюбі, відповідач залишив спірне житло
з метою усунення конфліктів тільки
після розірвання шлюбу, проте до квітня
2013 року він фактично користувався
допоміжним приміщенням - надвірною
спорудою (сараєм), тобто останній не
відмовлявся від права користування
майном позивачів у добровільному
порядку і передбачений ч.2 ст.405 ЦК
України строк на момент пред'явлення
позову ще не настав.

Із пояснень відповідача у суді
апеляційної інстанції вбачається, що
він має встановлені законом пільги зі
сплати комунальних послуг у розмірі 25%
від сум нарахування, які надавалися і
надаються йому державою за місцем його
реєстрації, тобто в спірному житлі.
Позивачі в судовому засіданні
апеляційного суду не оспорювали, що
нарахування платежів за
електроенергію, газопостачання в
спірне житло провадиться відповідними
органами з урахуванням наявної у
відповідача пільги.

Вказані обставини свідчать про те, що
позивачі, користуючись пільгами
відповідача за сплату комунальних
послуг в спірній квартирі, фактично
визнають за ним право користування
спірним приміщенням.

Аналіз фактичних обставин справи і
зібраних у справі доказів свідчить про
те, що передбачених ст.ст.71, 163 ЖК
України, ст. ст.391, 396, ч.2 ст.405 ЦК України
підстав для задоволення позову у
справі не встановлено. Позивачами не
доведено, що діями відповідача, не
пов'язаними з позбавленням володіння,
порушуються їх право власності чи
законного володіння

Вимоги про припинення сервітуту ОСОБА_5
на спірне житло за ст.406 ч.ч.1,2 п.4 ЦК
України у зв'язку із припиненням
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту (розірвання
шлюбу) власники квартири у суді не
заявляли.

За таких обставин оскаржуване рішення
не можна визнати таким, що постановлено
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а тому на
підставі ст.309 ЦПК України воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 24 лютого 2014 року по цій
справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_4
у позові до ОСОБА_5 про визнання таким,
що втратив право користування
квартирою, усунення перешкод у
користуванні квартирою.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: