Номер провадження: 22-ц/785/4068/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів Ісаєвої
Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (треті
особи - Київська районна адміністрація
Одеської міської ради в особі органу
опіки та піклування, Товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна») про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
договору дарування,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що згідно Свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради від
10 листопада 2003 року, їй та відповідачам
на праві спільної часткової власності
належала квартира АДРЕСА_1.

Позивачка стверджувала, що за даною
адресою вона мешкає з 1992 року по
теперішній час. Однак, з січня 2013 року
між нею та відповідачами склалися
неприязні стосунки, які стали причиною
того, що вона мешкає окремо від
відповідачів та займає житлову кімнату
площею 12,7 кв.м.

ОСОБА_2 вказує на те, що у серпні 2013 року
вона звернулась до відповідачів з
проханням викупити у неї належну їй 13
частину квартири, але останні
відмовились, мотивуючи це тим, що у
власності позивачки не має 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1, надавши при цьому
договір купівлі-продажу від 30 серпня 2005
року та договір дарування від 30 серпня
2005 року.

Позивачка вважала, що дані договори
повинні бути визнані недійсними,
оскільки при їх укладанні були
порушенні її права, так як на той час
вона була неповнолітньою.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга ОСОБА_2, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про
задоволення її позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду без зміни, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно Свідоцтва про право власності
на житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
Одеської міської ради від 10 листопада
2003 року позивачці ОСОБА_2 та
відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності належала
квартира АДРЕСА_1, та складається в
цілому з трьох житлових кімнат
загальною площею - 65,8 кв.м., в тому числі
житлова площа -39,0 кв.м.

30 серпня 2005 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 було посвідчено договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка діяла за
згодою батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність
нерухоме майно, а саме 1/3 частину в
спільній частковій власності квартири
під АДРЕСА_1, та складається в цілому з
трьох житлових кімнат загальною площею
65,8 кв.м., в тому числі житловою площею -
39,0 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна
нерухомого майна, що купується за цим
Договором, становить 10 718 гривень.

Згідно п. 2.3. - Продавець одержав від
Покупця суму у розмірі, вказаному в п.2.1
цього Договору, повністю до підписання
цього Договору.

Як вбачається з п. 1.4, під час укладання
вищевказаного договору сторони
підтвердили, що цей договір не носить
характеру мнимої та удаваної угоди.

Того ж дня, 30 серпня 2005 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
посвідчено Договір дарування, згідно
умов якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла безоплатно у
власність 9/25 частин житлового будинку
з надвірними спорудами під АДРЕСА_2, що
складається в цілому з одного кам'яного
житлового будинку під літерою «А»,
житловою площею 30,1 кв.м. та надвірних
спору «В» - вбиральня, «Б» - літня кухня,
«З», «Ж», «Д» - сараї, «Г» - льох, № 1,3 -
огорожа, І -мостіння, № 2 - цистерна,
розташованих на земельній ділянці 709
кв.м., яка знаходиться у власності.

Згідно п. 3 Договору, цей дар сторони
оцінили в сумі 8 013 гривень.

З п.5 вбачається, що під час укладання
вищевказаного договору сторони
підтвердили, що цей договір не носить
характеру мнимої та удаваної угоди.

На момент укладання вищевказаних
договорів позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
була неповнолітньою.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 32 ЦК України, на
вчинення неповнолітньою особою
правочину щодо транспортних засобів
або нерухомого майна повинна бути
письмова нотаріально посвідчена згода
батьків (усиновлювачів) або
піклувальника і дозвіл органу опіки та
піклування.

Крім того відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну відповідальність
за захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Частинами 1, 4 ст. 177 Сімейного кодексу
України визначено, що батьки
управляють майном, належним малолітній
дитині, без спеціального на те
повноваження. Батьки зобов'язані дбати
про збереження та використання майна
дитини в її інтересах. Дозвіл органу
опіки та піклування на вчинення
правочинів щодо нерухомого майна
дитини надається в разі гарантування
збереження її права на житло.

Згідно з частиною четвертою ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей» від 02 червня 2005
року з подальшими змінами, - для
здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Таким чином, батьки управляють майном,
майновими правами, які належать дитині,
з обов'язковим врахуванням потреб та
інтересів дитини, зокріма, з
додержанням відповідних правил про
опіку та піклування (з дозволу органу
опіки та піклування), а тому отримання
батьками дозволу органів опіки та
піклування на укладення договорів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації, є
необхідним не тільки тоді, коли ці
договори стосуються майна дитини, але й
тоді, коли вони стосуються її майнових
прав, зокрема, права на користування
жилим приміщенням. Отримання такого
дозволу є необхідною умовою законності
відповідного правочину.

Пунктом 1.3. Правил опіки та піклування,
затверджених наказом Державного
комітету України у справах сім'ї та
молоді Міністерства охорони здоров'я
України, Міністерства освіти України,
Міністерства праці та соціальної
політики України від 26 травня 1999 р.
№34/166/131/88 визначено, що органами, які
приймають рішення щодо опіки і
піклування, є районні, районні в містах
Києві та Севастополі державні
адміністрації, виконавчі комітети
міських, районних у містах, сільських,
селищних рад.

Пунктом 6.1. передбачено, що органи опіки
та піклування вирішують питання щодо
збереження за неповнолітніми житла, а
також щодо забезпечення житлом
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування, які
закінчили навчальне - виховні заклади і
не мають житла.

Згідно з розпорядження Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради № 1734 від 05 серпня 2005
року «Про надання дозволу на вчинення
правочину щодо продажу 1/3 частини
квартири неповнолітньої ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1» було дозволено
неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
згодою батька ОСОБА_4 вчинити правочин,
щодо продажу 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1, загальною площею - 21,9 кв.м., яка
їй належить. Правочин вчинити за умови
одночасного дарування 9/25 частини
будинку за адресою АДРЕСА_2 загальною
площею 28,7 кв.м., на ім'я неповнолітньої
ОСОБА_2.

Загальні положення про правочин
містяться у параграфі 1 глави 16
Цивільного Кодексу України. Зі змісту
цієї норми закону вбачається, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Вказані обставини
передбачені у статті 203 ЦК України.

В статті 215 ЦК зазначені конкретні
умови визнання правочину недійсним.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 6 зазначеної статті
передбачено, що правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Як вірно вказано у рішенні суду,
позивач не довела, чим оспорювані
правочини порушують її права та
інтереси, так як за договором
купівлі-продажу вона отримала 10 718
гривень та, крім того, стала власником
9/25 частини житлового будинку з
надвірними спорудами під №11, що
знаходиться за адресою: м.Одеса, 1-й
провул. Амундсена, 11, та розташований на
земельній ділянці площею 709 кв.м., а її
твердження про те, що вартість
отриманого дарунку є нижчою, ніж
вартість 1/3 частини належної їй
квартири, матеріалами справи не
підтверджені.

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив вірний
висновок про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що
розпорядження Київської районної
адміністрації Одеської міської ради №
1734 від 05 серпня 2005 року на відчуження
частки квартири не можна брати до
уваги, оскільки згідно відповіді
Департаменту архівної справи та
діловодства від 05 листопада 2013 року,
наданої судді Калашніковій О.І., в
перевірених документах вказане
рішення не знайдено.

Так, апеляційним судом Одеської
області було витребувано оригінал
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 договору купівлі-продажу
від 30 серпня 2005 року, відповідно до
якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка діяла за
згодою батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
передала, а ОСОБА_3 прийняла у власність
нерухоме майно, а саме 1/3 частину в
спільній частковій власності квартири
під АДРЕСА_1, та складається в цілому з
трьох житлових кімнат загальною площею
65,8 кв.м., в тому числі житловою площею -
39,0 кв.м.

Крім того, було витребувано, зі всіма
доданими документами, оригінал
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 договору дарування від 30
серпня 2005 року, згідно умов якого
ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
прийняла безоплатно у власність 9/25
частин житлового будинку з надвірними
спорудами під АДРЕСА_2, що складається в
цілому з одного кам'яного житлового
будинку під літерою «А», житловою
площею 30,1 кв.м. та надвірних спору «В» -
вбиральня, «Б» - літня кухня, «З», «Ж»,
«Д» - сараї, «Г» - льох, № 1,3 - огорожа, І
-мостіння, № 2 - цистерна, розташованих
на земельній ділянці площею 709 кв.м.

Вказані документи були оглянуті
судовою колегією апеляційного суду в
судовому засіданні 14 травня 2014 року та
було встановлено, що в документах
доданих до оригіналу посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
договору купівлі-продажу від 30 серпня
2005 року, - наявна завірена нотаріально
фотокопія розпорядження Київської
районної адміністрації Одеської
міської ради № 1734 від 05 серпня 2005 року
«Про надання дозволу на вчинення
правочину щодо продажу 1/3 частини
квартири неповнолітньої ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1», яким було дозволено
неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
згодою батька ОСОБА_4 вчинити правочин,
щодо продажу 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1, загальною площею - 21,9 кв.м., яка
їй належить. Правочин вчинити за умови
одночасного дарування 9/25 частини
будинку за адресою АДРЕСА_2 загальною
площею 28,7 кв.м., на ім'я неповнолітньої
ОСОБА_2.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва