Справа № 127/9163/14-ц Провадження №
22-ц/772/2204/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Воробйов В. В.Категорія:
69Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Зайцева А.Ю., Марчук В.С.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянта, заявника ОСОБА_2,
його представника адвоката ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці, в залі судових
засідань апеляційного суду Вінницької
області цивільну справу за заявою
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, його
представника адвоката ОСОБА_3 на ухвалу
Вінницького міського суду Вінницької
області від 12 червня 2014 року про
залишення заяви без розгляду,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 12 червня 2014 року
заява ОСОБА_2 про встановлення факту, що
має юридичне значення, залишена без
розгляду на підставі ч. 6 ст. 235, ст. 256 ЦПК
України ( а. с. 62 ).

Не погоджуючись з постановленою
ухвалою у справі, заявник та його
представник оскаржують її в
апеляційному порядку, просять дану
судову ухвалу скасувати, справу за
заявою ОСОБА_2 направити в суд першої
інстанції на розгляд по суті заявленої
вимоги ( а. с. 64-65 ). Апелянти посилаються
на те, що оскаржувана ними ухвала є
незаконною, постановленою за
неправильного застосування норм
матеріального права, з грубим
порушенням норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення на апеляційну скаргу
заявника, його адвоката,
проаналізувавши в сукупності наявні в
справі докази, перевіривши законність
і обґрунтованість оскаржуваної
судової ухвали в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК
України, роз'яснень, викладених у п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 5 з
наступними змінами «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення»
справи про встановлення таких фактів
належать до юрисдикції суду за умов:
факти, що підлягають встановленню,
повинні мати юридичне значення, тобто
від них мають залежати виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав громадян; встановлення
факту не пов'язується з подальшим
вирішенням спору про право; заявник не
має іншої можливості одержати чи
відновити документ, який посвідчує
факт, що має юридичне значення. Для
цього заявник разом із заявою про
встановлення факту подає докази на
підтвердження того, що до її
пред'явлення він звертався до
відповідних органів за одержанням
документа, який посвідчував би такий
факт, але йому в цьому було відмовлено
із зазначенням причин відмови. Перелік
юридичних фактів, що підлягають
встановленню в судовому порядку,
наводиться у статті 256 ЦПК України.

Звертаючись до суду із заявою про
встановлення факту, що має юридичне
значення, ОСОБА_2 вказав, що родичів у
померлого 25 жовтня 2012 року ОСОБА_4 не
було, тому він взявся його доглянути як
товариш, вони перебували у близьких
стосунках, в яких навіть не всі родичі
перебувають. Квартира АДРЕСА_1
приватизована на трьох осіб, в тому
числі ОСОБА_4

Постановлюючи ухвалу про залишення
заяви ОСОБА_2 без розгляду, суд
зауважив, що під час розгляду цієї
справи в порядку окремого провадження
встановлено наявність спору про право,
що повинен вирішуватися в порядку
позовного провадження. Такого висновку
суд дійшов з огляду на пояснення в
судовому засіданні допитаних свідків,
які вказали на наявність у померлого
ОСОБА_4 спадкоємців першої черги.

В судовому засіданні апеляційного
суду апелянт та його представник не
заперечували, що у ОСОБА_4 була сім'я, є
син, сестра, з якими він десятки років
не підтримував жодних стосунків.
Заявникові нічого не відомо про їхнє
місцезнаходження, а крім того, не
дивлячись на збіг повтора років з дня
смерті спадкодавця, ніхто з родичів в
установленому порядку за прийняттям
спадщини не звертався, про що свідчить
копія спадкової справи, додана до
матеріалів справи.

В апеляційній скарзі в обгрунтування
незаконності оскаржуваної судової
ухвали апелянти посилаються на
невстановлення саме судом кола
заінтересованих осіб, дітей померлого,
його родичів, не з'ясування думки
останніх з приводу наявності спору
стосовно спадщини. Тобто, судом
порушений принцип диспозитивності
цивільного судочинства.

З доводами апеляційної скарги
погодитися не можна, вони не
спростовують висновку суду першої
інстанції, викладеного в ухвалі від 12
червня 2014 року.

В абзаці третьому пункту 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 5 з наступними
змінами «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення» роз'яснено, що у
тому разі, коли буде виявлено
взаємозв'язок встановлення факту з
вирішенням спору про право, суд
відмовляє в прийнятті заяви до
розгляду в окремому провадженні. Якщо
це буде виявлено під час розгляду
справи, суд залишає заяву без розгляду
і роз'яснює заінтересованим особам їх
право на звернення в суд з відповідним
позовом на загальних підставах. У цьому
контексті колегія суддів апеляційного
суду Вінницької області приймає до
уваги, що ОСОБА_2 має реальну
можливість, не втрачену на даний час,
захистити свої законні майнові права
та інтереси, якщо вважає їх порушеними,
шляхом пред'явлення в суд відповідного
позову. При цьому слід окремо
зазначити, що визначення заявником
заінтересованою особою нотаріуса, є
безпідставним, оскільки, безсумнівно,
ОСОБА_2 розуміє відсутність у нотаріуса
будь-якого інтересу стосовно спадщини
померлого ОСОБА_4

Апелянти помилково вважають, що саме
суд повинен визначати ( знаходити )
заінтересованих та інших осіб, які
повинні приймати участь в тій чи іншій
справі. Однак, право визначення підстав
і предмета вимог, заявлених до суду,
відповідачів, заінтересованих осіб,
належить саме ініціатору звернення в
суд за захистом своїх особистих
інтересів ( ст.ст. 3, 10,31 ЦПК України ).

Відповідно норм статей 10, 11 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимо або
заперечень, кріи випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 1 частини 1 статті 312 ЦПК
України передбачено, що, розглянувши
скаргу на ухвалу суду першої інстанції,
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає скаргу без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

На підставі викладеного, керуючись
ч. 6 ст. 235, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312, ст.
ст. 313 - 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, його
представника, адвоката ОСОБА_3
відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 12 червня 2014 року
про залишення заяви без розгляду
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак вона може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/
Т.О.Денишенко

Судді: /підпис/
В.С. Марчук

/підпис/
А.Ю. Зайцев

З оригіналом вірно: