АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар: Дзюбак М.В.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 20 травня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди.

Посилалась на те, що 07 лютого 2014 року
біля 20 години ОСОБА_3 не зміг заїхати
автомобілем на територію свого двору
із-за снігу, що з'їхав із даху її
будівлі, що розташована в АДРЕСА_1, тому
очищуючи проїзд він разом з членами
своєї сім'ї перекинув сніг разом з
камінням через паркан на її подвір'я,
пошкодивши металопластикове вікно ( 43x44
см.), велосипед та стіну будинку площею
2x3 м. з частковим відбиттям штукатурки,
чим завдав матеріальних збитків.

Згідно повідомлення Кіцманського РВ
УМВС від 03.03.2014 року в ході проведення
перевірки прийнято рішення про
припинення подальшого розгляду
поданої нею заяви від 28.02.2014 року,
оскільки відсутні в події ознаки
складу будь-якого кримінального
правопорушення та по факту пошкодження
майна рекомендовано звернутися до
суду.

№22-ц/794/979/14
Головуючий у 1 інстанції Олексюк Т.І.

Категорія 29/30/34
Доповідач Перепелюк Л.М.

Відповідно до експертної оцінки
вартість відновлюваних робіт
становить 6660 гривень. Витрати про
проведенню експертного дослідження
становить 1200 гривень. Витрати пов'язані
з наданням правової допомоги
становлять 1300 гривень.

Просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її
користь 3763,80 грн. та судові витрати.

Ухвалою Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 20 травня 2014
року ОСОБА_1 залучено в якості
співвідповідача.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивачка подала зміни та
доповнення до позовної заяви та
просила стягнути з ОСОБА_1 на її
користь матеріальну шкоду в розмірі 6600
гривень та судові витрати.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 20 травня 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6660
гривень у відшкодування матеріальних
збитків.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:- неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
- недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

- невідповідність висновків суду
обставинам справи; - порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про відшкодування
матеріальної шкоди, допустив
порушення норм матеріального і
процесуального права, неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, вважав встановленими
обставини, які недоведені, його
висновки не відповідають обставинам
справи.

Відповідно до ч. І, 2 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Ч.1, п.1 ч.2, абз.1 ч.3 ст. 22 ЦК України
передбачають, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є : Втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Частина 2 ст. 1192 ЦК України передбачає,
що розмір збитків, які підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» №6
від 27 березня 1992 р., розглядаючи позови
про відшкодування шкоди, суди повинні
мати на увазі, що шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Згідно ст. 1179 ЦК України неповнолітня
особа (у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяти років) відповідає за
завдану нею шкоду самостійно на
загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої
особи майна, достатнього для
відшкодування завданої нею шкоди, ця
шкода відшкодовується в частці, якої не
вистачає, або в повному обсязі її
батьками (усиновлювачами) або
піклувальником, якщо вони не доведуть,
що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Враховуючи аналіз чинного
процесуального законодавства,
відповідачем є особа, яка за позовною
заявою позивача притягається до
цивільної (матеріально)
відповідальності за порушення її прав
та охоронюваних законом інтересів, а
також у передбачених законом
випадках, й інші особи, на адресу яких
спрямована вимога позивача, яка
знайшла своє аргументування та
вираження у відповідній позовній
заяві.

Таким чином, сторонами у справі є,
насамперед особи, між якими виник
спір, та на них поширюються всі правові
наслідки законної сили судового
рішення.

Виходячи із змісту ст. 119 ЦПК України, де
визначено зміст позовної заяви, саме
позивач встановлює відповідача у
справі.

За загальним правилом, визначеним
нормами процесуального права, позов
має пред'являтися до суду належним
позивачем, тобто особою, яка має право
вимоги за позовом, оскільки саме її
права, свободи та інтереси порушені,
оспорюють ся або невизнані (ст. 3 ЦПК
України) та лише до належного
відповідача - особи, яка повинна
відповідати за позовом. Таке
процесуальне право та обов'язок
позивача та відповідача бути належним
суб'єктом цивільних процесуальних
відносин зумовлено матеріально -
правовими відносинами, учасниками яких
вони є. Належні сторони у цивільному
процесі є носіями суб'єктивних прав та
обов'язків, які складають зміст
матеріально - правових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Таким чином, виходячи із змісту
зазначених норм матеріального та
процесуального права, позивачем по
справі є особа, право якої порушено,
невизнано або оспорюється
відповідачем.

Позивачка ОСОБА_2, звертаючись до суду
з позовом про відшкодування
матеріальної шкоди, не надала належних
та допустимих доказів того, що її право
порушено, невизнано чи оспорюється.
Зокрема, у своїй первинній позовній
заяві до ОСОБА_3, ОСОБА_2 посилалась на
те, що він пошкодив фасадну стіну
гаража площею 2м х 3м з частковим
відбиттям штукатурки. Проте, не надала
доказів того, що гараж належить їй на
праві власності.

Більше того, у матеріалах справи на
а.с.32 знаходиться лише схематичний
план будинковолодіння ОСОБА_4 у
АДРЕСА_1,який не може слугувати доказом
належності будинковолодіння (в тому
числі пошкодженого гаража) позивачці
ОСОБА_2 на праві особистої чи спільної
сумісної власності.

Тому, позивачка не довела, як
передбачає ст. 22 ЦК України, що вона є
особою, якій завдано збитки у
результаті порушення її цивільного
права.

Що стосується відповідача: спочатку -
ОСОБА_3, а згодом - ОСОБА_1, яких визнала
як таких позивачка ОСОБА_2, то у
матеріалах справи не надані, а судом не
встановлені докази того, що діями
одного із них чи їх спільними діями
порушені права позивачки ОСОБА_2

Зокрема, у позовній заяві до ОСОБА_3
позивачка ОСОБА_2 посилалась на ту
обставину, що особисто ОСОБА_3
перекидав сніг із камінням на її
подвір'я і пошкодив стіну гаража.

На а.с. 8 знаходиться висновок по
матеріалах перевірки заяви ОСОБА_2 ДІМ
Кіцманського РВУ МВС України у
Чернівецькій області від 01.03.2014 р.,
згідно якого встановлено, що сніг
перекидали ОСОБА_3 з членами сім'ї.

20.05.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду
із заявою про зміни і доповнення до
позовної заяви, в якій первісного
відповідача ОСОБА_3 просила замінити
на належного відповідача ОСОБА_1 (а.с.37).
у поданій позовній заяві зі змінами
(а.с.38-40) ОСОБА_2 уже зазначила, що ОСОБА_3
разом з членами сім'ї перекидали сніг з
камінням через паркан на її подвір'я, у
зв'язку з чим їй була завдана
матеріальна шкода.

Таким чином, позивачка ОСОБА_2 у своїх
позовах остаточно не визначилась, хто ж
є належним відповідачем по справі, а
суд 1-ї інстанції без встановлення
обставин, підтверджених належними
доказами, задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_2, стягнувши на її користь на
відшкодування завданої їй шкоди
грошові кошти із відповідачки ОСОБА_1

Тому, колегія суддів вважає, що суд 1-ї
інстанції неправильно визначив
правовідносини, які склались між
сторонами: позивачкою ОСОБА_2 і
відповідачем ОСОБА_3, позивачкою
ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_1

Згідно ухвали суду 1-ї інстанції від
20.05.2014 р. суд, з врахуванням «правових
засад щодо відповідальності
неповнолітніх» залучив до участі у
справі як співвідповідача маму
неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_1

При цьому, суд 1-ї інстанції, правильно
зіславшись на норми матеріального
права, які передбачають принцип
відшкодування матеріальної шкоди,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими обставини, які
недоведені, його висновки не
відповідають обставинам справи.

Це стосується, зокрема, покладення
відповідальності за ніби-то
неправомірні дії неповнолітнього
ОСОБА_3 на його матір ОСОБА_1 Так, у
мотивувальній частині рішення судом
зазначено, що оскільки відповідач
ОСОБА_3 є неповнолітнім і не
встановлено підстав для його
самостійної відповідальності, тому
матеріальну шкоду слід стягнути з його
матері ОСОБА_1

Проте, такий висновок суду є
неправильним, оскільки судом не
встановлено підстав для самостійної
відповідальності ОСОБА_3 не тому, що
вони відсутні, а тому, що суд і не
намагався їх встановлювати.

Про це свідчать також дії суду, який,
отримавши 20.05.2014 р. позовну заяву із
вимогою про заміну відповідача із
ОСОБА_3 на ОСОБА_1, не надав можливості
новому відповідачу ознайомитись зі
справою, надати певні докази, як того
вимагає ЦПК України, і в той же день,
20.05.2014 р., ухвалив судове рішення.

Крім того, у суді апеляційної інстанції
відповідачка ОСОБА_1 та первинний
відповідач ОСОБА_3 пояснили, що
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
студентом, отримує стипендію у розмірі
500 грн., через декілька місяців досягне
повноліття, а тому взмозі самостійно
нести матеріальну відповідальність за
свої дії.

У своєму рішенні Кіцманський районний
суд Чернівецької області прийшов до
висновку про необхідність стягнути з
відповідачки ОСОБА_1 6600 грн. на
відшкодування завданої позивачці
ОСОБА_2 матеріальної шкоди, зіславшись
на те, що відповідач не спростував
відсутність своєї вини та вини ОСОБА_3 у
заподіянні шкоди та не спростував
розмір завданих збитків у розмірі 6600
грн..

Такий висновок суду є таким, що
протирічить нормам ЦПК України,
зокрема ч.3 ст. 10 ЦК України, згідно
якої кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, а також ст. 1166 ЦК України,
згідно якої позивачка повинна довести
наявність шкоди та її розмір.

Разом з тим, вимоги позивачки у
первинному позові стосувались
відшкодування пошкодження стіни
гаража розміром2м х 3м на суму 3552 грн., а
в зміненому - на суму 6600 грн. всієї
стіни. При цьому, позивачка не довела,
чому відповідачі повинні відшкодувати
ремонт усієї стіни, а не лише
пошкодженої частини. Суд взагалі не
з'ясовував , яка ж шкода завдана
позивачці пошкодженням зазначеної нею
у позовній заяві частини стіни
розміром 2м х 3 м.

Позивачкою ОСОБА_2 не надано доказів, а
судом не встановлено наявність
причинного зв'язку між діями ОСОБА_3 і
членів його сім'ї, особи яких судом
взагалі не встановлювались, та
заподіяною позивачці шкодою, що є
самостійною підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

З врахуванням наведених обставин у їх
сукупності, рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 20 травня 2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 20 травня 2014
року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
відшкодування матеріальної шкоди
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту вступу його в законну
силу.

Головуючий:

Судді: