АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
м. Київ

колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

головуючого
Болотова Є.В.,

суддів:
Кабанченко О.А., Махлай Л.Д.,

при секретарі
Товарницькій А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргупредставника ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Подільського районного суду
міста Києва від 24 грудня 2013 року у
справі за позовною заявою ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Правекс-Банк» про визнання правочинів
недійсними,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 24 грудня2013 року у
задоволенні вищевказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачів просить постановлене у
справі судове рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивачів апеляційну скаргу підтримав.

Представник ПАТ КБ «Правекс-Банк»
проти апеляційної скарги заперечив.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
волевиявлення сторін в момент
укладання спірних договорів було
вільним, відповідало їх внутрішній
волі, зміст кредитних договорів не
суперечив Цивільному кодексу України
та іншім актам цивільного
законодавства, був укладений за
вільною згодою сторін.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду.

Встановлено, що між АКБ «Правекс-Банк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Правекс Банк», та позивачем укладений
кредитний договір та договір іпотеки.
Крім того, між ОСОБА_2 та банком
укладений договір поруки.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
просили визнати зазначені договори
недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК
України, ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», зазначаючи,
що умови договорів є несправедливими,
їм не було надано повної, своєчасної та
достовірної інформації про умови
договорів та порядок кредитування.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно із статтями 526 та 1054 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052,
1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК
Україникожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень

Разом з тим, будь-яких доказів, які б
підтверджували недодержання на час
укладення спірних договорів
вищенаведених вимог закону, позивачами
не надано.

Доказів того, що при укладенні
договорівпозивачі була введені в
оману,їм не було надано повної,
своєчасної та достовірної інформації
про умови договорів та порядок
кредитування, згідно матеріалів
справи, до суду також не представлено.

Крім того, положення Закону України
"Про захист прав споживачів"
застосовуються до спорів, які виникли з
кредитних правовідносин лише в тому
разі, якщо предметом і підставою позову
є питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, про типові відсоткові ставки,
валютні ризики, процедури виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, тому до спорів щодо
виконання договору цей закон не може
застосовуватися, ці відносини
регулюються нормами ЦК України та
іншим спеціальним законодавством.

Однак, вимоги позивачів у даній справі
обґрунтовані положеннями Закону
України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, вимоги про визнання
недійсними пунктів 1.3, 3.1, 3.3, 6.1.3
кредитного договору з підстав того, що
ці пункти є несправедливими, і тому
згідно з положеннями ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів"
підлягають визнанню недійсними, є
безпідставними та необґрунтованими.

Правильно встановивши обставини
справи та давши належну правову оцінку
зібраним доказам, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку про залишення
без задоволення позовних вимог ОСОБА_1
та ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції також врахував, що
підписуючи спірні договори, позивачі
неодноразово ознайомлювались з їх
змістом та умовами, зокрема з умовою
щодо комісійних виплат, однак з такими
умовами договорів погодились та
підписали їх за власним бажанням та на
власний ризик.

Щодо доводів позивачів про недійсність
третейського застереження, то вони не
засновані на законі, оскільки Законом
України «Про внесення змін до статті 6
Закону України «Про третейські суди»
щодо підвідомчості справ у сфері
захисту прав споживачів третейським
судам» від 03 лютого 2011 року № 2983-VI,
внесені зміни до статті 6 Закону
України «Про третейські суди», згідно з
якими повноваження третейських судів
не поширюються на справи у спорах щодо
захисту прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Відповідно до п. 3.6. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 167,
банки не мають права встановлювати
платежі, які споживач має сплатити на
користь банку за дії, які банк здійснює
на власну користь ( ведення справи,
договору, облік заборгованості
споживача тощо ), або за дії, які
споживач здійснює на користь банку (
прийняття платежу від споживача тощо )
або що їх вчиняє банк або споживач з
метою встановлення, зміни, або
припинення правовідносин ( укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо ).

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про неправомірне встановлення банком
комісійних виплат за надання та
обслуговування кредиту, колегія суддів
оцінює критично, оскільки вказані дії
банком здійснюються на користь
споживача.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачів не було повідомлено про
зміну назви банку, не тягне за собою
недійсність укладених спірних
правочинів.

За відсутності доказів колегія суддів
також відхиляє довід апелянтів про те,
що при укладенні договорів вони були
введені в оману щодо їх умов та змісту.

Решта доводів апеляційної скарги також
не дають підстав для висновку про
допущені судом першої інстанції
порушення норм матеріального або
неправильне застосування норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду від 24
грудня 2013 року ґрунтується на повно і
всебічно досліджених обставинах
справи, ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
відтак підстав для його скасування за
доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308,
п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду
міста Києва від 24грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді: