АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/8038/13-ц 22-ц/774/888/К/14
Справа №214/8038/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/888/К/14
суддя Ан О.В.
Категорія - 53 ( ІV )
Суддя-доповідач - Турік
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Турік В.П.

суддів -
Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі - Бевзі
М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі
цивільну справу за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 26 лютого 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди.

Особи, що беруть участь у розгляді
справи:

позивач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення середнього заробітку за
час затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що він працював
водієм маршрутного транспорту на
підставі трудового договору,
укладеного з відповідачем ОСОБА_3, який
при звільненні позивача не провів
виплату всіх належних йому сум.

Заочним рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 29.10.2012
року стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 21 229 грн. компенсації за затримку
заробітної плати та 355 грн. компенсації
за невикористану відпустку.

Компенсація за невикористану
відпустку була виплачена позивачу лише
04.04.2013 року, а тому він просив суд
стягнути з відповідача 29 887,20 грн.
компенсації за затримку виплати 355 грн.
за невикористану відпустку.

Крім того, посилаючись на те, що в
результаті спору з відповідачем йому
доводилось звертатись до юристів,
ходити до суду та терпіти з його боку
знущання, що призвело до погіршення
здоров'я, просив суд стягнути з
відповідача на відшкодування
моральної шкоди 10 000 грн.

Рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 26
лютого 2014 року в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи. Так, висновок суду
про те, що він вже отримав компенсацію у
порядку ст. 117 КЗпП України не
відповідає дійсності, адже в даному
позові ним заявлено вимоги про
стягнення середнього заробітку за
період затримки виплати при звільненні
компенсації за невикористану
відпустку.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
ОСОБА_2, який підтримав доводи
апеляційної скарги та просив її
задовольнити, представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який
заперечував проти доводів апеляційної
скарги та просив її відхилити,
залишивши без змін рішення суду першої
інстанції, як законне та обґрунтоване,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що заочним
рішенням Саксаганського районного
суду м.Кривого Рогу від 29.10.2012 року
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 21 229
грн. компенсації за затримку
заробітної плати та 355 грн. компенсації
за невикористану відпустку.

Спір виник з приводу затримки
розрахунку при звільненні позивача, а
саме щодо виплати компенсації за
невикористану відпустку у розмірі 355
грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні вже стягнуто на користь
позивача заочним рішенням
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 29.10.2012 року, а статтею
117 КЗпП України не передбачено
повторне звернення до суду з такою ж
вимогою.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на ї
підтвердження; 3) які правовідносин
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Згідно ст. 43 Конституції України право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі несплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
визначені в ст.116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Як вбачається з матеріалів справи,
заочним рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 29.10.2012
року стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 21 229 грн. компенсації за затримку
заробітної плати та 355 грн. компенсації
за невикористану відпустку (а.с. 13-15).

Рішення суду в частині стягнення 355 грн.
компенсації за невикористану
відпустку виконане відповідачем лише
04.04.2013 року (а.с. 16-19).

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», установивши під час розгляду
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку під
час звільнення, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_2 просив стягнути середній
заробіток за час розрахунку під час
звільнення за період з дня звільнення -
30.06.2010 року, по день повного розрахунку -
04 квітня 2013 року, тобто за 1009 днів (а.с.
1-3).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що заочне рішення
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 29.10.2012 року
стосувалось період з 30.06.2010 року по
15.06.2012 року, тобто за 716 днів (а.с. 13- 15).

На порушення вимог статей 212-214 ЦПК
України суд не врахував, що саме по собі
ухвалення судового рішення про
стягнення заборгованості із
заробітної плати, при його невиконанні,
не звільняє роботодавця від
відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП
України. Таке роз'яснення цієї норми
права, крім наведеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України, надав
і Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012
щодо офіційного тлумачення положень
ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивач має право на стягнення
середнього заробітку за період
затримки розрахунку при звільненні з
дня звільнення по день фактичної
виплати всіх належних йому до сплати
сум, тобто з 30.06.2010 року по 04 квітня 2013
року.

Положеннями статті 117 КЗпП України
передбачена відповідальність
роботодавця за невиплату при
звільненні працівника всіх належних
йому сум у вигляді виплати
працівникові середнього заробітку за
весь період затримки по день
фактичного розрахунку. Отже, даною
правовою нормою не передбачено
можливості стягнення з роботодавця
середнього заробітку за період
затримки розрахунку при звільненні на
кожну складову належних працівникові
сум ( тобто, окремо щодо заробітної
плати, вихідної допомоги, компенсації
за невикористану відпустку, тощо), а
розрахунок середнього заробітку за
період затримки розрахунку при
звільненні здійснюється виходячи з
середньоденної заробітної плати
працівника та не залежить від розміру
належних йому при звільненні сум.

Таким чином, доводи позивача ОСОБА_2 про
те, що він має право на отримання
компенсації у вигляді середнього
заробітку за весь період затримки
виплати компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 355 грн. не
ґрунтуються на законі, і на його
користь може бути стягнуто середній
заробіток за період затримки
розрахунку при звільненні лише за
період з 15.06.2012 року по 04.04.2013 року, тобто
за 293 дні (1009 днів затримки розрахунку
при звільненні - 716 днів затримки
розрахунку при звільненні, за які
заочним рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 29.10.2012
року вже стягнуто середній заробіток
за затримку розрахунку при звільненні
у розмірі 21 229,40 грн. = 293 дня).

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100 (далі - Порядок), середньомісячна
заробітна плата визначається за
загальними правилами обчислення
середнього заробітку, виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці, що передують події, якою
пов'язана відповідна виплата. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється з виплат
за попередні два місяці. Час, протягом
якого працівник згідно з чинним
законодавством або з інших поважних
причин не працював і за ним не
зберігався заробіток або зберігався
частково, виключається з
розрахункового періоду.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат
у випадку збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної заробітної
плати.

Середньоденний заробіток ОСОБА_2
становить 29,65 грн., що встановлено
заочним рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 29.10.2012
року не оспорюється сторонами, а тому
згідно ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України
вважається таким, що не потребує
додаткового доведення.

Колегією суддів визначено період
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з
15.06.2012 року по 04.04.2013 року, що становить
293 дні.

Таким чином, середній заробіток
позивача за час затримки виплати
заробітної плати, з 15.06.2012 року по 04.04.2013
року складає 8 687,45 гривень (29,65 гривень
(середньоденний заробіток) х 293 дня
затримки розрахунку = 8 687,45 гривні).

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів скасовує рішення суду на
підставі п. п. 2,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у
зв'язку з недоведеністю обставин
справи, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, що
призвело до неправильного
застосування норм матеріального права
та ухвалює нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI, який
вступив в дію з 01 листопада 2011 року,
від сплати судового збору звільняються
позивачі за позовами про стягнення
заробітної плати й за іншими вимогами,
що випливають з трудових
правовідносин.

Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 цього
Закону за подання до суду позовної
заяви майнового характеру ставка
судового збору становить 1 відсоток
ціни позову, але не менше 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

Оскільки, ОСОБА_2 звернувся із
зазначеним позовом до суду у жовтні 2013
року, з відповідача на користь держави
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 229,40 грн., виходячи з
мінімальної заробітної плати станом на
1 січня 2013 року у розмірі 1147 грн.,
встановленої Законом України «Про
державний бюджет України на 2013 рік», та
судовий збір у розмірі 121,80 грн. за
розгляд справи судом апеляційної
інстанції,виходячи з подання
апеляційної скарги у березні 2014 року
та мінімальної заробітної плати станом
на 1 січня 2014 року у розмірі 1218 грн.,
встановленої Законом України «Про
державний бюджет України на 2014 рік», а
всього 351,20 грн..

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 2, 4 ч.1 ст. 309, 316
ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 26 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку,
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні у розмірі 8 687
(вісім тисяч шістсот вісімдесят сім)
гривень 45 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
351,20 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту набрання ним законної
сили.

Головуючий:

Судді: