Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Миніч Т.І.,

суддів:
Трояновської Г.С.,

Матюшенка
І.В.,

при секретарі судового

засідання
Крижанівської М.М.,

з участю представників
позивача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 24 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поновлення на роботі, витребування
трудової книжки, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом. Просив поновити його
на роботі в якості водія у ПП «ОСОБА_4»,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 29400 грн.,
витребувати у відповідача трудову
книжку та стягнути на його користь 5000
грн. на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що 18
січня 2008 року між ним та відповідачем
було укладено трудовий договір, за яким
він був прийнятий на роботу в якості
водія у ПП «ОСОБА_4». Проте, 21 квітня 2008
року відповідач незаконно звільнив
його з роботи. За недотримання
законодавства про працю відповідача
було притягнуто до
адмінвідповідальності. Вважав, що
трудовий договір між ним та ПП «ОСОБА_4»
не розірваний. Трудова книжка була
вилучена у нього відповідачем і не
повернута. На думку позивача,
неправомірними діями відповідача йому
заподіяно моральну шкоду.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира від 24 червня
2014 року у задоволені позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поновлення на роботі,
витребування трудової книжки,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить зазначене рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задоволити його вимоги в повному
обсязі. На думку апелянта, рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права. Вважає, що судом неповно
з'ясовані обставини, які мають значення
для справи, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, суд вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 18
січня 2008 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4
було укладено трудовий договір на
невизначений строк. В цей же день
трудовий договір зареєстрований у
Романівському центрі зайнятості (а.с.4).

21 квітня 2008 року наказом №2-к
відповідач розірвав з позивачем
трудовий договір на підставі п.4 ч.1 ст.40
КЗпП України (за прогул)(а.с.7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
на підставі повного та всебічного
з"ясування всіх обставин справи дійшов
обгрунтованого висновку, що підстав
для поновлення на роботі позивача не
було.

При цьому судом враховано, що
наявність самого факту реєстрації
трудового договору у центрі зайнятості
не свідчить про те, що трудові
відносини між сторонами не припинені.
На роботу позивач з квітня 2008 року не
виходить.

В обгрунтування доводів в частині
поновлення на роботі позивач посилався
на встановлення факту порушення
відповідачем законодавства про працю
при проведенні його звільнення.

Проте, такі доводи не заслуговують на
увагу.

Так, актом перевірки стану дотримання
законодавства про працю, складеним
Територіальною державною інспекцією
праці у Житомирській області від 09.06.2009
року, на підставі якого відповідача
було притягнуто до
адмінвідповідальності за ч.1 ст.41 КпАП,
встановлено, що останній не дотримався
порядку застосування дисциплінарних
стягнень, визначеного ст.149 КЗпП,
звільняючи ОСОБА_3 за прогул. Зазначене
порушення полягає в тому, що
роботодавець не витребував у
працівника пояснення щодо причин
відсутності на роботі та не повідомив
його про звільнення з роботи (а.с.134).

Проте, такі порушення не є суттєвими
та не можуть бути безумовною підставою
для поновлення позивача на роботі. Крім
того, з метою усунення допущених
порушень відповідач у лютому 2009 року
рекомендованою поштою направив
позивачеві копію наказу про звільнення
(а.с.132-133).

Факту ж скоєння прогулу або
поважності причин відсутності на
роботі позивач не оспорює (а.с.6).

Відмовляючи в позові в частині вимог
про витребування трудової книжки, суд
першої інстанції із посиланням на
положення п.2.20-1 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
правильно вважав, що в даному випадку
обов"язок зберігати трудову книжку
покладено на самого найманого
працівника.

Доводи апеляційної скарги в частині
незадоволення клопотання про допит в
якості свідка слідчого, який
витребував у відповідача копію
трудової книжки, висновків суду не
спростовують.

Так, виходячи із принципу
допустимості доказів (ст.59 ЦПК), покази
свідка цих обставин підтверджувати не
можуть, оскільки відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
„Про трудові книжки працівників" від
27.04.1993 року №301 надходження, зберігання
та рух трудових книжок (за умови
зберігання трудової книжки у
відповідача) повинно оформлятися лише
письмово під розпис та відображатися у
книзі обліку трудових книжок.

З таких же підстав не підтверджують
вимог позивача в цій частині і надані
представниками позивача в
апеляційному суді додаткові матеріали.

Так, інформація, яка повідомлялася
свідком в кримінальній справі та
викладена в обвинувальному висновку,
преюдиційного значення для даної
справи не має. На виконання принципу
безпосередньості судового процесу
клопотання про допит свідка не
заявлено.

Оскільки вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку позивач обумовлював
затримкою видачі трудової книжки, яка є
похідною від вимоги про витребування
трудової книжки, то підстав для
задоволення цієї вимоги а також вимоги
про відшкодування моральної шкоди - не
було.

Не заслуговують на увагу та не
спростовують висновків суду першої
інстанції і доводи апеляційної скарги
в тій частині, що судом не розглянуто
заяву позивача про поновлення строку
для звернення до суду.

Так, із змісту ч.1 ст.233 КЗпП випливає,
що строки звернення до суду
встановлені законодавцем для захисту
порушеного права.

В даному ж випадку, суд дійшов
висновку, що вимоги ОСОБА_3 є
безпідставними та саме з цих підстав
відмовив в позові. При цьому суд,
встановивши початок перебігу строку, з
якого позивач дізнався про своє
порушене право (отримання копії наказу
про звільнення), суд дав оцінку доводам
позивача, викладеним в заяві про
поновлення строку.

Характер спірних правовідносин
судом першої інстанції визначений
правильно. Обставини справи судом
з'ясовані повно та всебічно. Зібраним у
справі доказам дана належна оцінка.
Будь-яких процесуальних порушень, які б
давали підстави для переоцінки
доказів, апеляційним судом не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Оскаржуване рішення постановлено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК
України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 24 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: