Справа № 347/1294/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1816/2014
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горблянського
Я.Д., Соколовського В.М

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Старокутської сільської ради, третя
особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними: заяви ОСОБА_4 від
13.12.1993 року, рішення Старокутської
сільської ради, плану земельної
ділянки та акту на право приватної
власності на землю, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського
районного суду від 25 червня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду
від 25 червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Старокутської сільської ради, третя
особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсними: заяви ОСОБА_4 від
13.12.1993 року, рішення Старокутської
сільської ради, плану земельної
ділянки та акту на право приватної
власності на землю.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
права.

Апелянт зазначив, що в 2013 році йому при
оформленні права власності на земельну
ділянку стало відомо про те, в 1993 році
на сесії Старокутської сільської ради
виділялася та надавалася у приватну
власність земельна ділянка ОСОБА_4
(сусідці та родичці батька), яка ще в 1990
році визнана недієздатною.

Апелянт вважає що всі документи щодо
оформлення права власності на земельну
ділянку ОСОБА_4 є підроблені, оскільки
підписані особисто недієздатною.

При цьому, в документах ОСОБА_4 немає
жодного погодження меж з його батьком
ОСОБА_5, що був власником суміжної з
ОСОБА_4 земельної ділянки ні будь-кого
з інших межівників.

Оскільки батькові було передано у
власність 0,20 га земельної ділянки а на
даний час є 0,18 га, то 0,02 га земельної
ділянки батька незаконно передано у
власність ОСОБА_4, чим порушено його
право як спадкоємця на дану земельну
ділянку.

Крім того, вважає апелянт, земельна
ділянка недієздатної ОСОБА_4 незаконно
переоформлена подарунком на іншу
особу.

Посилаючись на зазначені обставини,
апелянт просив рішення суду скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не
з»явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Вислухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство, згідно ст. 10 ЦПК
України, здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 звернувся з позовом про
визнання недійсними: заяви ОСОБА_4 від
13.12.1993 року до Старокутської сільської
ради про безкоштовну передачу їй у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,28 га; рішення Старокутської
сільської ради від 29.12.1993 року про
передачу у приватну власність даної
земельної ділянки та Державного акту
на право приватної власності на землю.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 щодо визнання недійсною заяви
ОСОБА_4 від 13.12.1993 року до Старокутської
сільської ради про безкоштовну
передачу їй у приватну власність
земельної ділянки площею 0,28 га, суд
першої інстанції правильно виходив із
того, що заява громадянина до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування не є
нормативно-правовим актом та не
породжує прав та обов»язків інших
осіб, а тому вимоги позивача про
визнання такої заяви недійсною є
безпідставними.

Що стосується позовних вимог позивача
про визнання недійсним рішення
Старокутської сільської ради від 29.12.1993
року про передачу ОСОБА_4 у приватну
власність земельної ділянки площею 0,28
га та Державного акту на право
приватної власності на цю земельну
ділянку, то судом встановлено, що
рішенням тієї ж Старокутської
сільської ради від 29.12.1993 року батьку
позивача - ОСОБА_5 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,20
га в с. Старі Кути та видано Державний
акт про право власності на землю.
Земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5
являються суміжними.

Позивач ОСОБА_2 вказав, що після смерті
його батька ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, земельна ділянка
площею 0,20 га належить йому як
спадкоємцю.

Суд першої інстанції обґрунтовано
зазначив про те, що позивач ОСОБА_2
знав, що земельною ділянкою
користувалася на праві власності
померла ОСОБА_4, так як земельні ділянки
надані його батьку та ОСОБА_4 межували
та виділялися на підставі одного
рішення Старокутської сільської ради.
Про порушення свого права ОСОБА_2
дізнався після смерті батька при
переоформленні державного акту на
право власності на землю.

Із позовом про визнання недійним
рішення Старокутської сільської ради
від 29.12.1993 року позивач звернувся
тільки 20.05.2013 року.

Представник відповідача -
Старокутської сільської ради
звернувся із заявою про застосування
позовної давності.

Положення ЦК України щодо позовної
давності, відповідно до п. 6 Прикінцевих
і перехідних положень, стосуються
тих позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано, у відповідності до ч.4
ст. 267 ЦК України, у зв»язку із спливом
позовної давності відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_2

Посилання апелянта ОСОБА_2 про те, що
про порушення свого права він дізнався
тільки тепер при переоформленні
державного акту на право власності на
землю не заслуговують на увагу,
оскільки земельна ділянка після смерті
батька з 2002 року перебуває в його
користуванні, а тому про порушення
свого права позивач міг дізнатись саме
з часу користування земельною ділянкою
і з цього часу починається перебіг
позовної давності.

Рішення суду постановлено з
дотриманням вимог норм матеріального
та процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції, а тому підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Косівського районного суду
від 25 червня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді:
Горблянський Я.Д.

Соколовський В.М.