22-ц/795/1331/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Овсієнко Ю. К. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко
О.І.,суддів:Скрипки А.А., Шевченка
В.М.,при секретарі:Позняк О.М.,за
участю:позивача ОСОБА_5 та його
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8,
третьої особи ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_12, ОСОБА_7
та ОСОБА_11 на рішення Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 06
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_7, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору на стороні
відповідача ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
приватний нотаріус Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_14,
приватний нотаріус Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_15,
Реєстраційна служба Чернігівського
міського управління юстиції
Чернігівської області про визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності, визнання договору частково
недійсним, витребування майна з чужого
незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено: визнано приміщення
магазину непродовольчих товарів у
будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_5 й ОСОБА_12 і визнано за
кожним з них право власності на 1/2
частину магазину; визнано частково
недійсним договір дарування не
житлового приміщення від 19 грудня 2013
року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в
частині дарування ? частини не
житлового приміщення магазину
непродовольчих товарів за адресою:
АДРЕСА_1; витребувано з володіння
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 ? частину не
житлового приміщення магазину
непродовольчих товарів за адресою:
АДРЕСА_1; з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_5
стягнуто 321 грн. 90 коп. на відшкодування
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_12 просить
скасувати дане рішення і відмовити
ОСОБА_5 у задоволенні позову. Доводи
апеляційної скарги зводяться до
такого:

- 06 травня 2014 р. ОСОБА_12 не з'явилася до
суду з поважної причини, у зв'язку з чим
до початку судового засідання ,
напередодні , на адресу суду надіслала
телеграму з проханням відкладення
розгляду справи. Дану заяву суд
проігнорував, що є порушенням п. 2 ч. 1 ст.
169 ЦПК України і що спричинило
неповноту з'ясування обставин, які
мають значення для справи;

- ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги та
просив визнати право власності за ним
на ? частину приміщення магазину
непродовольчих товарів, а не на
квартиру, збільшивши розмір позовних
вимог, не сплативши при цьому судового
збору, як цього вимагає процесуальний
закон, але судом вказана заява прийнята
до провадження;

- судом не взято до уваги, що право
власності на приміщення магазину
непродовольчих товарів по АДРЕСА_1
зареєстроване реєстраційною службою
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області 12 грудня
2013 року належить фізичній особі
підприємцю ОСОБА_12 На час отримання
свідоцтва ОСОБА_5 та ОСОБА_12 в шлюбі не
перебували, а отже вказане майно не є
спільною сумісною власністю подружжя
та не підлягає поділу. Задовольняючи
позовні вимоги позивача в частині
визнання спірного майна спільною
сумісною власністю подружжя, суд не
мотивував своє рішення, а лише послався
на норми Сімейного кодексу України;

- вимоги законодавства щодо дійсності
правочину були дотримані, тому в суду
були відсутні підстави для визнання
договору дарування від 19.12.2013 року
частково недійсним ;

В апеляційній скарзі ОСОБА_11 ставить
питання про скасування рішення суду,
вважаючи, що позивачем обрано невірний
спосіб захисту, а судове рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при невідповідності висновків суду
обставинам справи, що в сукупності
призвело до прийняття незаконного
судового рішення. Судом першої
інстанції помилково застосовані ст.ст.
181, 182, 328, 331, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 22,28
КпШС України, ст.ст.60,61,68,70,СК України та
безпідставно позбавлено ОСОБА_7 майна,
яке було придбане апелянтом за
відплатним договором купівлі-продажу у
доньки позивача ОСОБА_11

ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду першої
інстанції по даній справі і відмовити у
задоволенні вимог позивача. Апеляційна
скарга мотивована тим, що відповідно до
рішення Державного реєстратора від 11
грудня 2013 року зареєстроване у
встановленому законом порядку за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12
право власності на не житлове
приміщення магазину непродовольчих
товарів за адресою: АДРЕСА_1. В судовому
порядку вказане рішення не
оскаржувалось. Право власності на
магазин виникло після розірвання
шлюбу, а отже воно не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та не підлягає поділу , а тому судом
першої інстанції не обґрунтовано
застосовано ст. ст. 387, 388 ЦК України до
спірних правовідносин. Судом в
порушення вимог ст. 183 ЦК України не
звернуто увагу та не було досліджено
можливість поділу магазину
непродовольчих товарів та можливості
позивача використовувати дане
приміщення за призначенням. Також
апелянт вважає, що висновки місцевого
суду про відсутність у відповідача
ОСОБА_12 необхідних повноважень щодо
відчудження спірного майна без згоди
іншого співвласника, яким суд вважає
ОСОБА_5 є передчасними, як і висновки
про безпідставність набуття апелянтом
права власності на не житлове
приміщення магазину непродовольчих
товарів. Крім того, судом першої
інстанції, не звернуто увагу, що ОСОБА_12
є приватним підприємцем і магазин по
АДРЕСА_1 будувався для здійснення
господарської діяльності, не з'ясовано
про наявність іншого майна, що
підлягає поділу при цього не враховано
положення ч. 2 ст. 52 ЦК України.

В своїх зреченнях на апеляційні скарги
ОСОБА_5 зазначає, що рішення суду
винесено об'єктивно, правильно та з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а отже
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг,
перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення відповідно до
положень ст. 303 ЦПК України, апеляційний
суд приходить до висновку, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд І інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_12
спірну квартиру( в подальшому
переобладнану в приміщення магазину
непродовольчих товарів) придбали у
період шлюбу за спільні кошти, та
визнав вказане майно спільною сумісною
власністю подружжя , визнавши право
власності по ? частині за кожним з
подружжя виходячи з положень ч. 1 ст. 22,
ч. 1 ст. 28 КпШС України, ч.1 ст.60, ч. 1 ст. 61,
ст.70 СК України. Задовольняючи позовні
вимоги, стосовно визнання договору
дарування не житлового приміщення від
19 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_12
та ОСОБА_11, суд виходив з положень ст.217,
ч. 4 ст.369 ЦК України, врахувавши
відсутність у відповідача ОСОБА_12
необхідних повноважень, щодо
відчудження спірного майна без згоди
іншого співвласника. ОСОБА_7
безпідставно набув право власності на
не житлове приміщення магазину
непродовольчих товарів, а тому в силу
вимог ст.388 ЦК України суд вирішив
витребувати з його володіння вказане
майно.

Такий висновок місцевого суду
підтверджується матеріалами справи,
яким суд дав правильну оцінку і не
суперечать нормам матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини. Отже посилання
суду на ч.1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 КпШС України,
ч.1 ст.60, ч. 1 ст. 61, ст.70 СК України, ст.ст.
216,217,ч.1,3 ст. 368, ст.ст. 387, 388 ч. 4 ст. 369 ЦК
України слід визнати правильним.

По справі встановлено, ОСОБА_5 і ОСОБА_12
перебували у шлюбі з 12.10.1990 р., який
розірвано рішенням Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 28.09.2012 р.
і від якого вони мають доньку ОСОБА_11 ;
ОСОБА_12 є сином ОСОБА_12.( а.с.31)

Після переїзду до м. Чернігова ОСОБА_5
та членам його сім'ї - дружині ОСОБА_12,
пасинку ОСОБА_12 і доньці ОСОБА_11 видано
службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2,
яка по даний час має статус службової,
що підтверджується копією ордеру на
дану квартиру від 21.09.2001 р., виданого
Чернігівським міськвиконкомом, і
жодним з учасників судового розгляду
не заперечується.

В період шлюбу з ОСОБА_5, ОСОБА_12 та
ОСОБА_17 купили у ОСОБА_18, ОСОБА_19 і
ОСОБА_20 квартиру АДРЕСА_1. Це
підтверджується копіями двох
договорів купівлі продажу відповідних
ідеальних часток даної квартири від
24.12.2002 р.: між ОСОБА_18, ОСОБА_19-
продавцями та ОСОБА_12 й ОСОБА_17 -
покупцями і між ОСОБА_20 - продавцем та
ОСОБА_12 й ОСОБА_17- покупцями. Ці
договори посвідчено приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_21
(реєстрові №№ 4067 і 4062; копії даних
договорів на а.с. 8, 9).

Тобто, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1,
придбана ОСОБА_12 за двома договорами
купівлі-продажу від 24.12.2002 р., є її та
ОСОБА_5 спільною сумісною власністю в
силу ст.ст. 22-24 КпШС України, який був
чинним станом на 24.12.2002 р., оскільки
зібраними по справі доказами не
підтверджується, що дану частину
спірної квартири ОСОБА_12 придбано за
кошти, які є її особистою власністю. Тож
відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України
частки ОСОБА_5 та ОСОБА_12 у власності на
цю частину квартири є рівними.

З 09.04.2003 р. ОСОБА_12 має статус фізичної
особи-підприємця, що підтверджується
копією відповідного свідоцтва (а.с. 62).

Копією довідки КП «Служба приватизації
державного житлового фонду»
Білоцерківської міської ради
Київської області від 20.12.2012 р. № 220
підтверджено, що згідно з
розпорядженням Білоцерківського
міськвиконкому від 07.02.1996 р. № 1-3-53
ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_12 та ОСОБА_11
приватизовано квартиру АДРЕСА_3 у
зв'язку з чим їм безоплатно у власність
передано: ОСОБА_5 - 27,3 м2, ОСОБА_12, ОСОБА_12,
ОСОБА_11 - по 14,3 м2 даної квартири. У цій
довідці також зазначається, що
квартиру, про яку в ній йдеться, ОСОБА_5,
ОСОБА_12,ОСОБА_12, ОСОБА_11,приватизовано у
нерівних частках у зв'язку з тим, що
ОСОБА_12, ОСОБА_12, ОСОБА_11, до
приватизації цієї квартири брали
участь у приватизації квартири АДРЕСА_4
й використали своє право на
приватизацію в обсязі по 13,0 м2.

Розпорядженням виконкому
Білоцерківської міської ради
Київської області від 26.09.2003 р. № 653Р
(його копія на а.с. 58) ОСОБА_7 дозволено
продаж трикімнатної квартири АДРЕСА_3
від імені неповнолітніх дітей - ОСОБА_11
та ОСОБА_12, за умови одночасного
перерахування по 1/4 частині коштів,
виручених від продажу цієї квартири, на
особові рахунки дітей для придбання їм
житла у майбутньому; обов'язки по
забезпеченню житлових прав дітей цим
розпорядженням покладено на їх
батьків.

09.10.2003 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_12, яка діяла
також і від імені неповнолітньої у той
час ОСОБА_11, й неповнолітній у той час
ОСОБА_12, який діяв за згодою матері
ОСОБА_12, квартиру АДРЕСА_3 загальна
площа якої становила 70,3 м2, продали
ОСОБА_22 за 18229 грн. 00 коп., з яких 10000 грн.
00 коп. покладено на особові рахунки
неповнолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (по 5000
грн. 00 коп. кожному). У цей же день - 09.10.2003
р. особові рахунки ОСОБА_11, та ОСОБА_12
було закрито. Викладене
підтверджується копією договору
купівлі-продажу між ОСОБА_5, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_22 - продавцями і ОСОБА_16
- покупцем, який посвідчено приватним
нотаріусом Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_23 09.10.2003 р.
(реєстровий № 9925) та копіями довідок
Філії - Головного управління по м. Києву
та Київській області ТВБВ № 10026/0877 ПАТ
«Державний ощадний банк України» від
05.12.2012 р. № 09/2-06/4 і № 09/2-06/4 від 25.12.2012 р.
(а.с. 92, 139, 151).

Частину коштів від продажу вказаної
квартири було спрямовано на придбання
30.10.2003 р. ОСОБА_12 в ОСОБА_17 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
копією відповідного договору купівлі
продажу, який посвідчено приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_21
(реєстровий № 2844, копія даного договору
на (а.с. 10) Вказаного сторони не
заперечували, як в суді першої
інстанції так і апеляційної інстанції.

В силу вимог ч. 1 ст.33 ЦПК України
позивач самостійно вирішує питання
щодо кола осіб, які мають приймати
участь у справі. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до
суду з позовами про порушення їх прав
не звертались, питання щодо їх
залучення до участі в справі судом не
вирішувалось. Суд апеляційної
інстанції позбавлений такої
можливості.

Тому, суд , вірно дійшов висновку, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_12 належить ? частина
спірної квартири на праві спільної
сумісної власності подружжя, яку було
придбано 30 жовтня 2003 року, оскільки
коштів від продажу квартири за мінусом
коштів, які необхідно було
перерахувати на особові рахунки дітей,
вистачило для придбання вказаної
частки.

Рішенням Чернігівського
міськвиконкому від 22.01.2003 р. № 18 за
заявою ОСОБА_17 та ОСОБА_12 квартиру
АДРЕСА_1 переведено з житлового фонду
до нежитлового, а рішенням
Чернігівського міськвиконкому від
15.12.2003 р. затверджено акт державної
приймальної комісії магазину
непродовольчих товарів приватного
підприємця ОСОБА_12 з присвоєнням йому
поштової адреси: АДРЕСА_1, що
підтверджується копіями даних
розпоряджень (а.с. 105, 61).

14.02.2007 р. Управлінням торгівлі та послуг
Чернігівської міської ради фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_12 видано дозвіл
на розміщення магазину по продажу
непродовольчих товарів за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
цього дозволу (а.с. 63).

Ухвалою судді Новозаводського
районного суду м. Чернігів від 21
вересня 2012 року накладено арешт на
майно, власником якого є ОСОБА_12, а саме:
на квартиру АДРЕСА_1.( а.с. 19)

9 грудня 2013 року за заявою ОСОБА_12 було
припинено обтяження - знято арешт з
майна ( підстава ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06.11.2013 року) (а.с.148-152 т.2)

12 грудня 2013 року реєстраційною службою
Чернігівського міського управління
юстиції Чернігівської області було
зареєстроване право власності на
приміщення магазину непродовольчих
товарів по АДРЕСА_1 на ім'я фізичної
особи-підприємця ОСОБА_12

19 грудня 2013 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_11
був укладений договір дарування
спірного нерухомого майна.( а.с.3-4)

ОСОБА_11 8 січня 2014 року було укладено
договір купівлі-продажу магазину з
ОСОБА_11, яка 11 січня 2014 року подарувала
приміщення магазину своєму сину
ОСОБА_7.( а.с.15,16)

11 січня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13
було укладено іпотечний договір про
передачу в іпотеку вказаного вище
приміщення магазину непродовольчих
товарів. ( а.с.17-18)

Стаття 57 СК України визначає перелік
видів особистої приватної власності
одного із подружжя та підстави її
набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
суд повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Суд першої інстанції правомірно дійшов
висновку, щодо визнання магазину
непродовольчих товарів (колишньої
квартири № 21) по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
джерелом її придбання були кошти
подружжя.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_12,
ОСОБА_7 та ОСОБА_11, щодо виникнення
права власності на новостворене майно
після розірвання шлюбу у ОСОБА_12 є
безпідставним.

Відносини, пов'язані з державною
реєстрацією прав на нерухоме майно та
їх обтяжень регулюються Законом
України „ Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень". Згідно ч. 1 ст. 2 цього Закону,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Випадки виникнення права власності при
здійсненні державної реєстрації прав
на нерухоме майно передбачені ч. 1 ст. 18
Закону України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

Реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна квартири та магазину
непродовольчих товарів - , тобто є
незмінним.

Процедуру зміни правового статусу
спірного майна з житлового фонду в не
житловий було розпочато та завершено
колишнім подружжям під час перебування
в шлюбі. На даний час реєстрація права
власності майна змінилась . Право
власності на об'єкти, яке було вже
зареєстроване, підлягає реєстрації в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_12 після розірвання
шлюбу не придбала нового нерухомо
майна, а в 2013 році отримала свідоцтво
про право власності на спірне нерухоме
майно, але не як новостворене майно, а
як об'єкт нерухомого майна, який було
переведено з житлового у не житлове.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
або оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною (
ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

ОСОБА_5 звернувся з позовом про
визнання частково недійсним договору
дарування не житлового приміщення
магазину непродовольчих товарів з
підстав невідповідності його вимогам
закону.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Оскільки у відповідності до вимог ст.369
ЦК України співвласники майна, що є у
спільній сумісній власності, володіють
і користуються ним спільно, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та ( або) нотаріальній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і ноторіально посвідчена.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Судом першої інстанції правомірно
враховано в який спосіб підлягає
захисту порушене право позивача.
Оскільки права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
чергового добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.
Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про
те, що судом не з'ясовано, чи є інше
спільне майно, яке підлягає поділу між
ОСОБА_5 та ОСОБА_12, що спірний об'єкт у
даний час не є квартирою, чи є
приміщення магазину подільною річчю та
не з'ясовано можливість
використовувати його частину
позивачем за призначенням - він має
іншу поштову адресу, статус нежилого
приміщення і введений до експлуатації
як магазин непродовольчих товарів,
який ОСОБА_12 використовувала у своїй
професійній діяльності, не мають
юридичного значення для справи,
оскільки у рамках даної справи між
сторонами вирішується спір не про
поділ спільно нажитого майна, а про
визнання права власності на один з його
предметів; учасники судового розгляду
не виказують сумнівів з приводу того,
що квартира АДРЕСА_1 і приміщення
магазину непродовольчих товарів за
адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим же
спірним об'єктом.

Посилання ОСОБА_12 в своїй апеляції на
те, що відхилення місцевим судом її
телеграми про відкладення розгляду
справи є порушенням п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК
України, а також посилання на несплату
судового збору позивачем при подачі
заяви про уточнення позовних вимог не є
підставою для задоволення апеляційної
скарги, т.я. згідно з ст.ст. 309, 310 ЦПК
України дані порушення не є підставою
для скасування рішення суду І
інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
суд вважає, що апеляційні скарги не
містять правових підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду,
тому підлягають відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін, як таке, що ухвалене з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_12, ОСОБА_7 та
ОСОБА_11 , відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігіва від 6 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: