№2/639/620/14
РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі: головуючого судді
Іванової І.В.

за участю секретаря
Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя
особа Приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
купвлі-продажу , суд-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова
звернувся ОСОБА_1 (позивач) із позовом
до ОСОБА_2 (відповідач), третя особа, що
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
Приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 з
позовом про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
24 липня 2010 року, та про повернення
сторін в первісний стан. Свій позов
обґрунтовує тим, що фактично між
сторонами було укладено договір
позики, на момент укладання договору у
жодної з сторін не було волі на перехід
права власності на квартиру, на
підтвердження своїх вимог посилається
на той факт, що відповідач здійснив
переоформлення права власності на себе
на спірну квартиру майже через рік
після укладання договору
купівлі-продажу, та вартість квартири,
визначена в договорі купівлі-продажу,
не відповідає її дійсній вартості,
проте відповідає сумі позики.

Під час розгляду справи по суті
позивач уточнив свої позовні вимоги,
надавши суду відповідну уточнену
позовну заяву, в якій просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010
року, укладений між сторонами,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4, реєстр. № 1086 (надалі - Договір),
та повернути сторони в первісний стан,
визнавши за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав у повному обсязі та
пояснив, що в літку 2010 року йому стали
потрібні гроші, знайомі
порекомендували йому відповідача як
особу, що видає позики під проценти, і
позивач звернувся до відповідача для
отримання позики в розмірі еквівалент 3
тисячі доларів США. Відповідач не
заперечував проти надання такої позики
під 3% щомісяця. При цьому відповідач
наполягав на укладанні договору
купівлі-продажу квартири позивача як
гаранта того, що позивач поверне позику
та проценти за користування нею
своєчасно. Відповідач пообіцяв не
здійснювати реєстрацію права
власності на спірну квартиру на
підставі Договору за собою, якщо
позивач буде своєчасно сплачувати
належні йому виплати. За домовленістю
сторін відповідач після виплати йому
належних платежів повинен був
розірвати оригінал Договору. Позивач
погодився на запропоновані умови, бо
він був заінтересований в отриманні
грошових коштів, та сподівався на
чесність відповідача. Позивач
сплачував проценти за користування
позикою регулярно, і через деякий час
отримав від відповідача у позику ще
еквівалент 1 тисячі доларів США. В
подальшому позивач допустив
неодноразове прострочення виплати
процентів за користування позикою,
після чого звернувся до відповідача з
пропозицією виплати всієї суми позики
із виплатою моральної шкоди в розмірі
суми позики, всього 8 тисяч доларів США,
проте відповідач зазначив, що сума
позики збільшена до еквівалент 20
тисячі доларів США. Після чого, в жовтні
2013 року, позивач дізнався про те, що
відповідач ще два роки назад оформив
право власності на спірну квартиру на
себе на підставі Договору (с.з. 28.04.2014р.).

Представник позивача позов
підтримала та просила задовольнити з
підстав наведених вище.

Відповідач проти задоволення
позову заперечував повністю, надав
суду письмові заперечення на позовні
вимоги, в яких зазначив про пропуск
позивачем строків позовної давності
для подачі даного позову, заперечував
проти вартості квартири, вказаної
позивачем в позові.

В судовому засіданні відповідач
пояснив суду, що він був знайомий із
позивачем задовго до укладання
Договору, та до моменту його укладання
позичив позивачу всього близько
еквівалент 20 тисяч доларів США, про що
позивачем йому видавалися відповідні
розписки. Позики були безпроцентні.
Через деякий час позивач повідомив
його про неможливість повернення
позики, та запропонував у рахунок боргу
забрати його квартиру. Відповідач
погодився на таку пропозицію та через
знайомих ріелторів з'ясував, що
вартість належної позивачу квартири
складає близько еквівалент 23- 24 тисячі
доларів США. Тому при підписанні
Договору відповідач сплатив позивачу
еквівалент 4 тисячі доларів США, та
повернув йому всі його розписки. При
цьому при укладанні вказаного Договору
сторони домовилися, що якщо позивач
знайде грошові кошти та поверне їх в
строк до 24.03.2011 року, то відповідач не
буде здійснювати реєстрацію права
власності на спірну квартиру за собою.
Після того як настав строк повернення
позики, відповідач не зміг знайти
позивача, в результаті чого здійснив
реєстрацію права власності на спірну
квартиру на підставі Договору за собою.
Відповідач наполягає, що між ним та
позивачем був укладений саме договір
купівлі-продажу квартири, а не договір
позики (с.з. 17.03.2014р.). В судовому
засіданні 29.07.2014 року відповідач
пояснив суду, що не оформлював на себе
право власності на спірну квартиру
майже рік в зв'язку з тим, що потрапив в
дорожньо-транспортну пригоду та
знаходився на лікуванні.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала з
підстав вказаних вище.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, пояснення свідка, судом
встановлено наступне:

24 липня 2010 року між позивачем
(продавець за договором) та
відповідачем (покупець за договором)
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 реєстр. № 1086.

Згідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Предметом даного Договору стала
належна позивачу квартира АДРЕСА_1. В
п.3. сторони визначили, що продаж цієї
квартири здійснено за 32 378 гривень, які
позивач отримав повністю до підписання
Договору.

В п. 13 Договору зазначено, що продавець
та інші особи, в тому числі
неповнолітні, які проживають або
знаходяться за згодою Продавця в
проданій квартирі, зобов'язані
звільнити цю квартиру до 24.03.2011 року і
знятися з реєстраційного обліку до
вказаного строку.

Поясненнями позивача, відповідача та
Договором підтверджується що в момент
укладання такого Договору відповідач
сплатив позивачу еквівалент 4 тисячі
доларів США.

Поясненнями позивача, відповідача та
довідкою про вартість квартири АДРЕСА_1
вих. № 15/07/14 ( а.с. 80 ) підтверджується, що
вартість спірної квартири на 24 липня 2010
року становить в діапазоні від 146 100,00
гривень до 229 000,00 гривень (станом на 24
.07.2010 року від еквівалент 18 569 доларів
США до 28 987 доларів США).

Жодних доказів на підтвердження
тверджень відповідача про передачу ним
позивачу вартості квартири в розмірі
близько еквівалент 20 тисяч доларів США
до моменту укладання Договору, в
матеріалах справи немає.

Відповідач в судовому засіданні 17.03.2014
року під звукозапис підтвердив, що дата
- 24.03.2011 року, визначена в п. 13 Договору,
була узгоджена сторонами як строк, до
якого позивач повинен повернути йому
позику, і відповідно відповідач не мав
здійснювати реєстрацію права
власності на спірну квартиру на
підставі Договору саме до зазначеного
строку.

Згідно Витягу про державну реєстрацію
прав право власності на квартиру
АДРЕСА_1 було зареєстровано за
відповідачем 19 травня 2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Факт оформлення відповідачем права
власності на спірну квартиру на себе
майже через рік після укладання
Договору, та через два місяці після
настання 24.03.2011 року також підтверджує
вищевикладені пояснення позивача та
відповідача.

Жодних доказів неможливості здійснити
реєстрацію права власності на спірну
квартиру з 24 липня 2010 року по 19 травня
2011 року відповідач суду не надав.

Пояснення по позову позивача буди
підтверджені у судовому засіданні
свідком ОСОБА_7 , який пояснив суду, що
приблизно в вересні 2013 року до нього
звернувся його брат, який просив
допомогти його другу - позивачу - в
якого відбирають квартиру. ОСОБА_7 взяв
15 тисяч гривень, та разом із позивачем
зустрілися із відповідачем. Відповідач
їм пояснив, що позивач два чи три рази
прострочив виплату процентів за
користування позикою, загальний розмір
якої складає еквівалент 4 тисячі
доларів США, в зв'язку з чим сума позики
збільшена до еквівалент 20 тисяч
доларів США. ОСОБА_7 запропонував
сплатити відповідачу суму боргу та
додатково таку ж саму суму - всього
еквівалент 8 тисяч доларів США. Проте
відповідач відмовився, та наполягав на
тому, що тільки після виплати йому
еквівалент 20 тисяч доларів США він
порве Договір. Після цієї зустрічі
ОСОБА_7 разом із позивачем звернулися
до БТІ для отримання інформації про
власника спірної квартири. Через
декілька днів позивач зателефонував
ОСОБА_7 та повідомив, що згідно витягу
БТІ ще два роки тому назад відповідач
оформив право власності на спірну
квартиру на себе. Приблизно через
місяць після першої зустрічі ОСОБА_7 та
позивач знову зустрілися із
відповідачем. На запитання чому на
минулій зустрічі відповідач
пропонував в обмін на еквівалент 20
тисяч доларів США порвати Договір, в
той час як право власності на спірну
квартиру вже було зареєстровано за ним,
відповідач запропонував укласти новий
договір позики на еквівалент 20 тисяч
доларів США.

Не вірити поясненням свідку ОСОБА_7 у
суду немає підстав, оскільки він є
сторонньою особою по відношенню до
сторін та ніяким чино не зацікавлений у
розгляді справи на користь однією з
сторін.

Викладені фактичні обставини свідчать
про те, що на момент укладання Договору
волевиявлення жодної із сторін не було
направлено на перехід права власності
на спірну квартиру. Вчинений сторонами
правочин не був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Суд вважає доведеним, що Договір був
вчинений сторонами для приховування
іншого правочину - договору позики, за
яким відповідач передав у власність
позивача еквівалент 4 тисячі доларів
США, а позивач зобов'язався повернути
відповідачу таку суму грошових коштів.

Твердження позивача про те, що грошові
кошти були передані йому в позику з
умовою виплати 3 відсотків щомісяця,
спростовуються відповідачем, та не
підтверджуються належними доказами.

Згідно ст. 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього кодексу.

В ст. 235 ЦК України встановлено, що
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

В матеріалах справи також відсутні
докази пропуску позивачем строків
позовної давності.

Так, згідно ч.1 ст. 260 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позивач дізнався про реєстрацію
відповідачем права власності на спірну
квартиру за собою на підставі Договору
в жовтні 2013 року, в зв'язку з чим позовна
заява подана ним в межах строку
позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись
частинами 3, 5 ст. 203, ст.ст. 215, 235 ЦК
України, ст.ст. ,4, 8,10,15,57,58,
59,60,209,212-215,218,294, ч.6 ст. 154 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати удаваним договір
купівлі-продажу квартири від 24 липня 2010
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, реєстр. № 1086.

Визнати за ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1,
податковий номер НОМЕР_1) право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_4,
податковий номер НОМЕР_2) на користь
ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1, податковий
номер НОМЕР_1)сплачений ним судовий
збір в сумі 229 грн. 41 коп.

Скасувати арешт накладений ухвалою
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 24 січня 2014 року на квартиру АДРЕСА_1,
зареєстровану на ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області протягом 10
днів з дня проголошення , особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя І.В.
Іванова