АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дзюбановський Ю.І.
Провадження № 22-ц/789/838/14 Доповідач -
Сташків Б.І.Категорія - 41
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Костів О. З., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника ТОВ "Совр-1" Паранчук О.С."

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року та додаткове рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 18 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Совр-1", приватний
нотаріус ОСОБА_5, про встановленя факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнаня права
власності на 1/2 частину квартири,
розірвання спадкового договору та
договору про внесення змін до
спадкового договору,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_1, треті особи Товариство з
обмеженою відповідальністю "Совр-1"
(далі ТОВ "Совр-1"), приватний нотаріус
ОСОБА_5 в якому просить встановити факт
проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу у період з
жовтня 1984 року по 19 січня 1990 року,
визнати за позивачем право власності
на 1/2 частину однокімнатної квартири
АДРЕСА_1 як на частку в спільному майні
подружжя, розірвати спадковий договір,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 від 18
жовтня 2005 року та договір про внесення
змін та доповнень, який укладений між
ОСОБА_7 та ОСОБА_1 10 листопада 2005 року, до
спадкового договору за номером в
реєстрі №6870.

В обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що він з жовтня 1984
року почав проживати із ОСОБА_6 однією
сім'єю, вели спільне господарство,
разом виплачували кооперативну
квартиру по АДРЕСА_1, в якій і проживали.
Внески за квартиру виплатили повністю
і під час перебування у шлюбі із 19 січня
1990 року їм було видане реєстраційне
посвідчення на право власності на
квартиру, а тому дана квартира є
спільною сумісною власностю подружжя,
в якій частки власності є рівними,
тобто кожному із подружжя належить по
1/2 частки власності, яку просить
визнати за ним. За життя дружина ОСОБА_7
склала спадковий договір, за умовами
якого відповідач зобов'язаний був
здійснювати догляд за нею та позивачем,
забезпечувати їх ліками та надавати
грошову допомогу. Взамін цього до
ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у
власність повинна була перейти спірна
квартира. Однак, відповідач не надавав
матеріальної допомоги, не забезпечував
ліками та доглядом, чим порушив умови
спадкового договору та договору про
внесення змін до нього, а тому дані
договори підлягають розірванню.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне
значення, а саме те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу із 01 січня 1985 року по 19 січня 1990
року.

Розірвано укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 18 жовтня 2005 року Спадковий
договір зареєстрований в реєстрі за
№6870 та укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 10
листопада 2005 року зареєстрований в
реєстрі за №7764 Договір про внесення
змін та доповнень до Спадкового
договору від 18 жовтня 2005 року №6870 в
частині прав та обов'язків ОСОБА_1 перед
ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питаня розподілу судових
витрат.

Додатковим рішенням Тернопільського
міськрайонного від 18 лютого 2014 року
стягнуто із ОСОБА_1 в користь
Державного бюджету 845,30 грн. судового
збору.

Ухвалою Тернопільського
міськрайонного суду від 11 червня 2014
року відновлено втрачене судове
провадження по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи ТОВ
"Совр-1", приватний нотаріус ОСОБА_5, про
встановленя факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнаня
права власності на 1/2 частину квартири,
розірвання спадкового договору та
договору про внесення змін до
спадкового договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду та додаткове рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконне, постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зокрема вказує на те, що суд
першої інтанції безпідставно прийшов
до висновку, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю, ОСОБА_7
сплачувала свої особисті кошти за
квартиру як член кооперативу. Крім того
посилається на те, що суд першої
інстанції в порушення норм
матеріального права, встановив факт
проживання однією сім'єю до 2004 року,
тобто до часу введення Сімейного
кодексу в дію, так як норми КпШС даного
питання не регулювали. Також звертає
увагу суду на те, що відчужувачем по
спадковому договорі була ОСОБА_7, а він
був набувачем, і відповідно до умов
спадкового договору ніхто крім сторін
договору не має права ставити питання
про його розірвання.

У судовому засіданні апелянт вимоги
апеляційної скарги підтримав з мотивів
викладених в ній.

Представник позивача вимоги
апеляційної скарги заперечили, а
рішення суду вважають законним та
обгрунтованим.

Розглянувши справу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення учасників
апеляційного розгляду справи, колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов та
встановлюючи факт проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, суд першої інстанції виходив з
того, що даний факт підтверджується із
1985 року по дату реєстрації шлюбу - 19
січня 1990 року.

Визнаючи право власності за ОСОБА_4 на
1/2 квартири АДРЕСА_1 та розриваючи
спадковий договір від 18 жовтня 2005 року
та договір про внесення змін від 10
листопада 2005 року до Спадкового
договору в частині прав та обов'язків
ОСОБА_1 перед ОСОБА_4, суд виходив з того,
що дана квартира придбана у шлюбі і в
силу ст. 22 КпШС України, який діяв на час
виникнення правовідносин, відноситься
до права спільної сумісної власності
подружжя, передавалася по спадковому
договору як квартира, яка належить на
праві спільної сумісної власності, за
умовами якого відповідач
зобов'язувався утримувати також і
ОСОБА_4, який в даному випадку також є
відчужувачем, а відповідач зобов'язань,
які покладалися на нього умовами
Спадкового договору та Договору про
внесення змін виконував не належним
чином, грошової винагороди не надавав,
не забезпечував лікувальними засобами.
А доказів, які б свідчили протилежне
відповідач не подав.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна, оскільки
вони суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про шлюб від 06 грудня
2012 року (повторне) 19 січня 1990 року
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб,
актовий запис №36.

Згідно довідки ЖЕК-12 ЖБК, яка видана 10
лютого 1994 року №983, ОСОБА_7 проживає в
кооперативній квартирі по Київській,
5/53 в м.Тернополі, пайовий внесок за
квартиру в сумі 4974,20 грн. виплачений
повністю.

Із довідки ТОВ «Совр-1» від 20 листопада
2013р. №118 вбачається, що 22 травня 1980 року
сплачений перший внесок в сумі 2086 крб.
Наступні пайові внески одночасно 3% за
користування позикою сплачувалися в
такому порядку: 1981р. - 209,53 крб., 1982р. - 206,09
крб., 1983р. - 328,09 крб., 1984р. - 0,00 крб., 1985р. -
284,25 крб., 1986р. - 151 крб., 1987р. - 201,54 крб., 1988р.
- 200,51 крб., 1989р. - 693,77 крб., 1990р. - 96,00 крб.,
1991р. - 604,00 крб., 1992р.-1993р. - 0,00 крб., 10.02.1994р.
в сумі 372 крб. було сплачено повністю і
виплачена квартира АДРЕСА_1.

22 лютого 1994 року Тернопільським
міським бюро технічної інвентаризації
видане реєстраційне посвідчення,
згідно якого квартира по АДРЕСА_1.
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_7 на підставі довідки ЖЕК-12
Житлово-будівельного кооперативу в м.
Тернополі від 10 лютого 1994 року №983.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в пункті 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з пунктом 1 статті
17 Закону України "Про власність",
відповідних норм ЦК Української РСР та
з урахуванням пункту 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 "Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності". Правила статей 22,
28, 29 КпШС України в цих випадках не
застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17
Закону України "Про власність", який був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР 1963 року визначено, що
сумісною власністю є спільна власність
без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону "Про власність", статті
22 КпШС України), а й майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
або майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю
(пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2
статті 17 Закону України "Про
власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Така сама по суті позиція висловлена в
постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
вересня 2013 року № 6-66цс13.

Виходячи з викладеного не можна
визнати правильним застосування судом
першої інстанцій у справі, статтей 22, 28
КпШС для визнання за позивачем права
власності на половину майна,
придбаного до 1 січня 2004 року, без
установлення факту створення
(придбання) сторонами майна внаслідок
спільної праці, ведення спільного
господарства, побуту та бюджету.

Таким чином, у вирішенні спору належить
врахувати, що оскільки спірні
правовідносини між сторонами у справі
виникли до набрання чинності СК
України - до 1 січня 2004 року, а тому до
відносин, які виникли до 1 січня 2004 року,
застосовуються положення Кодексу про
шлюб та сім'ю України (далі - КпШС
України), яким не передбачено
можливості визнання факту спільного
проживання без реєстрації шлюбу як
підстави для визнання набутого майна
спільною сумісною власністю.

У зв'язку з вищенаведеним колегія
суддів приходить до переконання, що
позивачем не надано належних і
допустимих доказів про участь у сплаті
пайових внесків за час спільного
проживання, оскільки сам по собі факт
спільного проживання без реєстрації
шлюбу в цей період без визначення
ступеня участі працею й коштами в
придбанні спірного житлового будинку
не можуть бути підставою для визнання
права власності на половину спірного
майна.

Крім того, визнаючи право власності на
1/2 кватири, як спільної сумісної
власності, встановивши факт проживання
однією сім'єю з 01 січня 1985 року по 19
січня 1990 року, суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що ОСОБА_7 перший
внесок, та кілька наступних сплачені
за спірну квартиру ще починаючи з 22
травня 1980 року, тобто задовго до
спільного проживання з позивачем. А
тому квартира не може бути їх спільною
сумісною власністю.

У зв'язку з вищенаведеним, підстави для
задоволення позовних вимог та
встановлення факту проживання однією
сім'єю без укладення шлюбу в період з 01
січня 1985 року по 19 січня 1990 року та
визнання права власності на половину
спірного майна відсутні.

Доводи позивача про внесення коштів у
період шлюбу у пай за кооперативну
квартиру не можуть бути підставою для
визнаня права власності на квартиру,
проте це не позбавляє його права
звернутись в суд з позовом про визнання
за ним права на частку у
паєнагромадженні, і у випадку
задоволення позову, дасть йому право
вимагати поділу займаної квартири у
будинку ЖБК на загальних підставах при
можливості такого поділу, за умови
вступу його до кооперативу, або
присудження йому суми, що відповідає
його частині паєнагромадження, коли
він буде цього просити. (п.п.7, 9
постанови пленуму Верховного Суду
України №9 "Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" від 18
вересня 1987 року, чинної на час
винивнення спірних правовідносин).

З матеріалів справи вбачається, що 18
жовтня 2005 року між ОСОБА_7 (відчужувач)
та ОСОБА_1 (набувач) укладено Спадковий
договір, який посвідчений приватним
нотаріусом та зареєстрований в реєстрі
за №6870, та 10 листопада 2005 року внесено
зміни та доповнення до вказаного
спадкового договору, зареєстровано в
реєстрі за №7764, за умовами яких ОСОБА_7
передає після своєї смерті та смерті її
чоловіка ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1
належну на праві власності квартиру
АДРЕСА_1. За згодою сторін на набувача
майна покладаються обов'язки
щомісячно, не пізніше 15 числа кожного
місяця надавати ОСОБА_7 та ОСОБА_4
грошову винагороду в розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, забезпечити ОСОБА_7 та ОСОБА_4
згідно рецептами лікарів належними
лікувальними засобами незалежно від їх
вартості, в разі смерті ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 поховати їх на кладовищі в м.
Тернополі.

Згідно п. 8 Спадкового договору у разі
невиконання набувачем майна
розпоряджень відчужувача, спадковий
договір може бути розірвано судом на
вимогу відчужувача, а також на вимогу
набувача майна у разі неможливості
виконання ним розпоряджень
відчужувача.

З нотаріально поствідченої заяви від 18
жовтня 2005 року, за вх. №344 вбачається, що
ОСОБА_4 дав згоду на передачу його
дружиною ОСОБА_7 по спадковому договору
ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1.

Як вбачаєтсья з свідоцтва про смерть
(повторно) серії НОМЕР_1 від 28 листопада
2012 року ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 1302 Цивільного
кодексу України за спадковим договором
одна сторона (набувач) зобов'язується
виконувати розпорядження другої
сторони (відчужувача) і в разі його
смерті набуває право власності на
майно відчужувача.

Сторонами у спадковому договору,
зокрема, відчужувачем, може бути
подружжя, один із подружжя або інша
особа.

Згідно статті 1308 ЦК Спадковий договір
може бути розірвано судом на вимогу
відчужувача, у разі невиконання
набувачем його розпоряджень, або на
вимогу набувача у разі неможливості
виконання ним розпоряджень
відчужувача.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України в п.28 постанови №7 від 30 травня
2008 року "Про судову правктику у справах
про спадкування" згідно зі статтею 1308
ЦК спадковий договір може бути
розірвано на вимогу відчужувача або
набувача. За змістом цього правила інші
особи, у тому числі спадкоємці
відчужувача, не можуть пред'явити
вимоги про розірвання спадкового
договору.

Згідно приписів ст. 1306 ЦК України
предметом спадкового договору може
бути майно, яке належить подружжю на
праві спільної сумісної власності, а
також майно, яке є особистою власністю
будь-кого з подружжя.

Таким чином, при розпорядженні
особистим майном одним з подружжя
"участь" другого з подружжя, про яку
йдеться у назві ст. 1306 ЦК, не може
виражатися у тому, щоб виступати його
стороною. Однак відчужувач може
покласти на набувача виконання
обов'язків на користь другого з
подружжя.

Як вбачається зі змісту спадкового
договору від 18 жовтня 2005 року та
договору про внесення змін та
доповнень до спадкового договору від 10
листопада 2005 року відчужувачем у
договорі є ОСОБА_7, а набувачем - ОСОБА_1
і саме вони мали право ставити вимогу
про розірвання спадкового договору. А
ОСОБА_4, як другий з подружжя, який не є
співвласником спірної квартири, а є
лише другим з подружжя на користь якого
відчужувач ОСОБА_7 поклала на ОСОБА_1
виконання обов'язку надавати грошову
винагороду та забезпечувати його
ліками, і в разі його смерті поховати на
кладовищі м.Тернополя, не може
виступати в ролі відчужувача з
набуттям права ставити вимогу про
розірвання договору, а має право лише
вимагати від ОСОБА_1 виконання умов
даного договору.

Враховуючи вищенаведені обставини,
колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до переконання в тому, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
треті особи ТОВ "Совр-1", приватний
нотаріус ОСОБА_5, про встановленя факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнаня права
власності на 1/2 частину квартири,
розірвання спадкового договору та
договору про внесення змін до
спадкового договору - відмовити. У
зв'язку з цим, підлягає до скасування і
додаткове рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 18 лютого 2014
року

На підставі викладеного і керуючись
статтями 307; 309; 313; 316, 317; 319; 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 грудня 2013
року та додаткове рішення
Тернопільського міськрайонного суду
від 18 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Совр-1", приватний
нотаріус ОСОБА_5, про встановленя факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнаня права
власності на 1/2 частину квартири,
розірвання спадкового догвоору та
договору про внесення змін до
спадкового договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Б.І. Сташків