Справа №591/2391/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/1524/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 48
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Маслова В.
О. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою її
представником ОСОБА_4,

на заочне рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 16 липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
треті особи: служба у справах дітей
Сумської міської ради, відділення
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб м. Суми, про надання
дозволу на виїзд малолітньої дитини за
межі України,

в с т а н
о в и л а:

Заочним рішенням Зарічного районного
суду м. Суми від 16 липня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким надати дозвіл ОСОБА_3 на
виїзд за межі України до будь-якої
країни світу з малолітньою дитиною
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька
ОСОБА_5, до досягнення дитиною
повноліття.

Зазначає, зокрема, що в позові
ставиться питання надати дозвіл на
вивіз дитини за межі України до
досягнення нею повноліття, а тому не
можна зазначити конкретну країну для
виїзду, оскільки до повноліття дитини
ще багато часу. Крім того, батько дитини
не займається його вихованням, не
піклується про його розвиток, має іншу
сім'ю, працює за кодоном і в той же час
перешкоджає матері займатися
вихованням дитини.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивачки та її представника
ОСОБА_4, які підтримали скаргу з
мотивів, в ній викладених, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

09 квітня 2014 року представник позивачки
ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним
позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 05
червня 2004 року по 24 вересня 2009 року
ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_5 від якого мають
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є
відповідач.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 24 вересня 2009 року шлюб між
сторонами розірвано, неповнолітній
син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився
проживати з матір'ю.

На сьогоднішній день ОСОБА_3 має
можливість виїжджати зі своїм сином
на оздоровлення до іншої країни світу,
однак для цього їй потрібен дозвіл
батька дитини для оформлення проїзного
документа на дитину. Позивачка
неодноразово зверталась до ОСОБА_5 з
проханням надати їй згоду на вивіз
сина до усіх країн світу, в тому числі
до країн Європи, але отримувала
негативну відповідь, а саме: відмову
надати дозвіл на виїзд з дитиною за
кордон. Будь-яких пояснень з приводу
даної відмови чи обґрунтованих мотивів
своєї незгоди відповідач не надав.

Після розлучення відповідач, всупереч
положенням СК України фактично
залишив виховання сина, не цікавиться
його життям та долею, не піклується про
його здоров'я, духовний та моральний
розвиток.

Вважає, що відповідач своєю
необґрунтованою відмовою у наданні
такого дозволу обмежує права матері, а
також особисті права і інтереси
малолітнього сина, створює суттєві
перешкоди у їх реалізації, позбавляє
дитину права на вільне пересування,
розвиток його особистості та
світогляду.

Просив надати дозвіл ОСОБА_3 на виїзд
за межі України до будь-якої країни
світу з малолітньою дитиною - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_5 до
досягнення дитиною повноліття.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
надала суду належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
відповідач чинить перешкоди у виїзді
дитини за кордон, позовні вимоги не
містять зазначення країни, терміну та з
якою метою вимагається надання дозволу
на виїзд дитини; надання дозволу на
виїзд дитини без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку надається
виїзд дитини суперечить нормам
матеріального права щодо рівності
прав та обов'язків батьків відносно
виховання дитини та фактично може
позбавити відповідача як батька
можливості брати участь у вихованні
дитини та спілкуванні з ним.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що з 05
червня 2004 року по 24 вересня 2009 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5, 6).

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 11 вересня 2009 року шлюб між
сторонами розірвано (а.с.7). Дитина
проживає разом з матір'ю ОСОБА_3

Згідно ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції
України сім'я, дитинство, материнство і
батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права
дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року,
яка набрала чинності для України 27
вересня 1991 року, передбачено, що в усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Дитині
забезпечується такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом або іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист і
надані можливості та сприятливі умови,
які б дозволяли їй розвиватися фізично,
розумово, морально, духовно та у
соціальному розумінні здоровим та
нормальним шляхом і в умовах свободи та
гідності.

У статті 141 СК України визначено
рівність прав і обов'язків батьків
відносно дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.3 ст. 313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України"
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).
За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до п. п. 3, 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції
Постанови Кабінету Міністрів України
від 25 серпня 2010 року № 724):

3. Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, здійснюється
за згодою обох батьків
(усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх
супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку.

4. Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою
згодою другого з батьків із
зазначенням у ній держави спрямування
та відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо
другий з батьків відсутній у пункті
пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди
другого з батьків:

у разі пред'явлення документів або
їх нотаріально засвідчених копій,
зокрема:

рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Заявляючи позов про надання дозволу
на виїзд дитини за межі України,
позивач не зазначила у позові обставин,
за відсутності яких у суду не було
підстав для визнання позову
обґрунтованим. Зокрема, вона не вказала
як у позові, так і під час розгляду
справи в місцевому та апеляційному
судах про те, до якої саме країни вона
збиралась чи збирається виїжджати за
кордон та на який термін, чи буде
відповідати виїзд малолітнього сина за
межі України його інтересам, які умови
проживання /тимчасового перебування/
мав би малолітній ОСОБА_6 за кордоном,
чи не порушувались би при цьому права
відповідача на спілкування з сином та
інше.

Позивач на доведення позову лише
зазначала, що вона неодноразово в
телефонній розмові просила
відповідача надати дозвіл на виїзд,
проте той відмовляв у цьому, не
наводячи мотивів; один раз відповідач
надав дозвіл на виїзд дитини до
Російської Федерації.

Позивачка обмежилась поясненнями про
те, що вона має намір показати дитині
інші країни, оздоровити його, вважає, що
вона як мати повинна мати право
зробити це у будь-який час, сама
вирішувати питання, коли і куди
вивозити дитину з урахуванням його
прав та інтересів.

Суд вірно визначився в тому, що
відсутні правові підстави для надання
дозволу на виїзд дитини без згоди
батька без обмеження будь-яким
терміном та без зазначення країни, в
яку дозволяється виїзд дитини,
врахував, що надання за рішенням суду
дозволу на майбутнє на постійні виїзди
дитини за кордон без згоди батька буде
суперечити вищевказаним нормам
матеріального права, які визначають
рівність прав та обов'язків батьків
відносно виховання дитини, оскільки
фактично в порушення вимог ст. ст. 153, 157
СК України позбавлять батька дитини
можливості брати участь у її вихованні
та можливості спілкування з нею.
Матеріали справи не містять доказів
відмови відповідача у наданні дозволу
на виїзд дитини за межі України до
конкретної країни на конкретний
термін.

Таким чином, обставини, на які
посилається представник позивача, були
предметом дослідження суду першої
інстанції і отримали об'єктивну оцінку.
Представник позивача не навів у
апеляційній скарзі фактів, які б
підтвердили необґрунтованість рішення
суду, свідчили б про наявність підстав
для задоволення скарги.

За таких обставин оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її
представником ОСОБА_4, відхилити.

Заочне рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 16 липня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -