У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Висоцької В.С.,Ступак О.В.,Кафідової
О.В.,Фаловської І.М.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЗМБТІ» про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
виселення та скасування державної
реєстрації права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_8, ОСОБА_9 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 3 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 2
вересня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і
ОСОБА_9, недійсним, виселення ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 із зазначеної квартири та
скасування державної реєстрації права
власності.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 20 січня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 3 квітня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення про
задоволення позову.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 2 вересня 2011 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_8 і ОСОБА_9, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_10
та зареєстрованим у реєстрі за № 3627.

Виселено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із квартири
АДРЕСА_1

Скасовано державну реєстрацію права
власності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на квартиру
АДРЕСА_1, за номером 33829303, запис у книзі
реєстрації № 235 за номером 36338.

Не погодившись із рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 звернулися до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просили скасувати оскаржуване судове
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 грудня 1979 року
на підставі ордеру квартира
АДРЕСА_1, була видана ОСОБА_11 на сім'ю з
чотирьох осіб, яка складалася з неї,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Син ОСОБА_14 - ОСОБА_6, народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проживав разом з
матір'ю, яка загинула НОМЕР_1 року.

Розпорядженням голови Хортицької
районної державної адміністрації № 378
від 8 лютого 2000 року над ОСОБА_6
встановлено опіку, опікуном призначена
ОСОБА_15 Цим же розпорядженням за ОСОБА_6
було закріплено частину житлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

15 лютого 2011 року ОСОБА_13 звернувся до
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя з позовом про визнання
ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування вищезазначеною квартирою
та зобов'язання ВГІРФО Хортицького РВ
ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій
області зняти його з реєстраційного
обліку. Заочним рішенням Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 28
березня 2011 року позов ОСОБА_13 було
задоволено.

Розпорядженням голови Хортицької
районної державної адміністрації від
23 травня 2011 року №130р , заява ОСОБА_13
про приватизацію задоволено, прийнято
рішення про передачу квартири АДРЕСА_1
у приватну власність. На підставі цього
розпорядження було видано свідоцтво
про право власності на житло № 44 серії
САС №550832.

За договором купівлі-продажу 16 червня
2011 року ОСОБА_13 продав цю квартиру
ОСОБА_7, який 2 вересня 2011 року відчужив
її ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 28 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 11 січня 2012 року, в задоволенні
позову ОСОБА_13 до ОСОБА_6 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
відмовлено.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 23 серпня 2012 року
приватизацію квартири АДРЕСА_1 визнано
незаконною, свідоцтво про право
власності № 44 від 23травня 2011 року -
недійсним.

Рішенням Хортицького райсуду м.
Запоріжжя від 18 червня 2013 року визнано
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 16 червня 2011
року між ОСОБА_13 та ОСОБА_7, який було
посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_16 та зареєстровано в
реєстрі за № 1204.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
зазначав, що договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 і ОСОБА_9, є недійсним, так як
його було укладено неналежною особою,
яка не мала права відчужувати майно.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач,
пред'являючи до суду позов про визнання
правочину недійсним, обрав неналежний
спосіб захисту цивільного права, адже
його право підлягає захисту на
підставі частини 1 статті 388 ЦК України.

Апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасував та ухвалив нове
рішення про задоволення позову з
посиланням на статті 203, 215 ЦК України та
зазначав, що позивач не заявляв вимоги
про витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Однак з висновками судів повністю
погодитися не можна, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК
України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції зазначив, що права
позивача можуть бути захищені з
урахуванням частини 1 статті 388 ЦК
України, але не звернув уваги на те, що
позов про витребування майна з чужого
незаконного володіння може бути
пред'явлено лише його власниками.
Натомість судом першої інстанції
встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є
власністю територіальної громади.

Крім цього згідно з частиною 1 статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу.

Відповідно до положень частини 2 статті
15 ЦК України кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

У пункті 1 резолютивної частини рішення
Конституційного Суду України від 1
грудня 2004 року № 18-рп/2004 розтлумачено,
що поняття «охоронюваний законом
інтерес», що вживається в частині 1
статті 4 ЦПК України та інших законах
України у логічно-смисловому зв'язку з
поняттям «права», треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Зазначені положення ЦК України
підлягають застосуванню в тому разі,
якщо позивач не домагається
відновлення свого майнового права, яке
було предметом оспорюваного правочину,
але охоронюваний законом інтерес може
бути захищено шляхом повернення сторін
договору до первісного стану в
результаті визнання цього правочину
недійсним.

Ухвалюючи рішення про визнання
правочину недійсним, суд апеляційної
інстанції у порушення вимог ЦПК
України належним чином не обґрунтував
свого висновку, не звернув уваги на те,
що ОСОБА_6 не є стороною оспорюваного
правочину, крім того не з'ясував
питання про те, чи є позивач
заінтересованою особою, у чому полягає
його охоронюваний законом інтерес щодо
квартири АДРЕСА_1, та чи було його
порушено, а у разі порушення такого
інтересу - питання про спосіб його
захисту.

Також апеляційний суд не зазначив у
рішенні правових підстав виселення
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із квартири АДРЕСА_1 та
скасування державної реєстрації права
власності на неї.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили усіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_9
задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 20 січня 2014 року та
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 3 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова О.В. Ступак І.М.
Фаловська