інстанції Бондаренко О.В.Провадження №
22-ц/780/2670/14 Доповідач у 2 інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 травня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності на 1/2 частину квартири
як частку у майні подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із вказаним вище позовом, який
надалі уточнила і мотивувала тим, що із
13 листопада 2007 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 Шлюб
розірвано рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 23 жовтня 2012 року. Вказувала, що в
період шлюбу 30 липня 2010 року вони
придбали на ім'я чоловіка двохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 51
кв.м., жилою площею 27,44 кв.м., яка є їх
спільною власністю подружжя і вона має
право на її 1/2 частину. Посилалася, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер і
спадщину після його смерті за
заповітом прийняла дочка померлого -
відповідач у справі ОСОБА_2, яка не
визнає її право на 1/2 частину квартири.
Вказувала, що вона не має змоги
отримати в нотаріальній конторі
свідоцтво про право власності на
половину квартири як частку у майні
подружжя, поскільки на момент смерті
ОСОБА_4 вони не перебували у шлюбі. У
зв'язку із наведеним просила
встановити факт, що квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю її і
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та
визнати за нею право власності на 1/2
частину вказаної квартири.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 лютого 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким її
вимоги задоволити у повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 із 13 листопада 2007 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 23 жовтня 2012 року
(а.с.6,15). В період шлюбу 30 липня 2010 року
вони на ім'я ОСОБА_4 придбали за
договором купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.7).

Також судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер.
Спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_4 прийняла його донька ОСОБА_2,
якій померлий заповідав усе майно.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира є спільним майном подружжя,
проте оформлення одним із подружжя у
разі смерті іншого подружжя прав на
нерухоме майно відбувається в
нотаріальному порядку шляхом видачі
пережившому подружжю свідоцтва про
право власності на частку у спільному
майні подружжя. Поскільки позивачка не
зверталася до держнотконтори за
видачею свідоцтва, то підстави для
задоволення її позову відсутні.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками, оскільки суд у
порушення вимог статей 213, 214 ЦПК
України в достатньому обсязі не
визначився із характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Висновки суду про необхідність і
можливість оформлення позивачкою
свідоцтва про право власності на
частку у спільному майні подружжя в
нотаріальном упорядку є хибними і
суперечать положенням ст.ст.34, 71 Закону
України «Про нотаріат» і п.2 глави 11
Порядоку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року
№ 296/5, які передбачають видачу
нотаріусами свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя в разі смерті одного з
подружжя. За змістом наведених
правових норм таке свідоцтво може бути
видане, якщо подружжя перебувало у
зареєстрованому шлюбі на момент смерті
одного з них. Наведене підтверджується
прямою вказівкою у п.2.1. Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, що при видачі свідоцтва
нотаріус вимагає документ, який
посвідчує шлюбні відносини, в порядку,
встановленому чинним законодавством.

Суд залишив поза увагою, що на момент
смерті ОСОБА_4, тобто станом на
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивачка не
перебувала з останнім у
зареєстрованому шлюбі і не мала
статусу пережившого пожружжя, а відтак
підстави для видачі їй свідоцтва в
нотаріальному порядку відсутні.

Крім того, згідно ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Згідно ст.15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом вказаних норм, об'єктом
захисту є порушене, невизнане або
оспорюване право чи цивільний інтерес,
і саме вони є підставою для звернення
особи за захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги на
те, що відповідачі не визнають право
позивачки на половину квартири,
мотивуючи це тим, що спірну квартиру їх
батько ОСОБА_4 придбав за власні кошти і
помешкання не є спільної власністю
подружжя,

тобто відповідачі не визнають право
позивачки на 1/2 частину квартири. Отже,
у справі наявний спір про право, який
підлягає вирішенню в порядку
цивільного судочинства.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення з
наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються
статтями 60,70 СК України відповідно до
положень яких майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу спільного
майна подружжя їх частки визнаються
рівними.

Поскільки судом незаперечно
встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 набута ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в період
зареєстрованого шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю подружжя, то суд
задовольняє вимоги та визнає за
позивачкою право власності на 1/2
частину квартири.

Вимоги в частині встановлення
юридичного факту, що спірна квартира є
спільною сумісною власністю
задоволенню не підлягають, поскільки
спір вирішено по суті і права позивачки
захищено шляхом визнання за нею права
власності на половину квартири.

Колегія суддів вважає
необгрунтованими посилання
відповідачів на те, що спірну квартиру
їх батько придбав за власні кошти і
помешкання не є спільною власністю
подружжя, поскільки до суду першої
інстанції не надано жодного доказу на
підтвердження таких доводів і
відповідних вимог відповідачами не
заявлялося.

Згідно приписів ст.88 ЦПК України суд
стягує з ОСОБА_2 на користь позивачки
судові витрати пропорційно розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити
частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 лютого 2014 року скасувати і
ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51
кв.м., житловою площею 27,44 кв.м.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 1400 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: