Справа № 212/7216/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
Жовтневий районний суд міста Кривого
Рогу,

в складі: головуючого судді - КУЛІГІНОЇ
Т. Д., при секретарі - КУРДЕЛЯС А.О., за
участю представника позивача - КОЗІНОЇ
Н.В., представника відповідача -ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, у залі суду міста Кривого
Рогу цивільну справу за позовом
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
«КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТ БАНК» до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

В С Т А
Н О В И В:

Позивач Публічне Акціонерне
товариство «Комерційний Банк «Приват
Банк» (ПАТ КБ «Приват Банк») звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості.

Представник позивача, ПАТ КБ «Приват
Банк», в судовому засіданні - Козіна Н.В.
підтримала позовні вимоги ПАТ КБ
«Приват Банк» до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості, в повному обсязі, та
просила суд стягнути з ОСОБА_5 на
користь позивача 23 983 грн. 43 коп., за
кредитним договором № б/н від 07.07.2006
року та стягнення судових витрат в
розмірі 239 грн 83 коп.

Представник відповідача ОСОБА_5, в
судовому засіданні - ОСОБА_3, позовні
вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_5
про стягнення заборгованості, не
визнав в повному обсязі, в зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
який просив застосувати до
правовідносин між позивачем та
відповідачем.

Дослідивши надані суду письмові
докази, вислухавши сторони, суд прийшов
до висновку про те, що позов ПАТ КБ
«Приват Банк» до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості - задоволенню не
підлягає, за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
між позивачем ПАТ КБ «Приват Банк» та
відповідачем ОСОБА_5 07.07.2006 року було
укладено договір № б/н, відповідно до
якого відповідач ОСОБА_5 07.07.2006 року
отримав кредит у розмірі 5 900.00 грн., у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну карту зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36.00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач ОСОБА_5
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та Банком Договір,
підтверджується підписом у заяві.

До позовної заяви позивачем додано
примірники вказаних документів, а саме:
заява з Умовами надання банківських
послуг, Правилами користування
платіжною карткою, які і складають
кредитний договір № б/н від 07.07.2006 року
на якій останній у своїй позовній заяві
посилається як на правову підставу для
стягнення заборгованості, яка виникла
внаслідок не належного виконання
відповідачем, грошового зобов'язання
саме за цим договором, а також
обґрунтовує на підставі нього
стягнення відсотків за користування
кредитними коштами та штраф у зв'язку
із невиконанням відповідачем, своїх
зобов'язань саме за цим договором.

З п.9.12. доданих позивачем ПАТ КБ
«Приват Банк» до позовної заяви Умов та
правила надання банківських послуг
зазначено (мовою оригіналу) вбачається,
що: «Договор действует в течение 12
месяцев с момента подписания. Если в
течение єтого срока одна из сторон не
проинформирует другую сторону о
прекращении действия Договора. Он
автоматически лонгируется на такой же
срок.»

З огляду на встановлені судом
обставини правовідносин між позивачем
та відповідачем (сторонами у договорі),
наявним небажанням відповідача
продовжувати строк дії договору, є його
невиконання, як однією з сторін
договору, що на думку суду є найбільш
вагомою підставою для припинення
строку дії договору, з боку сторони (ПАТ
КБ «Приват Банк»), яка виконала (або
виконує) умови договору належним чином.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що посиланням на Умови та
правила надання банківських послуг,
неможливо жодним чином ідентифікувати,
оскільки вони не містять потрібних
реквізитів, а саме дати їх прийняття
або терміну їх дії, окрім того не де не
значиться, що відповідач був
ознайомлений саме з цим документом при
підписання заяви.

В своїй позовній заяві позивач ПАТ КБ
«Приват Банк», яким документом (чи
рішенням), та коли саме, затвердженні
вказані Умови та правила надання
банківських послуг, а таким чином,
вказаний документ можна вважати не
належним та недопустимим доказом для
застосування цивільно-правової
відповідальності відповідача,
оскільки, відповідно до ст. 57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Тобто, доказами можуть бути будь-які
фактичні дані, в тому числі і умови та
правила надання банківських послуг, як
письмовий доказ, на підставі якого суд
повинен встановити наявність обставин,
що обґрунтовують вимоги позивача щодо
наявності у відповідачів
заборгованості за договором
банківського кредиту, не виконання за
цим договором грошового зобов'язання
та настання цивільно-правової
відповідальності, виходячи саме з умов
договору як письмового доказу.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Положення ст. 59 ЦПК України, регулює
питання допустимості доказів,
передбачено, що суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та
подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Таким чином, позивач як сторона по
справі, зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог, зокрема щодо
виникнення договірних правовідносин
позики між сторонами на підставі
договору банківського кредиту та не
виконання відповідачем взятих на себе
договором грошових зобов'язань -
подавши суду відповідний оригінал
договору банківського кредиту або ж
його належним чином завірену копію,
оскільки обов'язок подання доказів
покладається на сторін.

Доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, тому подання позивачем
доказів на підтвердження наведених
вище обставин є обов'язковим, оскільки
в цій частині між позивачем та
відповідачем виник спір про право, і
такі докази матимуть значення для
ухвалення рішення у справі.

Виходячи з вищеперерахованих вимог
цивільного процесуального
законодавства, очевидним є те, що
позивач повинен подати в рахунок
обґрунтування всіх тих обставин, на які
він посилається як на підставу для
задоволення його вимог, і на підставі
яких суд в подальшому встановить
наявність або відсутність підстав для
задоволення позову чи відмови у його
задоволенні, - повинні бути виключно
належними та допустимими.

Відповідно до ст. 179 Цивільного
процесуального кодексу України,
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.185
Цивільного процесуального кодексу
України передбачає - у разі подання
заяви про те, що доданий до справи або
поданий до суду особою, яка бере участь
у справі, для ознайомлення документ
викликає сумнів з приводу його
достовірності або є фальшивим, особа,
яка подала цей документ, може просити
суд виключити його з числа доказів і
розглядати справу на підставі інших
доказів.

Пленум Верховного суду України в п. 28
Постанови «Про застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12.06.2009 року за № 2
роз'яснив, що «…якщо при дослідженні
письмових доказів особою, яка бере
участь у справі, буде подана заява про
те, що доданий до справи або поданий
іншою особою для ознайомлення документ
викликає сумнів з приводу його
достовірності або є фальшивим,особа,
яка подала цей документ, може
відповідно до частини другої статті 185
ЦПК просити суд виключити його з числа
доказів і розглядати справу на
підставі інших доказів. При
відсутності з її боку таких
процесуальних дій, особа, яка подала
заяву, має згідно із загальними
правилами доказування (стаття 60 ЦПК )
подати відповідні докази, що
спростовують значення відомостей
оспорюваного документа і могли бути
підставою неприйняття його до уваги
під час оцінки доказів. У разі
необхідності за клопотанням особи, яка
зробила таку заяву, суд відповідно до
правил частини четвертої статті 10 ЦПК
сприяє їй у збиранні цих доказів
(призначає експертизу, витребовує
інформацію від особи, за іменем якої
видано документ, оголошує перерву або
відкладає розгляд справи, якщо це
потрібно, тощо)…».

Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови «Про
застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» від 12.06.2009 року за № 2, Пленум
Верховного суду України звернув увагу
на наступне: «…розглядаючи справи,
судам слід неухильно виконувати вимоги
статей 58, 59 ЦПК про належність і
допустимість доказів…», «…виходячи з
принципу процесуального рівноправ'я
сторін та враховуючи обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на які
вона посилається, необхідно в судовому
засіданні дослідити кожний доказ,
наданий сторонами на підтвердження
своїх вимог або заперечень, який
відповідає вимогам належності та
допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК ) в
порядку, передбаченому статтями 185, 187,
189 ЦПК…».

Таким чином, Умови та правила надання
банківських послуг, примірник якого
було надано позивачем по справі та
Наказ «про запровадження спрощеної
форми укладання договору» за № С-89 від
24.05.2005 року, який було надано по запиту
суду представником позивача та на які
представник позивача в судовому
засіданні посилається як на доказ, як
обґрунтування задоволення своїх вимог
заявлених в позові - з підстав
передбачених ст. ст. 57, 59, 60 Цивільного
процесуального кодексу України є не
допустимим доказом та засобом
доказування по справі, оскільки Умови
та правила надання банківських послуг
не містять підпису відповідача ОСОБА_5,
та, крім того, не можливо встановити з
якого часу він діє та чи діяв він при
укладенні договору, тобто, цивільних
правовідносин між банком та
відповідачем, а зазначений вище наказ
не підтверджує які саме Умови та
правила надання банківських послуг
діяли на момент одержання кредиту,
оскільки до Наказу про запровадження
спрощеної форми укладання договору» не
додано Умови та правила надання
банківських послуг діяли на момент
одержання кредиту. Окрім того наданий
представником наказ не оформлений
належними чином, а саме не містить
підпису Голови правління Приват Банку
та до нього не додано додатків на які
йдеться посилання в тексті наказу,
також невідомо чи діяв зазначений
наказ в день підписання заяви про
відкриття кредитного рахунку.

Таким чином, виходячи з підстав,
визначених в ст. 185 Цивільного
процесуального кодексу України суд не
може прийняти зазначені вище документи
до уваги, оцінюючи надані позивачем
письмові докази.

Крім того, з підстав передбачених ст.
59 Цивільного процесуального кодексу
України, яка регулює питання
допустимості доказів, суд зобов'язаний
не брати до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. До таких доказів відносяться і
фальшиві (підроблені) докази у вигляді
документів, які одержані з порушенням
порядку встановленого законом. Зокрема
такий документальний доказ як правочин
у вигляді договору банківського
кредиту повинен був бути отриманий
позивачем шляхом його укладання, що
передбачає в даному випадку викладення
умов кредитного договору у вигляді
єдиного документу та його підписання
сторонами, але в даному випадку
кредитний договір складається з двох
документів, а саме заяви від 07.07.2006 року
та умов та правил надання банківських
послуг, які відповідно до вказаної
заяви є невід'ємною частиною
кредитного договору.

Відповідно до ст. 207 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою. Використання при вчиненні
правочинів факсимільного відтворення
підпису за допомогою засобів
механічного або іншого копіювання,
електронного підпису або іншого
аналога власноручного підпису
допускається у випадках, встановлених
законом, іншими актами цивільного
законодавства, або за письмовою згодою
сторін, у якій мають міститися зразки
відповідного аналога їхніх
власноручних підписів.

Крім зазначеного, в економічне
обґрунтування позовних вимог позивач
ПАТ КБ «Приват Банк» надав розрахунок
заборгованості за договором б/н від
07.07.2006 року, укладеного між ПАТ КБ
«Приват Банк», та відповідачем -
ОСОБА_5, станом на 31.05.2013 року.

Зазначений документ також не може
бути допустимим доказом, оскільки
підписаний неналежною особою, а саме
представником банку, який не є
економістом, або бухгалтером а також
вказаний розрахунок викладено в
вигляді таблиці з якої не можливо
встановити яким саме чином проводився
розрахунок та на підставі яких формул,
тобто, вказаний розрахунок є
економічно не обґрунтованим.

Крім того, відповідно до п.9.6. доданих
позивачем ПАТ КБ «Приват Банк» до
позовної заяви Умов та правила надання
банківських послуг зазначено (мовою
оригіналу): «При ну левом остатке
средств на неактивном Картсчете карти
последний закрывается», а як видно з
повної інформації розрахунків (наданих
відповідачем ОСОБА_5) неактивність
картки-рахунку очевидна на 02.08.2006 року),
з чого слід зробити єдиний можливий
висновок про те, що 02.08.2006 року
картковий рахунок ОСОБА_5 повинен був
бути закритим.

Разом з тим, відповідно до заяви
відповідача ОСОБА_5 на отримання
кредиту в розділі «Кредитна картка»
зазначено, що «Срок действия
кредитного лемита: соответствует сроку
действия карти»

Строк дії Кредитної картки
(персональна) № 4149….3219 збіг 06.2009 року,
що підтверджено фотокопією кредитно
кратки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.549 Цивільного
кодексу України - Штрафом є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання.

Відповідно до с. 3 ст. 549 Цивільного
кодексу України Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ст.536 Цивільного
кодексу України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

При цьому слід зазначити, що графік
платежів, який є складовою частиною
договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку
дії договору сторони встановили і
строки виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254
Цивільного кодексу України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Відповідно до вимог ст. 631 Цивільного
кодексу України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.631
Цивільного кодексу України реалізація
прав та обов'язків сторін договору
здійснюється в межах його строку, а
притягнути до відповідальності
сторону договору, що її порушила
можливо лише за ті порушення, які мали
місце під час дії договору, тобто,
нарахування процентів та пені поза
межами строку дії договору є
незаконним.

Як вбачається з тексту Заяви, яка була
підписана, з одного боку позивачем, та з
іншого - відповідачем ОСОБА_5 07.07.2006
року, в п. 2.3.1. Договору, повна оплата
відповідачем за Договором мала бути
здійснена до 22.09.2008 року включно.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ПАТ КБ «Приват Банк», фактично
звернувся до суду з позовною заявою
19.08.2013 року (вх..№22122).

Відповідно до встановлених в судовому
засіданні обставин, позивач ПАТ КБ
«Приват Банк» довідався про порушення
свого права на отримання належного
виконання відповідачем ОСОБА_5 умов
кредитного договору № б/н від 07.07.2006
року, щонайменше що 22.09. 2008 року, і таким
чином, початок строку позовної
давності слід рахувати з 23.09.2008 року, а
таким чином, загальний строк позовної
давності у 3 роки щодо вимоги про оплату
за кредитним договором № б/н від 07.07.2006
року, сплив 23.09.2011 року.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу, що передбачено ст.256
Цивільного кодексу України. Загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, відповідно до ст.
257 Цивільного кодексу України.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог: про
стягнення неустойки (штрафу, пені),
передбачено п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного
кодексу України.

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, як зазначено в ч. 1
ст.261 Цивільного кодексу України, тобто
перебіг позовної давності
визначається з моменту, коли у особи
виникло право звернення до суду.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного
кодексу України - Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного
кодексу України - Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Вказаний період знаходиться за
межами позовної давності для стягнення
заборгованості за кожним платежем, як
то випливає з правової позиції
Верховного Суду України, що була
висвітлена судом при розгляді справи
№6-116цс13 у постанові від 06.11.2013 року,
відповідно до ст.261 Цивільного кодексу
України початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов. Перебіг позовної
давності за вимогами кредитора, які
випливають з порушення боржником умов
договору (графіка погашення кредиту)
про погашення боргу частинами
(щомісячними платежами) починається
стосовно кожної окремої частини, від
дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу. У разі
порушення боржником строків сплати
чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч.2 ст.1050
Цивільного кодексу України кредитор
протягом усього часу - до встановленого
договором строку закінчення виконання
останнього зобов'язання вправі заявити
в суді вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики (разом з
нарахованими процентами - ст.1048
Цивільного кодексу України), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів. У разі
встановлення у договорі різних видів
цивільно-правової відповідальності за
різні порушення його умов, одночасне
застосування таких заходів
відповідальності не свідчить про
недотримання положень, закріплених у
ст.61 Конституції України щодо заборони
подвійної цивільно-правової
відповідальності за одне і те саме
порушення.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного
процесуального кодексу України
Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові, за ч. 4 ст. 267
Цивільного кодексу України.

Позивач ПАТ КБ «Приват Банк», при
зверненні до суду, та до винесення
рішення судом, не звертався до суду з
заявою (клопотанням) про поновлення
строків позовної давності.

Разом з тим, відповідач звернувся до
суду з клопотанням про застосування
строків позовної давності.

Приймаючи рішення, суд виходить з того,
що при вирішенні спору, що виник, між
позивачем ПАТ КБ «Приват Банк», та
відповідачем ОСОБА_5, відповідно до
умов кредитного договору № б/н від
07.07.2006 року, слід застосувати загальний
строк позовної давності три роки, який
пропущено позивачем ПАТ КБ «Приват
Банк», при зверненні до суду з позовом
про стягнення заборгованості до
відповідача ОСОБА_5 19.08.2013 року.

Аналізуючи надані суду докази, в їх
сукупності, суд прийшов до висновку про
те, що в задоволені позову ПАТ КБ
«Приват Банк до ОСОБА_5 - слід
відмовити, в зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Керуючись ст. ст. 251 - 261, 526, 527, 530, 590, 613,
631, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 60, 79, 80, 88, 212, 214, 215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТ БАНК» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
Апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
міста Кривого Рогу протягом десяти
днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КУЛІГІНА Т.Д.