АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Усика Г.І.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 17.01.2014 у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3,
про стягнення авансу та штрафних
санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду із даним позовом, в якому просив
застосувати наслідки недійсності
нікчемного правочину, стягнути з
відповідача аванс та відсотки за
користування грошовими коштами. В
обґрунтування заявлених вимог
посилався на те, що між сторонами у
справі 26.03.2011 був укладений попередній
договір купівлі-продажу квартири, який
він вважає нікчемним, оскільки не
додержана форма його укладення. А саме,
попередній договір повинен бути
укладений у такій же самій формі, яка
встановлена для основного договору. В
свою чергу, форма договору купівлі
продажу квартири є письмова і договір
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Уклавши
попередній договір, на його виконання,
відповідач отримав від позивача
грошові кошти, проте в подальшому
основний договір укладений не був, а
грошові кошти позивачу не повертають, у
зв'язку з чим позивач вимушений був
звернутися за захистом своїх прав до
суду.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 17.01.2014 у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3,
про стягнення авансу та штрафних
санкцій - відмовлено .

Позивач, вважаючи рішення суду
незаконним та необґрунтованим, подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову. Зазначає,
що судом не в повному обсязі досліджені
обставини справи, невірно встановлені
правовідносини між сторонами договору,
суд невірно розтлумачив спірний
договір, не з'ясувавши його природу,
правомірність отримання та утримання
авансу відповідачем.

Справа 753/19177/13 № апеляційного
провадження:22-ц-796/3959/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Цимбал
І.К.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Представник
позивача в судовому засіданні
підтримав апеляційну скаргу з підстав
викладених у ній, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову.

Відповідач та його представник
заперечували проти доводів
апеляційної скарги, вважають рішення
суду законним і обґрунтованими,
просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
недоведеності позовних вимог, зокрема
не встановлено які саме інші
правовідносини були встановлені між
сторонами, ніж ті, що були передбачені
оспорюваним правочином, в чому саме
проявляється розбіжність між волею
сторін та її зовнішнім виявом, які саме
інші права та обов'язки настали для
сторін, ніж були передбачені
правочином, яку саме користь отримали
сторони або одна з них, внаслідок
оформлення правочину, який позивач
вважає удаваним.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений на підставі повного та
об'єктивного дослідження наданих
сторонами доказів та в повній мірі
відповідає вимогам чинного
законодавства.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що 26.03.2011 між ОСОБА_2
(продавець), ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3
(виконавець) був укладений договір,
предмет якого п.1 визначено - погодження
сторін про передачу та отримання
авансу з метою організації укладання
договору купівлі-продажу належної на
праві власності продавцю (відповідачу)
нерухомості.

В п. 3 даного договору зазначено, що
підтверджуючи наміри укласти договір
купівлі-продажу належної на праві
власності продавцю (відповідачу)
нерухомості покупець передав, а
продавець прийняв суму авансу, для
використання продавцем виключно з
метою організації укладання договору
купівлі-продажу належної на праві
власності продавцю (відповідачу)
нерухомості, як обумовлено в договорі.

Виходячи із змісту даних умов договору
слід погодитись з висновком суду
першої інстанції, що саме цей пункт і
визначає правову природу договору та
дійсне волевиявлення сторін при його
укладанні. А саме, що укладений між
сторонами договір є договором про
наміри.

Згідно ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про
наміри, якщо в ньому немає
волевиявлення сторін щодо надання йому
сили попереднього договору, не
вважається попереднім договором.

Договір, укладений між позивачем і
відповідачем, не містить жодного
пункту (та/або вказівки чи посилання), у
якому б зазначалось про бажання сторін
надати йому сили попереднього
договору. Наявність інших
правовідносин між сторонами судом не
встановлено, так як сторонами не надано
про те відповідних доказів.

Договір про наміри лише підтверджує
волю сторін до вчинення у майбутньому
правочину, у зв'язку з чим сторони взяли
на себе зобов'язання вчинити певні дії
для можливого укладення договору в
подальшому.

Однією із таких дій сторонами
визначена передача покупцем
(позивачем) та прийняття продавцем
(відповідачем) на підтвердження наміру
укладення договору купівлі-продажу
нерухомості суми авансу в розмірі 24000
гривен, що на момент підписання
договору становило суму еквівалентну
3000 доларів США.

Оскільки за умовами договору, сторони
лише домовилися укласти договір
купівлі-продажу нерухомості у
майбутньому, то передана однією зі
сторін грошова сума є авансом, який
підлягає поверненню. Вказана правова
позиція була викладена, зокрема, в
постанові Верховного Суду України від
13 лютого 2013 р. у справі № 6-176цс12.

Разом з тим, згідно з п. 9 договору, у
разі не укладення договору
купівлі-продажу в обумовлений
сторонами строк, з причин залежних від
покупця, останній вважається таким, що
не виконав свої зобов'язання за даним
договором и зобов'язується в
трьохденний строк передати продавцю
неустойку (штраф) в розмірі суми авансу
в наступному порядку : сума авансу
покупцю не повертається та
зараховується продавцем в суму,
належну до передачі неустойки (штрафу),
а продавець зобов'язується оплатити
послуги виконавця в сумі не менше
половини суми неустойки. А отже умовами
укладеного між сторонами договору
передбачена трансформація суми авансу
у неустойку.

Відповідно до п.6. договору, строк його
дії був визначений сторонами до 18.05.2011,
тобто до цього часу сторони повинні
були виконати всі взяті на себе за
договором зобов'язання, визначені
сторонами виключно з метою організації
укладання договору купівлі-продажу
належної на праві власності
відповідачу нерухомості (квартири),
однак, такий договір купівлі-продажу
укладений сторонами не був, через
відсутність коштів у позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Установлюючи презумпцію вини особи,
яка порушила зобов'язання, ЦК України
покладає на неї обов'язок довести
відсутність своєї вини. Особа
звільняється від відповідальності
лише в тому разі, коли доведе
відсутність своєї вини в порушенні
зобов'язання (постанова судових палат у
цивільних та господарських справах
Верховного Суду України від 13 лютого 2013
р. у справі № 6-170цс12).

В матеріалах справи відсутні докази,
які свідчили про відсутність вини
позивача у невиконанні умом договору
наміру, а виходячи із п.9 договору він
вважається саме таким, що порушив
договірні зобов'язання.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин обґрунтованим
вбачається висновок суду першої
інстанції про недоведеність заявлених
позовних вимог.

В оскаржуваному рішенні наведені
мотиви, з яких суд надає перевагу одним
доказам над іншими і його висновки в
цій частині є обґрунтованими.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку про те,
що висновки суду першої інстанції,
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
рішення суду відповідає вимогам
закону, зібраним доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 17.01.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: