У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м. КиївСуддя судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

Гвоздик П.О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 квітня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права на спадкування,

в с т а н о в и в:

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права на
спадкування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13
лютого 2014 року позов задоволено
частково. Встановлено факт проживання
понад п'ять років однією сім'єю ОСОБА_2 з
ОСОБА_4 до часу смерті
останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано
ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги за
законом після смерті ОСОБА_4, а в
решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 квітня
2014 року рішення місцевого суду змінено
в частині обґрунтування відмови в
задоволенні позову, а в решті рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Розглянувши касаційну скаргу, вважаю,
що підстави для відкриття касаційного
провадження відсутні, виходячи з
наступного.

Частково задовольняючи позов, місцевий
суд, з висновками якого в цій частині
погодився й суд апеляційної інстанції
з урахуванням визначеного ст. 11
ЦПК України принципу диспозитивності,
дійшов вірного висновку про
відсутність правових підстав для зміни
черговості одержання права на
спадкування, оскільки підтвердження
того, що спадкодавець через тяжку
хворобу перебував у безпорадному
стані, а позивачка тривалий час
опікувалась ним, матеріально
забезпечувала та надавала іншу
допомогу відсутні.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині обґрунтування відмови в
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції аргументовано виходив із
того, що його висновок в цій частині
ґрунтується на припущеннях, що
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі, якщо
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені в ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Із змісту касаційної скарги та
оскаржуваного рішення апеляційного
суду не вбачається порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені в ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права на
спадкування.

Копію ухвали разом з доданими до
касаційної скарги матеріалами
направити ОСОБА_2.

Касаційну скаргу залишити в суді
касаційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя
П.О. Гвоздик