Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -
Ковалевича С.П.

суддів: Боймиструка
С.В., Василевича В.С.

секретар судового
засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського
районного суду Рівненської області від
18 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕАР» про
поновлення на роботі, стягнення
невиплаченої заробітної плати і
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, затримки у видачі трудової
книжки та моральної шкоди.

Перевіривши докази та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 18 червня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ВЕАР» заборгованість
по розрахункових в сумі 2184 грн. 07 коп. та
500,00 грн. моральної шкоди та судові
витрати по справі в сумі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи, ОСОБА_1 подав на
нього апеляційну скаргу.

В обґрунтування скарги вказує, що у
рішенні суд зазначив, що в судовому
засіданні встановлено, що невиплата
позивачу заборгованості по
розрахункових викликана відсутністю
коштів та фінансовими труднощами
підприємства. Проте, будь-якого
документального доказу на
підтвердження відсутності коштів та
складного фінансового стану
відповідач суду не надав.

Зазначає, що як на доказ проти позовних
вимог суд послався у рішенні на акт
Товариства від 3 червня 2013 року, що
позивач відмовився від отримання
трудової книжки. Вважає, що даний доказ
не може бути належним, оскільки
відсутні будь-які документальні докази
того, що відповідач повідомляв його про
звільнення з роботи 02 червня 2013 року і
пропонував з'явитися за отриманням
трудової книжки. Ніяких доказів
рекомендованих поштових відправлень
на його адресу з названими
пропозиціями відповідач суду не надав.

Посилаючись на викладені
обставини, просить оскаржуване рішення
в частині відмови у задоволенні
позовної вимоги щодо стягнення з ТОВ
«ВЕАР» на його користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням з
роботи, затримкою видачі трудової
книжки та за не проведення розрахунку
при звільненні за період з 2 червня 2013
року по день ухвалення судом рішення у
цій справі скасувати і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким дану позовну
вимогу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 з 15 вересня 2011
року працював оператором котельні ТОВ
«ВЕАР». Відповідно до наказу №68 від
17.05.2013 року йому надано частково
щорічну відпустку тривалістю 14
календарних днів з 20 травня 2013 року по 2
червня 2013 року за період роботи з 15.09.2012
по 14.05.2013 з подальшим звільненням з
роботи.

Наказом №72 від 02.06.2013 року ОСОБА_1,
оператора котельні, 02 червня 2013 року
звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП
України. Відповідно до акту від 03.06.2013
року, ОСОБА_1 відмовився ознайомитися з
наказом про звільнення.

При звільненні з позивачем не було
проведено повного розрахунку по
заробітній платі і відповідно до
довідки №41 від 16.06.2014 року розмір
заборгованості ТОВ «ВЕАР» перед ОСОБА_1
станом на 16.06.2014 року становить 2184,07
гривень.

Таким чином, суд першої інстанції
визнав, що у ТОВ «ВЕАР» наявна
заборгованості перед позивачем по
виплаті заробітної плати під час
розрахунку при звільненні.

Проте, з висновком місцевого суду про
те, що невиплата позивачу
заборгованості по розрахункових
виникла у зв'язку відсутністю коштів та
фінансовими труднощами підприємства,
що розцінюється судом як відсутність
вини власника або уповноваженого ним
органу, а тому підстав для стягнення
заробітку за весь час затримки виплати
належних сум при звільненні немає,
колегія суддів апеляційного суду
погодитися не може виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України
власник, або уповноважений ним орган
зобов'язаний при звільненні працівника
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього кодексу.

З досліджених письмових доказів
вбачається, що з боку відповідача мало
місце порушення вимог ч.1 ст. 47 та ст.116
КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Таким чином законом прямо
встановлена відповідальність
роботодавця за порушення строків
розрахунку при звільненні працівника
та межі (строки) її застосування.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
частині 5 пункту 25 постанови від 24.12.1999
р. №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
не проведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок, є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст.117 КЗпП.

На підставі п.20 Постанови установивши
при розгляді справи про стягнення
заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що
працівникові не були виплачені належні
йому від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі -
наступного дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при не проведенні його до розгляду
справи - по день постановлення рішення,
якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

Таким чином, відсутність коштів та
фінансові труднощі підприємства не
можуть свідчити про відсутність вини
ТОВ «ВЕАР», оскільки незадовільна
господарська діяльність є результатом
дій (бездіяльності) самого товариства і
його посадових осіб.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст.27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100.

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата працівника обчислюється,
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1
відбулося 02 червня 2013 року, середня
заробітна плата позивача повинна
обчислюватися з виплат, отриманих ним
за попередні два місяці роботи.

Згідно розрахунку середньомісячна
заробітна плата ОСОБА_1 за останні два
календарні місяці роботи, що
передували звільненню, становить 1828,56 :
2 = 914,28 грн., а середньоденна заробітна
плата при п'ятиденному робочому тижні
914,28 : 22 = 41,56 грн.

Згідно розрахунку норм тривалості
робочого часу на 2013-2014 рр. при
п'ятиденному робочому тижні кількість
робочих днів становила: з 3 червня 2013
року - 149 робочих днів середній
заробіток 41,56 грн. х 149 робочих днів =
6192,44 грн.; по 02 вересня 2014 року (день
ухвалення рішення суду) - 165 робочих
днів, середній заробіток з 1 січня 2014
року по 02 вересня 2014 року 41,56 грн. х 165 =
6857,40 грн., а всього середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні позивача за період з 3
червня 2013 року по 02 вересня 2014 року
становить 13049,84 грн., які необхідно
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у зв'язку з
незаконним звільненням з роботи, не
заслуговують на увагу, оскільки
поновлення на роботі позивача не
відбулося і такої вимоги він не
ставить, а тому немає підстав і для
стягнення.

Не заслуговують на увагу і доводи в
апеляційній скарзі про стягнення
середнього заробітку за затримку
видачі трудової книжки, оскільки
позивач відмовився від отримання
трудової книжки, що стверджується
актом від 03.06.2013 року, складеним ТОВ
«ВЕАР».

Враховуючи викладені обставини по
справі, рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час затримки виплати
розрахунку при звільненні підлягає
скасуванню з постановленням в цій
частині нового рішення про стягнення з
ТОВ «ВЕАР» на користь ОСОБА_1 13049,84 грн.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 03
червня 2013 року по 02 вересня 2014 року.

В частині стягнення з ТОВ «ВЕАР» на
користь ОСОБА_1 заборгованості по
розрахункових та моральної шкоди
рішення суду першої інстанції не
оскаржене, а тому, у відповідності до ч.
1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку"
апеляційним судом не перевіряється.

На підставі наведеного, ст.ст.47, 116, 117
КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про
оплату праці», керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
309, 313, 314, 316 , 317, 319, 323-325 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 18 червня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позовної вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати розрахунку при звільненні
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВЕАР» на користь
ОСОБА_1 13049,84 грн. середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні за період з 03 червня 2013 року
по 02 вересня 2014 року.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право
оскаржити рішення апеляційного суду
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
С.П. Ковалевич

Судді:
С.В. Боймиструк В.С.
Василевич