Справа № 1326/5920/12
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/5243/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів:
Тропак О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря
Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, до яких приєдналося Товариство
з обмеженою відповідальністю (ТзОВ)
«Львівавтокомплектація», на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 4 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до ТзОВ
«Львівавтокомплектація», Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Львівські автобусні заводи» (ТзОВ
«ЛАЗи»), ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
ордеру недійсним, виселення, зняття з
реєстрації, вселення, визнання права на
користування житловим приміщенням,
стягнення моральної шкоди і судових
витрат, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом, з
врахуванням уточнених вимог, прийнятих
судом, про визнання недійсним ордеру
№171 від 26 липня 2010 року, виданого на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ТзОВ «ЛАЗи» № 10 від 11 травня
2010 року на прізвище ОСОБА_2 на жиле
приміщення - кімнату АДРЕСА_1; виселення
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного
житлового приміщення та зняття їх з
реєстрації; вселення його в спірне
жиле приміщення; визнання за ним права
на користування спірною кімнатою;
стягнення солідарно з ТзОВ
«Львівавтокомплектація», ТзОВ «ЛАЗи»,
ОСОБА_2 на його (позивача) користь
моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень
та судових витрат. В обґрунтування
своїх вимог посилається на те, що він з
15 серпня 1984 року працював на різних
посадах на Львівському автобусному
заводі (в даний час ТзОВ «ЛАЗи»). У
зв'язку з трудовими відносинами, він
проживав у гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_2. Даний гуртожиток перебував на
балансі та обслуговуванні автобусного
заводу, а пізніше - ТзОВ
«Львівавтокомплектація». У кімнаті
НОМЕР_1 цього гуртожитку він проживав з
2000 року, сплачував послуги за
користування цією кімнатою. У видачі
рішень про надання йому житла в
гуртожитку відмовлено, а також
відмовлено йому у прописці (реєстрації)
за місцем фактичного проживання та у
видачі ордера на житло. Просить позов
задовольнити.

Рішенням Франківського районного
суду м. Львова від 4 червня 2014 року
позов задоволено. Ухвалено визнати
недійсним ордер №171 від 26 липня 2010 року,
виданий на підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ТзОВ «ЛАЗи», за №10 від 11
травня 2010 року на прізвище ОСОБА_2 на
жиле приміщення - кімнату АДРЕСА_1;
виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, із спірного
житлового приміщення та зняти їх з
реєстрації за адресою цього
приміщення; вселити ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, в жиле приміщення -
кімнату АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_5
право на користування вказаною
кімнатою; стягнути солідарно з ТзОВ
«Львівавтокомплектація», ТзОВ «ЛАЗи»,
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральну
шкоду в розмірі 20 000 грн. та судові
витрати в розмірі 429,20 грн. (судовий
збір, що було сплачено при поданні
позовної заяви), а всього разом 20 429,20
грн.

Рішення оскаржили ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 До апеляційних скарг
приєдналося ТзОВ
«Львівавтокомплектація».

У апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові. Посилається на те, що
оскаржуване рішення не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України, є незаконним
та необґрунтованим, судом неправильно
застосовано норми матеріального права.
Зазначає, що на порушення вимог ст.59
Конституції України, ст. 12 ЦПК України
він був позбавлений користуватися
правовою допомогою. Посилається на те,
що позивач не надав ордеру на вселення
в спірне приміщення, який є єдиною
підставою для такого. Вважає, що
відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням,
займаним на законній підставі. Спірне
житло йому надане на підставі
спільного рішення адміністрації і
профкому роботодавця. Вважає, що
позивачеві не заподіяно моральної
шкоди, докази про таку не надані.

Апелянт ОСОБА_3, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
оскаржуваного рішення, порушення судом
вимог ст. 15 ЦК України, ст. 6 Конвенції
про захист прав людини та
основоположних свобод, ст. 47
Конституції України, норм житлового
законодавства і процесуального
закону, просить таке скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_5 відмовити. Вказує, що
оскаржуване рішення не ґрунтується на
вимогах закону, ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, висновки суду не відповідають
дійсності. Просить скасувати
оскаржуване рішення та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

ТзОВ «Львівавтокомплектація»
приєдналося до апеляційних скарг.
Представник ТзОВ
«Львівавтокомплектація» вважає
підставними апеляційні скарги, проти
позову заперечує.

Позивач, посилаючись на
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, просить
відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, оглянувши паспорт ОСОБА_5;
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги слід
задовольнити, оскільки суд першої
інстанції, задовольняючи позов, зробив
свої висновки без належних підстав,
справу вирішено без достатньої
перевірки обґрунтованості позовних
вимог та наданих на їх обґрунтування
доказів; висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи,
встановленим на підставі повної і
всебічної перевірки доказів, їх
дослідження і правильної оцінки; тому
з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України) .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання можуть використовуватись
гуртожитки (ст. 17 ЖК України). Статтею 128
ЖК України визначено, що житлова площа
в гуртожитках надається за спільним
рішенням адміністрації підприємства
та відповідного профспілкового
комітету, на підставі якого
адміністрація підприємства видає
громадянину спеціальний ордер, що є
єдиною підставою для вселення в
житлове приміщення (ст.129 ЖК України).
Пунктом 10 Примірного положення про
гуртожитки передбачено, що на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою вселення на
надану площу.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не
може бути обмежений в праві
користування жилим приміщенням інакше
як на підставі і в порядку,
передбаченому законом. Житлові права
охороняються законом, за виключенням
випадків, коли вони здійснюються з
порушенням прав інших громадян чи прав
державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.ст. 59,129 ЖК України,
ордер на житлове приміщення може бути
визнаний недійсним в судовому порядку
у випадку порушення прав інших
громадян на вказане в ордері житлове
приміщення, неправомірних дій
посадових осіб при вирішенні питання
про надання житла, а також в інших
випадках порушення порядку і умов
надання жилих приміщень.

Відповідно до п. 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 16 січня
2003 ро ку № 35 «Про затвердження
тимчасового порядку реєстрації
фізичних осіб за місцем проживання», що
втратила чинність 15 січня 2004 року, до
місця проживання фізичної особи, у
якому вона зобов'язана була
зареєструватись, віднесено також
гуртожиток. З 15 січня 2004 року набрав
чинності Закон України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні»; реєстрація
фізичних осіб в Україні здійснюється
відповідно до цього Закону. У ст. 6
вказаного Закону передбачено обов'язок
громадянина України, який по стійно
або тимчасово проживає в Україні,
зареєструвати місце проживання
протягом 10 днів після прибуття до
нового місця проживання. У ст. 11 Закону
встановлено, що реєстрація місця
проживання та міс ця перебування особи
здійснюється відповідним органом
реєстрації.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім встановлених законом випадків.
Під моральною шкодою, згідно з п.3
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», слід розуміти:
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 має
статус гуртожитку та зареєстрований на
праві власності за ТзОВ
«Львівавтокомплектація» (т.1 а.с.227).

Позивач ОСОБА_5 перебував у
трудових відносинах із Львівським
автобусним заводом (тепер - ТзОВ
«ЛАЗи»). Доказів того, що на час
виникнення спірних правовідносин та на
даний час він перебував та перебуває у
трудових відносинах з власником
гуртожитку він не надав.

ОСОБА_2 перебував у трудових
відносинах з ВАТ «Львівський
автобусний завод», яке перейменовано у
ВАТ «ПАСАВТОПРОМ». З 1 жовтня 2006 року
він перебуває у трудових відносинах з
ТзОВ «Львівавтокомплектація», що
стверджується записами в наданій копії
його трудової книжки.

Оглянутим у судовому засіданні
паспортом ОСОБА_5 стверджується, що з 20
березня 1978 року до 26 травня 2000 року він
був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3.
Як пояснив ОСОБА_5, ця квартира
приватизована ОСОБА_6, з якою він
перебуває у шлюбі, на даний час
квартира перебуває у власності його
дружини. У зв'язку з сімейними
обставинами (станом здоров'я батьків) з
2000 року він проживав у с.Беньківці
Рогатинського району І-Франківської
області у приватному будинку батьків,
де був зареєстрований з 18 вересня 2000
року. Він знятий з реєстрації за
вказаною адресою до 30 квітня 2010 року.
Відомості про реєстрацію на даний час
в паспорті позивача відсутні. (т.1 а.с.9).
Ці обставини ствердив ОСОБА_5 і вони
підтверджені відомостями з його
паспорта.

З наявної в матеріалах справи
заяви ОСОБА_5 від 10 липня 2000 року
вбачається, що він звертався до
начальника управління соціальної
сфери про виділення йому ліжкомісця у
гуртожитку на АДРЕСА_2 (т.1 а.с.43). На цій
заяві міститься віза про виділення
ліжкомісця на 1 рік. У жовтні 2009 року він
звертався до адміністрації ТзОВ
«Львівавтокомплектація» із заявою про
реєстрацію в гуртожитку, хоч на той час
був зареєстрований у с.Беньківці, де з
реєстрації не знятий. Відомості про
задоволення цієї заяви відсутні
(т.1а.с.44). Із змісту доданої до
матеріалів справи зави позивача голові
профспілкового комітету від 9 березня
2011 року вбачається, що ОСОБА_5 визнав,
що адміністрацією у 2000 році йому було
дозволено проживати в гуртожиток
терміном 1 рік (т.1 а.с.46). Додані ОСОБА_5
до матеріалів справи копії
повідомлень про нарахування оплати за
комунальні послуги (т.1 а.с.17,18,20,21,23,24,28)
не є доказом того, що такі послуги
сплачувалися ОСОБА_5, оскільки
фінансові документи про оплату за цими
повідомленнями не додані. Надані
позивачем копії квитанції про оплату
комунальних послуг у 2009 і 2010 роках не
містять відомостей про адресу житла,
за яке сплачувалися послуги (т.1
а.с.25,28,29). Квитанції на аркуші справи 26
у 1 томі видані ОСОБА_7, у них не
зазначено призначення платежів. У
наданій копії квитанції від 23 квітня 2009
року і 31 серпня 2010 року, де зазначений
платником ОСОБА_5, вказано призначення
платежу: оплата за послуги ТзОВ
«Львіввавтокомплектація» за договором
№ 5331 від 26.01.2009 року (т.1 а.с.27,30), що не
може бути свідченням того, що ці
платежі здійснені позивачем у зв'язку з
користуванням ним гуртожитком.

Відтак, є доведеним, що ОСОБА_5
зберігав інтерес до іншого житла. Він
не надав доказів про те, що за ним у
встановленому законом порядку (за
спільним рішенням адміністрації і
профспілкового органу) закріплено
спірну кімнату та видано ордер, що є
підставою для заселення такої.

Спільним рішенням адміністрації
та профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»
від 11 травня 2010 року ОСОБА_2 надано
кімнату НОМЕР_1 і прилегле до кімнати
НОМЕР_2 нежитлове приміщення площею 10,4
кв.м (т. 1 а.с.65).

26 липня 2010 року ТзОВ
«Львівавтокомплектація» видало ОСОБА_2
ордер № 171 на право заселення кімнат
НОМЕР_2 і НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_2 ( т.1
а.с.66).

12 листопада 2010 року прийнятно
спільне рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»,
яким ухвалено зареєструвати ОСОБА_3 до
свого батька, який проживає за адресою:
АДРЕСА_2 (т.1 а.с.194). 20 листопада 2010 року
на підставі зазначеного рішення ОСОБА_3
видано ордер № 218 (т.1 а.с.196).

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зареєстровані у
квартирі 213,214 згадуваного гуртожитку
(т.1 а.с. 69-71,236). Їх право на користування
житловим приміщенням у гуртожитку
виникло із житлових правовідносин,
тобто з підстав, передбачених ст. 128 ЖК
України.

Посилання суду першої інстанції
на те, що оспорюваний ордер виданий на
зайняте приміщення є помилковим,
оскільки позивачем не надано належних
та допустимих доказів про
правомірність проживання в гуртожитку
та користування гуртожитком.

Оспорюваний ордер виданий на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету ТзОВ «ЛАЗи». Дане рішення не
визнане в установленому порядку
недійсним, не скасоване, тобто є чинним,
що сторонами визнається.

Статтями 9 і 109 ЖК України визначено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 правомірно займають
спірне житлове приміщення. Належних та
допустимих доказів про наявність
передбачених законом підстав для
задоволення позовної вимоги про
виселення їх із спірного приміщення, не
надано. Також позивачем не надано
доказів про спричинення йому моральної
шкоди.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
проживав у спірній кімнаті на час
видачі відповідачам оспорюваного ним
(позивачем) ордера. Суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
проживання позивача у спірній кімнаті
стверджено актом фактичного
проживання та квитанціями про
періодичні оплати комунальних послуг.
На підставі зазначеного суд прийшов до
висновку, що вказане приміщення не було
вільним. Суд виходив з того, що
оспорюваний ордер видано на зайняте
приміщення.

З такими висновками суду погодитись не
можна.

Єдиною правовою підставою для вселення
в жиле приміщення є ордер. Проживання в
приміщенні особи, в яке вона вселилась
без ордеру, не надає такій особі права
на житло незалежно від строку її
проживання; визнання ордеру недійсним
з мотивів, що він виданий на зайняте
приміщення, може мати місце в тому разі,
коли останнє було зайняте правомірно.

Не погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що позивач не набув права
користування спірним приміщенням в
гуртожитку, оскільки йому не видавався
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу. Тому позивач не є особою, яка має
право на користування спірним
приміщенням. Виходячи з наведеного,
видача оспорюваного ОСОБА_5 ордера не
порушує його права та законні
інтереси.

Враховуючи наведене, не підлягають до
задоволення вимоги позивача про
визнання недійсним ордеру №171 від 26
липня 2010 року, виданого на підставі
спільного рішення адміністрації та
профспілкового комітету ТзОВ «ЛАЗи»
від 11 травня 2010 року на прізвище ОСОБА_2
на жиле приміщення - кімнату АДРЕСА_1;
виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із
вказаного житлового приміщення та
зняття їх з реєстрації; вселення його
(позивача) в спірне жиле приміщення;
визнання за ним права на користування
спірною кімнатою; стягнення солідарно
з ТзОВ «Львівавтокомплектація», ТзОВ
«ЛАЗи», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
сплачений ОСОБА_5 при зверненні до суду
судовий збір (судові витрати) не
підлягають стягненню в його користь.

Виходячи з аналізу наявних у справі
доказів щодо їх достовірності,
допустимості кожного окремо, а також
достатності і взаємного зв'язку
доказів у їх сукупності; колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості. Висновки суду першої
інстанції, викладені у рішенні, не
відповідають обставинам справи, що
полягає у неправильній оцінці
встановлених судом фактичних обставин
і помилковому визначенні юридичних
наслідків цих обставин. Тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,
313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, до яких приєдналося Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Львівавтокомплектація», -
задовольнити.

Рішення Франківського районного
суду м. Львова від 4 червня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_5 про визнання недійсним ордера
№171 від 26 липня 2010 року, виданого на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету Товариства з обмеженою
відповідальністю «Львівські автобусні
заводи» №10 від 11 травня 2010 року, на
прізвище ОСОБА_2 на жиле приміщення -
кімнату АДРЕСА_1; виселення ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, із
спірного житлового приміщення, зняття
їх з реєстрації за адресою цього
приміщення; вселення ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, в жиле приміщення -
кімнату АДРЕСА_2; визнання за ОСОБА_5
права на користування вказаною
кімнатою; стягнення солідарно з ТзОВ
«Львівавтокомплектація», ТзОВ «ЛАЗи»,
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 моральної
шкоди в розмірі 20 000 грн. та судових
витрат в сумі 429,20 грн. (судового збору,
що був сплачений при поданні позовної
заяви), а всього - 20 429,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і з цього часу може бути
оскарженим у касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: