АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 595/2543/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Гордєєв В.О. Провадження №
22-ц/789/851/14 Доповідач - Сташків
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 р. Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Загорський О. О., Парандюк Т.
С.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю сторін - апелянтів ОСОБА_1,
ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Бучацького районного
суду від 11 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
захист честі, гідності та
відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист
честі, гідності та стягненя моральної
шкоди в розмірі 10 тис. грн. В
обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що відповідачі
ображали його нецензурними та
образливими словами, чим розповсюдили
відомості, які порочать його честь та
гідність, що позначилось на загальному
психологічному стані та призвело до
душевних старждань і погіршені стану
його здоров'я, у зв'язку з чим він
змушений був звертатись до лікаря.

Рішенням Бучацького районного суду від
11 червня 2014 року позов задоволено
частково.

Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1,
ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 моральну шкоду
в розмірі 3 тис. грн. та судові витрати в
сумі 485,80 грн.

В задоволені решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволені позову, посилаючись на те,
що рішення суду першої інстанції є
незаконне та необґрунтоване, прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема вказують на те, що позивачі не
надали суду належних доказів на
підтвердження позовних вимог, а судом
першої інстанції не мотивовано та не
обгрунтовано розмір моральної шкоди та
судових витрат. Крім того звертають
увагу суду на те, що суд першої
інстанції в основу рішення поклав
покази свідка ОСОБА_4, який не був
допитаний під час судового розгляду, а
його покази були оголошені з
матеріалів закритого кримінального
провадження, чим грубо порушив норми
процесуального права.

В апеляційній інстанції апелянти
апеляційну скаргу підтримали з мотивів
викладених в ній.

Позивач апеляційну скаргу заперечив,
рішення суду вважає законним та
обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, розглянувши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов та
ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідачів в користь позивача
моральну шкоду, суд першої інстанції
виходив з того, що розповсюджені
відповідачами відомості є такими, що
порочать честь та гідність ОСОБА_3, а
тому на підставі вимог ст. 280 ЦК України
моральна шкода завдана позивачу
підлягає відшкодуванню.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна, оскільки
вони суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на доказах, наявних у
матеріалах справи.

Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст. 10 Конвенції і
практики її застосування свідчить про
те, що межі свободи вираження думок
залежать від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

Зі змісту цих норми випливає, що
свобода слова є однією з найважливіших
свобод людини.

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно із ст. 280 ЦК України, якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Судом встановлено та визнано
сторонами, що сторони по справі є
сусідами в м.Бучачі Тернопільської
області.

Позивач у своїй квартирі встановив
газовий котел, що є причиною виниклення
між сторонами суперечок.

Постановою слідчого Бучацького РВ УМВС
України від 28 лютого 2013 року
кримінальне провадження внесене до
ЄДРДР за №0000063 по факту
хуліганських дій ОСОБА_1 відносно
ОСОБА_3 закрито у зв'язку з відсутністю
складу кримінальноо правопорушення.

Частиною 1 ст. 275 ЦК України встановлено,
що фізична особа має право на захист
свого особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має
право на повагу до його гідності та
честі. Гідність та честь фізичної особи
є недоторканими. Фізична особа має
право звернутися до суду із позовом про
захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого
немайнового права, зокрема права на
повагу до гідності та честі, права на
недоторканість ділової репутації,
належить позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 277, ст. 280 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації. Якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009
року, при розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і всебічно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Згідно із ст. 277 ЦК негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», якщо
суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно п.п. 1,2 ч. 2 цієї статті Закону,
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Тобто, Закон пов'язує виникнення права
на компенсацію моральної шкоди з
випадками порушення прав особи, коли
таке право безпосередньо передбачене
Конституцією України, нормами
Цивільного кодексу та іншими нормами
законодавства, які встановлюють
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди.

При цьому, порушення права повинно бути
встановлене.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
„Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди" -
відповідно до загальних підстав
Цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, причинного зв'язку з
протиправними діями заподіювача і вини
останнього.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції взяв за основу
показання допитаних у судовому
засіданні свідків, які, на думку суду,
підтвердили викладені у позовній заяві
факти.

Однак, аналізуючи зазначені показання
свідків, на яких ґрунтується рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що жодне із
показань свідків не містить фактичних
даних, які б давали можливість говорити
про наявність поширення негативної
інформації, що порочить честь та
гідність позивача з боку відповідачів,
крім того зміст вищезазначених та
досліджених висловлювань, не дає
непристойну оцінку особистим якостям
чи поведінці позивача в такій формі,
яка б суперечила прийнятому у
суспільстві спілкуванню між людьми, та
не містить нецензурних висловлювань чи
брутальних слів.

Крім того, суд поклав в основу
показання свідка ОСОБА_4, який взагалі
не допитувався в суді першої інстанції,
а було оголошено його покази дані ним
під час досудового розслідування, що
суперечить нормам процесуального
права, зокрема ч.1 ст.159 ЦПК України,
відповідно до якої суд під час розгляду
справи повинен безпосередньо
дослідити докази у справі та ст. 183 ЦПК
України відповідно до якої, головуючий
може оголосити в судовому засіданні
показання свідків, якщо вони були
одержані при виконанні судових
доручень, забезпеченні доказів, допиті
свідка за місцем його проживання або
знаходження, і якщо він не має змоги з
поважних причин з'явитися в судове
засідання, а також показання свідків,
які були допитані судом в попередніх
судових засіданнях при відкладенні
розгляду справи.

Слід зазначити, що свідок ОСОБА_5 не
могла виступати в якості свідка, та
супересить вимогам статті 63 ЦПК
України, відповідно до якої обставини,
про які свідок дає показання, повинні
бути відомі йому особисто, оскільки, як
вбачається з її пояснень наданих суду
першої інстанції, вона не була
очевидцем даної події, а про дані
обставини їй стало відомо зі слів її
зятя.

Необгрунтованим є посилання суду в
рішенні, як на один із доказів
заподіяння діями відповідачів
позивачу моральної шкоди, на звернення
свідка ОСОБА_5 до лікаря за медичною
допомогою, яка за захистм своїх прав та
законних інтересів в суд не зверталась,
і не може бути доказом погіршення стану
здоров'я позивача.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що можливі
висловлювання відповідачів в сторону
позивача такого змісту як "баран",
"лемко" про які говорив свідок ОСОБА_6,
не мають яскраво виражений негативний
характер, не принижують честь та
гідність позивача з точки принципу
людської моралі, у зв'язку з цим не
можуть вважатися такими, що порочать
честь і гідність позивача в контексті
ст.277 ЦК України.

Відповідно до вимог, передбачених ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.18 постанови від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» згідно з
положеннями статті 277 ЦК і статті 10
постанови пленуму ЦПК обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Оскільки позивачем належних та
допустимих доказів у підтвердження
факту поширення відносно нього
недостовірної інформації перед
мешканцями міста Бучач, яка б порочила
його честь та гідність, спричинення
йому внаслідок цього моральної шкоди
суду не надано, а судом не здобуто
належних та допустимих даказів, що мало
місце порушення прав позивача, а саме:
порушення конституційного права на
повагу до честі, гідності, яке
закріплено в преамбулі Загальної
декларації прав людини, гарантоване ст.
28 Конституції України, та ст. ст. 270, 297 ЦК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3
задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведені обставини
колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до переконання в тому, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким слід в позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та відшкодування моральної
шкоди- відмовити.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 307; 309; 313; 316, 317; 319; 324; ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду від
11 червня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про захист
честі, гідності та відшкодування
моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає чинності після
проголошення та може бути оскаржене
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
касаційному порядку.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Б.І. Сташків