Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №2-902/12
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області

в складі: головуючої судді
Косигіної Л.М.

суддів: Талько
О.Б., Григорусь Н.Й.

при секретарі
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору на
будівництво житлового будинку,
визнання частково недійсним та
скасування рішення виконкому
Житомирської міської ради, визнання
майна спільною сумісною власністю та
поділ майна подружжя

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду
м. Житомира від 22 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом, вимоги якого під час розгляду
справи неодноразово змінювала і
доповнювала, та остаточно просила (а.с.
97-98, 115 том 4):

- визнати недійсним договір на
будівництво житлового будинку АДРЕСА_1
від 31.10.1996 року, визнати недійсним та
скасувати рішення виконкому
Житомирської міської ради народних
депутатів від 26.12.1996 року № 667 в частині
прийняття в експлуатацію
вищевказаного двоквартирного
житлового будинку. Зазначила, що
договір на будівництво був укладений
без її згоди, тобто в порушення вимог
ст. 23 КЗпШС України, а тому є недійсним
на підставі ст. 48 ЦК України. Крім того,
на час укладення договору, будинок
фактично був збудований, а тому договір
є фіктивним;

- визнати спільним сумісним
майном подружжя 90/100 ідеальних частин
спірного будинку та автомобіль Mitsubishi
Outlander 2.4, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1,
оскільки дане майно будувалося та
придбавалося в період шлюбу за спільні
кошти;

- визнати за нею право власності
на 90/200 ідеальних частин житлового
будинку АДРЕСА_1;

- припинити право спільної
сумісної власності на автомобіль, та
визнати за нею право власності на
нього, стягнувши на користь
відповідача половину його вартості,
оскільки ОСОБА_2 відмовився сплатити їй
компенсацію вартості ? частини даного
майна;

- стягнути з відповідача половину
доходів від підприємницької
діяльності за період з 01.09.2009 року по
01.07.2011 року в сумі 227174 грн. 99 коп.
(половина виручки за вказаний період),
оскільки дані кошти в бюджет сім'ї не
надходили.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 22 травня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
спільним сумісним майном сторін: ?
частина житлового будинку АДРЕСА_1 та
автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4, 2008 р.в., д.н.з.
НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2
право власності на ? частину
вищевказаного будинку. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію
вартості ? частини автомобіля в сумі 62243
грн., які знаходяться на депозитному
рахунку суду, припинено право
власності відповідача на вказану
частину автомобіля. Визнано за
позивачкою право власності на
автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4, д.н.з. НОМЕР_1.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення в частині
відмови у задоволенні позову про
стягнення з відповідача половини
доходу, отриманого від підприємницької
діяльності за період з 01.09.2009 року по
01.07.2011 року в сумі 227174 грн. 99 коп.,
ухвалити нове рішення про задоволення
даної вимоги. З рішенням в іншій
частині згодна. Зазначила, що судом
безпідставно не враховано, що
задекларовані відповідачем у звітах
суми надходжень за спірний період є
доходом від підприємницької
діяльності, який підлягає поділу,
оскільки дані кошти за вищевказаний
період не витрачалися на потреби сім'ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати в частині задоволених вимог,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову. Апелянт зазначив,
що при вирішенні питання про
визначення частки кожного подружжя
судом не визначено ринкової вартості
будинку і автомобіля. Також, суд не взяв
до уваги те, що ? частина спірного
будинку збудована за його особисті
кошти - за матеріальну допомогу в сумі 41
млн. руб, отриману ним у 1992 році від
підприємства ТОВ фірма
"Житомирбудтехпром", де він працював.
Крім того, він погоджувався сплатити
позивачці компенсацію половини
вартості машини після винесення
рішення, однак суд проігнорував його
пояснення.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що скарги
не підлягають задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону
України "Про власність" (чинного на час
виникнення даних правовідносин) майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

З роз'яснень, викладених у п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 04.10.1991 року "Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок" вбачається,
що відповідно до ст. 12 Закону України
"Про власність" у приватній власності
громадян можуть находитись жилі
будинки, збудовані на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці або придбані на законних
підставах, наприклад, за договором
купівлі-продажу, міни, дарування, за
правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК
України і ст. 14 Закону України "Про
власність" земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві
не створює для них права приватної
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі ст.ст. 16 і 17 Закону
України "Про власність", таке право,
зокрема, виникає, коли будівництво
велось подружжям в період шлюбу -
жилий будинок у зв'язку з цим є їх
спільною сумісною власністю, або
велось за рахунок спільної праці
членів сім'ї - жилий будинок стає їх
спільною сумісною власністю, якщо

інше не було встановлено письмовою
угодою між ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 12.05.1984 року до по 25.04.2012 року.

Згідно свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
від 18.11.1996 року відповідач є приватним
підприємцем.

Рішенням Житомирської міської
ради від 29.10.1992 року ОСОБА_3 (матері
відповідача) надано земельну ділянку
площею 600 кв.м. для будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1

30.05.1996 року ОСОБА_3 отримала
Державний акт серії І-ЖТ №044713 на право
приватної власності на вищевказану
земельну ділянку.

31.10.1996 року між виконкомом
Житомирської міської ради, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 укладено договір на будівництво
житлового будинку на правах приватної
власності, відповідно до якого ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 зобов'язувалися на виділеній
земельній ділянці побудувати
двоповерховий житловий будинок
загальною площею 296,8 кв.м., огородити
земельну ділянку, провести посадку
дерев тощо. Договір посвідчено
державним нотаріусом та зареєстровано
в Житомирському обласному державному
комунальному підприємстві по
технічній інвентаризації.

Рішенням Житомирської міської
ради № 667 від 26.12.1996 року двоквартирний
житловий будинок прийнято в
експлуатацію. Право власності на даний
будинок зареєстровано за ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 в рівних частках.

24.02.2000 року ОСОБА_3 померла, все
своє майно вона заповіла сину - ОСОБА_2,
який спадщину прийняв.

Крім того, у січні 2008 року
сторонами придбано автомобіль Mitsubishi
Outlander 2.4, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1
(на підставі довідки-рахунку серії ЦБР
№066779 від 29.01.2008 року). Даний автомобіль
зареєстровано на ОСОБА_2

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№45/303/304 від 28.09.2012 року ринкова вартість
спірного будинку на момент проведення
дослідження становить 1116475 грн.

З висновку судової
автотоварознавчої експертизи № 3437 від
21.12.2012 року вбачається, що вартість
автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4, 2008 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1 станом на день
проведення експертизи становить 124486
грн.

Враховуючи вищевикладене, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
забудовниками спірного будинку були
ОСОБА_3, якій виділялася земельна
ділянка під будівництво, та її син
ОСОБА_2 Після закінчення будівництва,
житловий будинок прийнято в
експлуатацію та зареєстровано право
власності за забудовниками в рівних
частках.

Позивачка та відповідач
погодилися з рішенням суду щодо
відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору на
будівництво від 31.10.1996 року та рішення
виконкому Житомирської міської ради
народних депутатів від 26.12.1996 року № 667,
рішення в цій частині не оскаржували, а
тому не є предметом апеляційного
розгляду.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності. Частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70
СК).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
При цьому немає значення, на ім'я кого з
подружжя майно було придбано.

З роз'яснень, викладених у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вбачається,
що під час вирішення спорів між
подружжям про майно, суду необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
ведення спільного господарства,
з'ясувати джерело і час його придбання.

Враховуючи обставини справи та
зібрані докази, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що ? частина
житлового будинку АДРЕСА_1 є спільним
майном подружжя, оскільки побудована
під час шлюбу за спільні кошти сторін.
За таких обставин, суд правильно визнав
за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 право власності на ?
частину будинку за кожним.

Є безпідставними доводи апелянта
ОСОБА_2 про те, що частина будинку, яка
оформлена на нього, побудована за його
власні кошти - за рахунок матеріальної
допомоги в сумі 41 млн. руб, отриманої у
1992 році від підприємства ТОВ фірма
"Житомирбудтехпром", оскільки вони
нічим не підтверджені, відповідні
докази у справі відсутні.

Статтею 71 СК України передбачено,
що майно, яке є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка внесла на депозитний рахунок
суду 62243 грн., що становить половину
ринкової вартості спірного автомобіля,
яка визначена на підставі судової
експертизи.

Оскільки автомобіль є неподільною
річчю, а відповідач відмовився
сплатити позивачці половину його
вартості, гроші на депозит не вніс, суд
першої інстанції правильно визнав за
позивачкою право власності на весь
автомобіль, стягнувши на користь
відповідача грошову компенсацію.

Також, не заслуговують на увагу
доводи ОСОБА_2 про те, що автомобіль
Mitsubishi Outlander придбаний ним як фізичною
особою-підприємцем, оскільки вони
спростовуються змістом довідки УДАІ
УМВС України в Житомирській області №
6-6421 від 23.12.2011 року. Крім того, під час
апеляційного розгляду відповідач
погодився, що автомобіль є спільним
майном подружжя.

З роз'яснень, викладених у п. 29
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вбачається,
що один з подружжя має право на частку
одержаних доходів від господарської
діяльності фізичної особи-підприємця.

Судом встановлено, що обсяг виручки
відповідача згідно звітів суб'єкта
малого підприємництва-фізичної
особи-платника єдиного податку за
період з 01.09.2009 року по 01.07.2011 року
становить 454349,99 грн. При цьому,
позивачкою не доведено суду належними
доказами, що вищевказана виручка є
чистим доходом відповідача, та те, що
гроші від підприємницької діяльності
не витрачалися на потреби сім'ї. За
таких обставин, суд правильно відмовив
у задоволенні вимог ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача половини
доходів від підприємницької
діяльності за період з 01.09.2009 року по
01.07.2011 року в сумі 227174 грн. 99 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність підстав для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відхилити, а рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 22 травня 2014 року 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча Судді