Справа № 2-1209/09 Головуючий у І
інстанції Кухаленко Д. С.Провадження №
22-ц/780/5186/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 1
У Х В А Л А

іменем України

4 вересня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого
Савченка С.І.,

суддів
Білоконь О.В., Журби С.О.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 16 липня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Ріелторі Плюс» про визнання права
власності на об'єкт нерухомого майна,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із вказаним вище
позовом, який мотивувала тим, що 6
березня 2008 року між нею і відповідачем
ТОВ «Ріелторі Плюс» було укладено
договір про фінансування будівництва
№ 08/2008, за яким вона зобов'язалася
профінансувати будівництво частини
торгівельного центру по АДРЕСА_1 в
розмірі 727200 грн., а товариство у свою
чергу зобов'язалося передати їй у
власність об'єкт фінансування, у
вигляді нежитлових приміщень
загальною площею 120 кв.м. Вказувала, що
вона повністю оплатила товариству
кошти в розмірі 727200 грн. і 15 вересня 2008
року між ними було підписано акт
прийому-передачі об'єкта фінансування
у вигляді семи нежитлових приміщень
загальною площею 119,6 кв.м. Проте
відповідач свої зобов'язання щодо
сприяння у оформленні права власності
не виконав, а зареєстрував на себе
право власності на об'єкт фінансування,
отримавши свідоцтво про право
власнсоті від 23 жовтня 2008 року. Спірні
нежитлові приміщення рішенням
виконавчого комітету Бучанської
міської ради від 18 листопада 2008 року
виділені в окремий об'єкт права
власності і їм присвоєно № 17.
Посилаючись на ст.392 ЦК України, просила
визнати за нею право власності на
нежитлові приміщення № 172 (17,4); 173 (14,0); 174
(14,5); 175 (21,7); 176 (19,7); 177 (19,5); 221 (12,8),
загальною площею 119,6 кв.м., що
знаходяться по АДРЕСА_1, як на окремий
об'єкт права власності № 17.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 16 липня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням
позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким її вимоги
задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обстаивнам справи,
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального права.
Зокрема вказує на те, що право
власності на спірні нежитлові
прміщення у неї виникло після повного
внесення коштів на будівництво і
підписання акту приймання-передачі
майна.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що ОСОБА_1 не довела факт
виникнення у неї права власності на
спірні нежитлові приміщення, а відтак
відсутні підстави для визнання за нею
права власнсоті на підставі ст.392 ЦК
України.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що 6
березня 2008 року між ОСОБА_1 і ТОВ
«Ріелторі Плюс» було укладено договір
про фінансування будівництва № 08/2008, за
умовами якого ОСОБА_1 взяла на себе
зобов'язання профінансувати
будівництво частини торгівельного
центру по АДРЕСА_1 в розмірі 727200 грн., а
ТОВ «Ріелторі Плюс» зобов'язався
побудувати торгівельний центр і
передати ОСОБА_1 нежитлові приміщення
на третьому поверсі торгівельного
центру загальною площею 120 кв.м. Згідно
пунктів 8.1, 8.2 вказаного договору
будівництво торгівельного центу має
бути закінчене до 30 березня 2008 року і
об'єкт уведено в експлуатацію до 30
квітня 2008 року.

Відповідно до п. 2.4 вказаного договору,
майнові права на об'єкт фінансування
виникають у ОСОБА_1 за умови сплати нею
100 % загальної площі об'єкта
фінансування на умовах даного
договору. На виконання умов договору
ОСОБА_1 сплатила 11 і 13 березня кошти в
розмірі 727200 грн.

Пунктом 9.2 даного договору визначено,
що ТОВ «Ріелторі Плюс» вважається
таким, що виконало свої зобов'язання за
даним договором, з моменту підписання
ОСОБА_1 акта приймання-передання
об'єкта фінансування.

Згідно п.п.10.1, 10.2 даного договору ОСОБА_1
самостійно і за свій рахунок за
сприяння ТОВ «Ріелторі Плюс» здійснює
оформлення права власності на об'єкт
фінансування. Вона набуває право
власності на об'єкт фінансування з
моменту державної реєстрації свого
права власності.

Також судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Бучанської
міської ради від 28 серпня 2008 року
затверджено акт прийняття вказаного
торгівельного центру по АДРЕСА_1,
загальною площею 9328,3 кв.м. до
експлуатації та доручено КП КОР
«Ірпінське БТІ» оформити і видати
свідоцтво про право власності на
згаданий торгівельний центр ТОВ
«Ріелторі Плюс».

15 вересня 2008 року сторони підписали акт
прийому-передачі об'єкта фінансування,
за яким товариство передало ОСОБА_1
нежитлові приміщення у торгівельному
центрі по АДРЕСА_1, загальною площею 119,4
кв.м.

Із долученого до матеріалів справи
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року
вбачається, що торгівельний центр
належить ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві
приватної власності.

10 листопада 2008 року ТОВ «Ріелторі Плюс»
звернувся до виконавчого комітету
Бучанської міської ради із заявою про
оформлення права власності на
інвесторів, які брали участь у
фінансуванні будівництва і рішенням
виконавчого комітету Бучанської
міської ради від 18 листопада 2008 року,
нежитлові приміщення, розташовані на
третьому поверсі торгівельного центру,
виділені в окремий об'єкт прав
власності і їм присвоєно № 17 та
доручено БТІ оформити і видати
свідоцтво про право власнсоті на
нежитлові приміщення під № 17 загальною
площею 119,6 кв.м. на ім'я ОСОБА_1

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого права. Способом захисту
права та інтересу є, зокрема, визнання
права.

Власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою (ст.392 ЦК України).

З урахуванням умов укладеного між
сторонами договору та підписання акту
прийому-передачі об'єкта інвестування,
а також відповідно до рішення
виконкому Бучанської міської ради від
18 листопада 2008 року, позивачка ще
тільки мала оформити право власності
на спірне майно право власності на дане
майно у неї не виникло і не підлягає
захисту на підставі ст.392 ЦК України.

Судом встановлено, що на час звернення
із позовом ОСОБА_1 не зверталася із
відповідною заявою до БТІ для
оформлення права власності, та не
надала відповідної відмови БТІ у
реєстрації права власності.

За таких обставин суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
право власності на об'єкт інвестування
у позивачки виникло і підлягає захисту
на підставі ст.392 ЦК України, коли таке
право власності не може бути набуте у
зв'язку із спором необгрунтовані,
поскільки відповідно до вимог ст.392 ЦК
України не можна набути право
власності на новостворену річ. Згідно
вимог вказаної норми закону з позовом
про визнання права власності може
звернутися тільки власник такого
майна, якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який посвідчує
його право власності. Як вбачається з
матеріалів справи ТОВ "Ріелторі Плюс"
вважається таким, що повністю виконало
свої зобов'язання за договором з
моменту підписання ОСОБА_1 акту
приймання -передачі об'єкту
фінансування.

Той факт, що ОСОБА_1 не оформила право
власності в установленому порядку на
об'єкт фінансування, не є підставою для
визнання права власності за ним з
підстав, передбачених ст.392 ЦК України,
а може свідчити про необхідність
використання іншого передбаченого
законом способу захисту свого права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 16 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: