Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.,

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю представників ОСОБА_1 і
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 на рішення Рокитнівського
районного суду Рівненської області
від 3 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до Рокитнівської селищної ради
Рівненської області, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_1, Реєстраційна
служба Рокитнівського районного
управління юстиції, ОСОБА_3; про
визнання рішення органу місцевого
самоврядування незаконним та його
скасування,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 3 липня
2014 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково: визнано незаконним рішення
Рокитнівської селищної ради
Рівненської області від 20 грудня 2013
року № 590 „Про передачу земельної
ділянки у власність ОСОБА_1 в АДРЕСА_1".

У задоволенні його позову до
Рокитнівської селищної ради
Рівненської області, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору,: ОСОБА_1, Реєстраційна
служба Рокитнівського районного
управління юстиції, ОСОБА_3; про
скасування рішення Рокитнівської
селищної ради Рівненської області від
20 грудня 2013 року № 590 „Про передачу
земельної ділянки у власність ОСОБА_1 в
АДРЕСА_1 ", відмовлено.

Стягнуто з Рокитнівської селищної ради
Рівненської області на користь ОСОБА_2
229,40 гривень судового збору.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали апеляційні
скарги, де покликалися на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, і на порушення
норм матеріального та процесуального
права.

ОСОБА_3 на обґрунтування своєї
апеляційної скарги зазначав про
невідповідність дійсності твердження
позивача, з яким погодився і суд, про те,
що оспорюване рішення про передачу у
приватну власність ОСОБА_1 земельної
ділянки суперечить ст.ст. 13, 14, 21, 41, 64, 144
Конституції України, вимогам ст.ст. 13,
316, 317, 319, 321. 325 ЦК України, порушує його
право на користування, володіння та
розпорядження квартирою АДРЕСА_1 та
конституційне право користування
об'єктами власності для задоволення
потреб реалізації права власності. При
ухваленні рішення Рокитнівській
селищній раді були відомі всі
обставини щодо спірної земельної
ділянки, а саме щодо проекту
землеустрою про відведення земельної
ділянки у власність ОСОБА_1 для
будівництва індивідуальних гаражів,
який розроблений ПП „Зембудпроект-С", і
щодо згоди інспектуючих організацій.
Покликався на ст.ст. 10, 60 ЦПК України і
зазначав, що позивач не довів у
визначеному законом порядку обставин
порушення свого права в результаті
прийняття Рокитнівською селищною
радою рішення № 590 від 20 грудня 2013 року.
Вважав, що ОСОБА_1 має право володіння,
користування та розпорядження спірною
земельною ділянкою, а він, як
добросовісний набувач набув у
передбаченому законом порядку право
власності на неї. Станом на
сьогоднішній день внаслідок
саморуйнування житловий будинок по
АДРЕСА_1 припинив своє існування, а тому
позивач зловживає своїм правом.

З цих підстав просив рішення
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 3 липня 2014 року
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в позові повністю.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу,
ОСОБА_1 зазначала про неврахування
судом тих обставин, що позивач
посилається у своїх обґрунтуваннях
предмета позову на захист права на
користування землею та вказує, що
порушене цивільне право на вільне
користування, володіння та
розпорядження є об'єктом приватної
власності. Це також порушує його
конституційне право на користування
об'єктами власності українського
народу для задоволення потреб
реалізації права власності, однак його
доводи суперечать дійсності. Так,
правомірність прийняття оспорюваного
рішення є рішення селищної ради № 153
від 09.08.2004 року про переведення всього
житлового будинку по АДРЕСА_1 в
нежитлове приміщення, володільцем якої
і є позивач. Суд знехтував вимоги ст.13
ЦК України та маючи в матеріалах справи
безліч документів, що підтверджують
зловживання позивачем своїм правом
власності, якого за фактом існування
його квартири фактично не існує з 2004
року, повинен був на підставі ч.3 ст.16 ЦК
України відмовити у захисті цивільного
права та інтересу особи в разі
порушення нею положень ст.13 цього
Кодексу.

Вважала недоведеними вимоги позивача.

Крім того, суд не взяв до уваги і зміст
правовстановлюючого документа на
квартиру АДРЕСА_1, яким перехід права
власності чи користування на земельну
ділянку договором не обумовлювався.

Також судом не враховано і документи,
що підтверджують відсутність квартири
АДРЕСА_1, оскільки будинок внаслідок
саморуйнування конструкцій перекриття
фактично знищений.

Оспорюване рішення селищної ради не
підтверджує факту надання землі для
неї під квартирою № 3, яка згідно з
документами належить позивачу, а чітко
вказує на узагальнену адресу з
відсутністю посилань на неіснуючі
квартири, тобто на АДРЕСА_1

З цих підстав просила змінити рішення
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 3 липня 2014 року,
яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
вимог до Рокитнівської селищної ради
Рівненської області про визнання
рішення органу місцевого
самоврядування незаконним та його
скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
колегія суддів прийшла до висновку про
часткове задоволення апеляційних
скарг.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив із того,
що рішення органу місцевого
самоврядування, на основі якого
прийняте оспорюване рішення, вже
визнано судом незаконним, рішення про
що набрало законної сили, а тому
встановлені цим рішенням суду
обставини є преюдиційними для суду, що
розглядає справу про визнання
незаконним і скасування оспорюваного
рішення.

Оскільки Рокитнівською селищною радою
не враховано наведеного факту і
порушено вимоги ст. 118 ЗК України щодо
порядку та умов прийняття рішення про
затвердження проекту землеустрою
стосовно відведення земельної ділянки
та надання її у власність, тому
місцевий суд визнав це рішення
незаконним і відмовив у позові в
частині його скасування.

Вважаючи правильним оскаржуване
рішення про визнання оспорюваного
рішення незаконним, колегія суддів не
може погодитися із висновками суду про
залишення позову про його скасування
без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що 11
лютого 2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2
укладено договір, за умовами якого
дарувальник подарувала, а
обдаровуваний прийняв у дар
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Правочин посвідчено нотаріально і
зареєстровано в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно (т. 1 а.с. 21-22).

Набуте ОСОБА_2 право власності на
квартиру з визначених законом підстав
й порядку не припинялося і продовжує
існувати.

Натомість відповідно до повідомлення
Комунального підприємства "Рівненське
обласне бюро технічної інвентаризації"
від 26.12.2012 року №1105 право власності
ОСОБА_1 на квартири №№1 і 2 в цьому
будинку є закритим (т. 2 а.с. 24).

Рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 2 грудня 2013
року, що набрало законної сили, визнано
незаконним і скасовано рішення
Рокитнівської селищної ради №692 від 19
березня 2009 року "Про затвердження
матеріалів вибору земельної ділянки та
надання дозволу гр. ОСОБА_1 на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки шляхом викупу у
власність в АДРЕСА_2" і №714 від 20 травня
2009 року "Про продаж земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
гр. ОСОБА_1 для обслуговування частини
житлового будинку в АДРЕСА_2", а також
державний акт серії ЯЕ№234305 на право
власності на земельну ділянку площею 0,
0245 га, яка розташована в АДРЕСА_2, що
виданий 21 листопада 2009 року ОСОБА_1 (т. 1
а.с. 10-14).

На підставі рішення Рокитнівської
селищної ради №590 від 20 грудня 2013 року
"Про передачу земельної ділянки у
власність гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_2" (т. 1 а.с.
55) затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_1 площею 0, 0085 га для
будівництва індивідуальних гаражів в
АДРЕСА_1, та зазначену земельну ділянку
передано у власність ОСОБА_1.

Як правильно з'ясовано судом першої
інстанції, проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність ОСОБА_1 площею 0, 0085 га
виготовлений згідно із рішенням
Рокитнівської селищної ради №246 від 11
вересня 2012 року "Про надання дозволу гр.
ОСОБА_1 на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність в АДРЕСА_1".

Рішенням Рокитнівського районного
суду від 1 серпня 2013 року, що залишене 5
лютого 2014 року без змін Апеляційним
судом Рівненської області, зазначене
рішення Рокитнівської селищної ради
№246 від 11 вересня 2012 року визнано
незаконним (т. 1 а.с. 152-156).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Очевидним є те, і ці обставини
правильно враховані місцевим судом при
вирішенні спірних відносин, на момент
прийняття 20 грудня 2013 року
Рокитнівською селищною радою свого
рішення №590, тобто оспорюваного
рішення, вже було визнано незаконним
інше рішення цього органу місцевого
самоврядування - №246 від 11 вересня 2012
року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки по
АДРЕСА_1 і яке було правовою підставою
для складання проекту землеустрою щодо
відведення цієї ділянки.

Згідно із ч. 9 ст. 118 ЗК України
відповідний орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу, у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Орган місцевого самоврядування
прийняв оспорюване рішення без
урахування того факту, що обов'язкова
попередня умова для його прийняття на
той момент припинилася, її вже не
існувало, а тому Рокитнівською
селищною радою порушено вимоги ч. 9 ст.
118 ЗК України.

Таким чином правильним є рішення в
частині задоволення позову і визнання
рішення органу місцевого
самоврядування незаконним.

Разом з тим, не можна погодитися із
твердженнями суду першої інстанції про
неможливість обрання такого способу
захисту порушеного суб'єктивного права
як визнання рішення органу місцевого
самоврядування незаконним із
одночасним скасуванням цього рішення.

Так, Рішенням Конституційного Суду
України від 16 квітня 2009 року у справі
№7-рп/2009 за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень
частини другої статті 19, статті 144
Конституції України, статті 25, частини
чотирнадцятої статті 46, частин першої,
десятої статті 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
(справа про скасування актів органів
місцевого самоврядування), на яке
посилається місцевий суд, розтлумачено
ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст.
25, ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні".
Зазначене тлумачення Конституційного
Суду України відбувалося виключно в
розрізі права органу місцевого
самоврядування скасовувати свої
раніше прийняті рішення та вносити до
них зміни і жодним чином не визначає
відповідність Конституції України і
законам України такого способу захисту
порушеного цивільного права як
визнання незаконним і скасування
рішення органу місцевого
самоврядування.

Частина 10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
передбачає можливість визнання
незаконними актів органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їх невідповідності
Конституції або законам України в
судовому порядку.

Норми ст. 21 ЦК України у частині 1
встановлюють право суду визнати
незаконним і скасувати правовий акт
індивідуальної дії, що виданий органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Оспорюване рішення є правовим актом
індивідуальної дії, оскільки
встановлює для ОСОБА_1 право на
земельну ділянку і стосується її особи
та суб'єктивних прав на землю, а тому
застосування такого способу захисту
порушеного цивільного права як
визнання незаконним і скасування
рішення органу місцевого
самоврядування, який обрав позивач,
узгоджується з обставинами справи і
відповідає вимогами закону.

Доводи апеляційних скарг про те, що
будинок АДРЕСА_1 як об'єкт житлових
правовідносин вже не існує
спростовуються тим, що хоча право
власності на квартири №№1 і 2 органом
бюро технічної інвентаризації і
закрито, однак щодо квартири №3, яка
належить ОСОБА_2, таке право не
припинилося.

Не можна погодитися і з доводами ОСОБА_1
про недоведеність позову, оскільки
обставини справи правильно і повно
з'ясовані судом першої інстанції, вірно
застосовано норми матеріального права,
які підлягали застосуванню, а також
вірно оцінено наявні у справі докази,
які підтверджують вимоги позивача.

Такими, що не заслуговують на увагу, є і
покликання про те, що умовами договору
дарування земельна ділянка на користь
ОСОБА_2 не передавалася.

Так, стаття 42 ЗК України передбачає
набуття підприємствами, установами,
організаціями, які здійснюють
управління будинком або всіма
співвласниками багатоквартирного
будинку права власності на земельну
ділянку під багатоквартирним житловим
будинком.

З урахуванням цієї норми права
рішенням Рокитнівської селищної ради
№501 від 16 квітня 2004 року всім трьом
попереднім власникам квартир будинку
АДРЕСА_1 відповідно до спільно поданої
ними заяви було дано дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, на якій
розташований багатоквартирний
будинок, у спільну сумісну власність.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
державний контроль за використанням і
охороною земель" від 19 червня 2003 року
№963-ІV самовільним зайняттям земельної
ділянки є будь-які дії, що свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду), або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Оскільки факту самовільного зайняття
земельної ділянки не встановлено, тому
користування нею є правомірним.

Так само необґрунтованими колегія
суддів вважає і доводи авторів скарг
про переведення будинку в нежитловий
фонд, а також про його саморуйнування,
внаслідок чого він припинив своє
існування.

Право власності ОСОБА_2 в установленому
порядку на квартиру АДРЕСА_1 не
припинилося, а тому він має право і на
земельну ділянку, на якій вона
розміщена і необхідну для її
обслуговування.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
незастосування норм матеріального
права, які підлягали застосуванню, є
підставою для часткового скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового - про задоволення
позову в цій частині.

На підставі ч. 10 ст. 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
ч. 1 ст. 21 ЦК України, керуючись ст.ст. 303,
307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Рокитнівського районного суду
від 3 липня 2014 року скасувати в частині
відмови у задоволенні позову.

Вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення
органу місцевого самоврядування
задовольнити.

Скасувати рішення Рокитнівської
селищної ради Рівненської області від
20 грудня 2013 року № 590 „Про передачу
земельної ділянки у власність ОСОБА_1 в
АДРЕСА_1".

В решті рішення суду першої інстанції
(про визнання незаконним рішення
органу місцевого самоврядування і
стягнення судового збору) залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: