АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6169/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шестакова З. С. Доповідач - Петренко
І.О. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Романюк М.М., Болтунової Л.М.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 19 травня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», Публічне акціонерне
товариство Комерційний банк «Надра»
про розподіл майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулася до суду з позовом
та просила з урахуванням уточнених
позовних вимог ухвалити рішення, яким
стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію
вартості половини спільно нажитого
майна в сумі 216 573,50 грн. та судові
витрати.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалася на те, що вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 17 вересня
2005 року. Шлюб розірвано 25 квітня 2013
року.

За час шлюбу ними було придбано
наступне майно:

- житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, який складається з: „А" -
глинокаркасний, обкладений цеглою
житловий будинок, жилою площею 32,1 кв.м;
„Б" - цегляний сарай; „В" - дерев'яна
вбиральня; „Г" - металевий гараж; № 1-5, І
- спорудження, та розташований на
земельній ділянці 597 кв.м. за вказаною
адресою. Вартість житлового будинку з
надвірними будівлями на час звернення
до суду з даним позовом складає 113 431,00
грн.;

- окреме індивідуальне
визначене майно - нежитлове вбудоване
напівпідвальне приміщення, площею 108,3
кв.м, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_2. Вартість нежитлового
вбудованого напівпідвального
приміщення на час звернення до суду з
даним позовом складає 319 716,00 грн.

Оскільки добровільно розділити майно
відповідач не бажає, тому позивачка
просила суд поділити спільне майна
подружжя та визнати за нею право
власності : - на 1/2 частину житловий
будинок з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_1, який складається з:
„А" - глинокаркасний, обкладений цеглою
житловий будинок, жилою площею 32,1 кв.м;
„Б" - цегляний сарай; „В" - дерев'яна
вбиральня; „Г" - металевий гараж; № 1-5, І
- спорудження, та розташований на
земельній ділянці 597 кв.м. за вказаною
адресою; та - на 1/2 частину нежитлового
вбудованого напівпідвального
приміщення, площею 108,3 кв.м, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені та розділено
сумісно нажитий подружжям
Єпанешниковими житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, який складається з: „А" -
глинокаркасний, обкладений цеглою
житловий будинок, жилою площею 32,1 кв.м;
„Б" - цегляний сарай; „В" - дерев'яна
вбиральня; „Г" - металевий гараж; № 1-5, І
- спорудження, та розташований на
земельній ділянці 597 кв.м. за вказаною
адресою.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

Розділено сумісно нажите подружжям
Єпанешниковими окреме індивідуальне
визначене майно - нежитлове вбудоване
напівпідвальне приміщення, площею 108,3
кв.м, яке розташоване за адресою:
АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину окремого індивідуально
визначеного майна - нежитлового
вбудованого напівпідвального
приміщення, площею 108,3 кв.м, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, вважає, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1, та нежитлове вбудоване
напівпідвальне приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, були
придбані подружжям Єпанешниковими під
час перебування їх у шлюбу, за кредитні
кошті, являються спільною власністю
подружжя та підлягають розподілу в
рівних частках між чоловіком та
дружиною.

Так , судом встановлено, що з 17 вересня
2005 року по 25 квітня 2013 року подружжя
ОСОБА_2 перебували у шлюбі ( ар. сп. 6) .
Від даного шлюбу дітей немає.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду від 25 квітня 2013
року шлюб між сторонами розірвано. Цим
рішенням встановлено, що шлюбні
відносини сторони припинили з 04 лютого
2013 року (а.с.5).

21 червня 2006 року ОСОБА_2 придбав
житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
іпотечного кредитування за рахунок
кредитних коштів ПАТ „Райффайзен Банк
Аваль", та 24 березня 2006 року
зареєстрував право власності в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно (а.с.9,10).

11 липня 2007 року ОСОБА_2 придбав окреме
індивідуальне визначене майно -
нежитлове вбудоване напівпідвальне
приміщення, площею 108,3 кв.м, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, шляхом
іпотечного кредитування за рахунок
кредитних коштів ПАТ КБ „Надра", та 20
липня 2007 року зареєстрував право
власності в електронному Реєстрі прав
власності на нерухоме майно (а.с.7,8).

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 „Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя").

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого подружжя,
якщо майно одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну оцінку, керуючись ст.ст.
60,63,65,69-71 СК України, 368 ЦК України,
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами.

Доводи та обставини, на які посилається
відповідач в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального і
процесуального права.

Посилання на те , що майно , яке передано
в іпотеку не може бути розділено між
колишнім подружжям спростовуються
роз»ясненнями , що містяться в п. 36
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
де зазначено , що у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до третьої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, суди мають
враховувати, що іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця, має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі й на
тих самих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки (ст. 23 Закону України „Про
іпотеку").

Таким чином , факт перебування майна в
іпотеці не перешкоджає його поділу між
подружжям у судовому порядку та
визнання права власності на нього,
оскільки під час поділу такого майна
дія договору іпотеки не припиняється
ст. 23 Закону України „Про іпотеку" та
такий поділ не є розпорядженням
(відчуженням) предметом іпотеки.

До того ж, не може вважатися виключеним
з цивільного обороту майно у вигляді
житлового будинку з надвірними
будівлями та нежитлового вбудованого
напівпідвального приміщення з цих
підстав, що воно перебуває під
обтяженням іпотекою, оскільки житлові
будинки та нежитлові вбудовані
напівпідвальні приміщення не входять
до Переліку видів майна, що не може
перебувати у власності громадян,
громадських об'єднань, міжнародних
організацій та юридичних осіб інших
держав на території України,
затвердженого Постановою Верховної
Ради України „Про право власності на
окремі види майна" від 17 червня 1992 року
за № 2471-XII.

Посилання в апеляційній скарзі на те ,
що відповідач виплачував і виплачує
суми , що являються його кредитними
зобов»язаннями , які виникли при
придбанні спірного майна, а позивачка
по даній справі не приймає участі в
даних виплатах , самі по собі не можуть
бути підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог і дані
обставини можуть бути предметом іншого
спору сторін.

Таким чином доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст. 303,304,307,308,315 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 19
травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання до
цього суду касаційної скарги.

головуючий суддя
- Петренко І.О.

судді
- Романюк М.М.

- Болту нова Л.М.