АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5225/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

встановила:

В червні 2010 року позивач ПАТ КБ «Надра»
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Посилається на те, що за умовами
кредитного договору від 19.12.2007 року
відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит
у розмірі 23 318,81 доларів США строком до
18.12.2012 року на умовах щомісячного
погашення кредиту за встановленим
графіком та сплатою відсотків 11,15% за
користування кредитом. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки від 19.12.2007 року.

Станом на 15.04.2010 року заборгованість по
кредиту складала 20 756,44 долари США, що в
еквіваленті до гривні становить 164 521
грн. 79 коп., та складається з:
простроченої заборгованості за
кредитом в сумі 18 586,08 доларів США, що
становить 147 318 грн. 85 коп.;
простроченої заборгованості по сплаті
відсотків в сумі 1360,18 доларів США, що
становить 10 781 грн. 16 коп., пені за
прострочення сплати кредиту - 810,19
доларів США, що становить 6 421 грн. 79 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість
в сумі 164 521 грн. 79 коп. та судові витрати
по сплаті судового збору - 1645 грн. 21 коп.
та витрат на ІТЗ - 120 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказує, що він як відповідач не
був належним чином повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи, що є
порушенням його прав на судовий захист.
Крім того, суд не прийняв до уваги, що
повідомлення про дострокове
повернення споживчого кредиту позивач
відповідачу не надсилав та відповідні
докази в матеріалах справи відсутні,
тоді як відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
дострокове повернення кредиту можливе
лише за умови попереднього направлення
кредитодавцем вимоги про повернення
споживчого кредиту, і такі внески або
повернення кредиту може бути здійснене
споживачем протягом 30 календарних днів
з дати одержання повідомлення про таку
вимогу кредитодавця.

Суд належним чином не проаналізував
наданий позивачем розрахунок
заборгованості, який не відповідає
умовам кредитного договору та
сфальсифікований, оскільки суми
заборгованості є завищеними, оскільки
невідомо, яка відсоткова ставка була
застосована при нарахуванні відсотків.

Крім того, розрахунок пені не міг бути
перевірений відповідачем, оскільки
таке нарахування є складною
арифметичною операцією, яка вимагає
спеціальних фахових математичних
знань, тому необхідне було призначення
судово-бухгалтерської експертизи. При
цьому відповідно до п. 6 ст. 232
Господарського кодексу України пеня
має бути нарахована в межах строку
позовної давності - 6 місяців.

В судове засідання апелянт ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_3 повторно не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, що підтверджується зворотними
повідомленнями про вручення поштових
відправлень від 09.08.2014 року, тому
колегією суддів визнано за можливе
розглянути справу в їх відсутності.

Представник позивача в судовому
засіданні вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
19 грудня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра», та ОСОБА_2 було укладено
договір «Автопакет» №163/П/20/2007-840,
відповідно до якого банк надав
позичальнику у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
в сумі 23 318, 81 доларів США на придбання
автотранспортного засобу, зі сплатою
11,15 % річних, строком повернення не
пізніше 18 грудня 2012 року.

Для забезпечення належного виконання
зобов'язання згідно з п. 3.1.1 договору
«Автопакет» відповідач ОСОБА_2 передав
у заставу придбаний автотранспортний
засіб.

В якості забезпечення виконання
відповідачем ОСОБА_2 свої зобов'язань
щодо погашення кредиту, сплати
відсотків, комісії, штрафних санкцій та
інших платежів, передбачених договором
«Автопакет», відповідач ОСОБА_3
поручилася солідарно та в повному
обсязі відповідати перед позивачем за
неналежне виконання ОСОБА_2 взятих на
себе зобов'язань, що витікають з
договору «Автопакет».

Відповідно до п.п. 2.2.1, 2.2.2 та 2.2.3
договору «Автопакет» ОСОБА_2
зобов'язався щомісячно до 18 числа
поточного місяця сплачувати
мінімальний платіж у розмірі 510, 92
доларів США.

Однак відповідачі кредитний договір і
договір поруки не виконують, кредит та
відсотки за його користування не
сплачують, у зв'язку з чим станом на
15.04.2010 року загальна сума
заборгованості за кредитом становить 20
756, 44 доларів США (164 521, 79 грн.), яка
складається з: простроченої
заборгованості за кредитом в сумі 18 586,
08 доларів США (147 318, 85 грн.), простроченої
заборгованості по сплаті відсотків в
сумі 1 360, 18 доларів США (10 781, 16 грн.)

Згідно з п. 5.1 договору «Автопакет» за
прострочення позичальником строку
сплати мінімальних необхідних
платежів по погашенню кредиту,
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла на час виникнення
заборгованості, за кожен день
прострочення.

Відповідно до вказаного пункту
договору банком нарахована пеня на
суму 810,19 доларів США, що становило на
час розрахунку 6 421 грн. 79 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором не
виконує, у передбачений строк борг не
повернув, та враховуючи, що поручителем
за договором виступає ОСОБА_3, яка несе
солідарну відповідальність за
неналежне виконання умов кредитного
договору, суд дійшов до висновку про
солідарне стягнення з відповідачів
суми заборгованості в розмірі 164 521 грн.
79 коп.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх законними, обґрунтованими і
такими, що відповідають обставинам
справи та положенням матеріального
закону. Суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
та послався на положення ст. 525, 526, 543, 610,
612, 1050, 1054 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що він не був повідомлений про
час та місце розгляду справи, не
отримував повісток, а тому не мав
можливості скористатись своїми
процесуальними правами та вжити
заходів до захисту своїх законних
інтересів - колегія суддів вважає
необґрунтованими і такими, що
суперечать матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, з
даною позовною заявою ПАТ КБ «Надра»
звернувся 16 червня 2010 року. Заочним
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 червня 2010 року
позовні вимоги банку були задоволені.

Однак ухвалою Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 січня 2011
року за заявою відповідача ОСОБА_2
заочне рішення суду було скасоване, а
справа призначена до розгляду в
загальному порядку.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 04 лютого 2011 року дана
справа була направлена для розгляду за
підсудністю за місцем постійної
реєстрації та проживання відповідачів
до Києво-Святошинського районного суду
Київської області.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
06 грудня 2011 року зазначена ухвала суду
від 04.02.2011 року була скасована, а справа
повернута до Шевченківського
районного суду м. Києва для розгляду.

В подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3
неодноразово подавали апеляційні
скарги на ухвалу Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 червня 2010
року про відкриття провадження.

Ухвалою судді Апеляційного суду м.
Києва від 05 червня 2012 року ОСОБА_2 було
відмовлено у відкритті апеляційного
провадження за його апеляційною
скаргою від 19.03.2012 року на ухвалу про
відкриття провадження по справі.

03 липня 2012 року з такою самою
апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_3
, якій ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 12 вересня 2012 року було
відмовлено у відкритті апеляційного
провадження.

15 жовтня 2012 року ОСОБА_3 знову
звернулась з апеляційною скаргою на
ухвалу суду першої інстанції про
відкриття провадження від 16 червня 2010
року. Ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 09 січня 2013 року у відкритті
апеляційного провадження було
відмовлено.

29 січня 2013 року з такою самою
апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_2,
якому ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 20 лютого 2013 року було
відмовлено у відкритті апеляційного
провадження.

В подальшому ОСОБА_2 звертався з
апеляційною скаргою на ухвалу суду про
відкриття провадження, надсилаючи до
суду скаргу того самого змісту - 18
березня 2013 року, 29 квітня 2013 року , 15
липня 2013 року , 03 жовтня 2013 року.

Ухвалами суддів Апеляційного суду м.
Києва у відкритті апеляційного
провадження за вказаними скаргами було
відмовлено: 08 квітня 2013 року, 21 травня
2013 року, 24 липня 2013 року, 16 жовтня 2013
року, а також 11 грудня 2013 року
відмовлено у відкритті апеляційного
провадження за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 від 27 листопада 2013 року.

Як вбачається з реєстру відправлення
рекомендованої кореспонденції
Шевченківським районним судом м. Києва
від 13 січня 2014 року, відповідачам
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було направлено
повістки про виклик в судове засідання
на 27.01.2014 року, які відповідачі отримали
17 січня 2014 року, що підтверджується
електронним повідомленням інформації
про наявність та стан пересилання
поштових відправлень УДППЗ «Укрпошта»
( а.с. 33-35, том 2).

Отже, про розгляд справи в судовому
засіданні 27.01.2014 року відповідач
ОСОБА_2 був повідомлений належним
чином, а тому доводи апелянта щодо
порушення судом його процесуальних
прав є необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що наявний у
матеріалах справи розрахунок
заборгованості не відповідає умовам
кредитного договору і сума
заборгованості є завищеною, - колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
конкретних доводів, у чому саме
розрахунок є неправильним, і які суми
із сплачених відповідачем не
співпадають із зазначеними у
розрахунку - ним не зазначено.

Як вбачається з наданого позивачем
деталізованого розрахунку
заборгованості за договором
«Автопакет» станом на 15.04.2010 року,
відповідачем із наданого кредиту було
сплачено 4732,73 долари США, отже, залишок
несплаченого кредиту складає 18 586,08
доларів США. Останній платіж по
кредиту відповідач здійснив 23.07.2009
року, а останній платіж по процентах -
11.03.2010 року (а.с. 6-7)

З матеріалів справи вбачається, що з
розрахунками заборгованості, яка
стягнута оскаржуваним рішенням,
відповідач ОСОБА_2 ознайомився при
оскарженні попереднього заочного
рішення по даній справі від 30 червня 2010
року. В подальшому позивач ПАТ «КБ
«Надра» позовних вимог не збільшував.

Разом з тим, з часу подання заяви про
перегляд заочного рішення від 30 червня
2010 року , та в ході повторного розгляду
справи і до даного часу відповідачем
не було надано жодних доказів тих
обставин, що сума погашеного кредиту
та процентів є більшою, ніж зазначено у
розрахунку ( зокрема, квитанції про
сплату кредиту).

Обґрунтованих доводів щодо
неправильності нарахування
заборгованості по процентах станом на
15.04.2010 року на загальну суму 1360 доларів
США 18 центів - апеляційна скарга також
не містить, власного розрахунку
заборгованості, який апелянт вважає
правильним, ним не подано. Таким чином,
колегія суддів вважає, що підстав для
сумніву у правильності наведених
позивачем розрахунків заборгованості
не вбачається.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові в розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.2.5 договору
«Автопакет», банк має право вимагати
дострокового виконання зобов'язань
щодо повернення кредиту, сплати
нарахованих відсотків та інших
платежів, передбачених договором,
можливих штрафних санкцій , якщо
позичальник несвоєчасно чи не у
повному обсязі сплатив черговий
платіж.

Враховуючи, що матеріалами справи
підтверджено факт невиконання
позичальником умов кредитного
договору та припинення ним сплати
платежів по кредиту (з липня 2009 року -
кредиту, з березня 2010 року - процентів),
у позивача на час звернення до суду у
червні 2010 року були наявні правові
підстави для стягнення простроченої
заборгованості та дострокового
стягнення частини кредиту, що
залишилась, а також нарахованих
процентів.

Крім того, доводи апелянта про
відсутність підстав для дострокового
стягнення кредиту колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
відповідно до укладеного між сторонами
кредитного договору строк повернення
кредиту минув 18 грудня 2012 року. При
цьому апелянтом не надано до суду
будь-яких доказів, що з часу виконання
позивачем розрахунку заборгованості
по кредиту ( 15 квітня 2010 року)
відповідачами було сплачено кредитну
заборгованість та строкові платежі.

Доводи апелянта про необхідність
застосування норм Господарського
кодексу України щодо строку позовної
давності для нарахування пені також є
безпідставними, оскільки між сторонами
склалися зобов'язальні правовідносини,
що регулюються нормами Цивільного
кодексу України. З наданого позивачем
розрахунку вбачається, що пеня на суму
810,19 доларів США, що становить 6421 грн. 79
коп., нарахована відповідно до вимог ст.
258 ЦК України за один рік.

Посилання апелянта на непроведення
судом першої інстанції судової
бухгалтерської експертизи колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки протягом розгляду справи в
суді у період 2011 - 2013 роки таке
клопотання ним заявлено не було. При
цьому, як вбачається з нотаріально
посвідченої довіреності на
представлення інтересів ОСОБА_2 у суді
від 05.04.2011 року, відповідач мав
тринадцять представників.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача висновків суду першої
інстанції не спростовують і не дають
підстав вважати, що ним допущено
порушення матеріального та
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: