АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 681/427/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1668/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого судді - Гринчука
Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

при секретарі: Шевчук Ю.Г.,

з участю позивача та його представника
- ОСОБА_1,

відповідача та його представника -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5
про визнання права власності на ?
частину майна з апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Полонського
районного суду Хмельницької області
від 4 липня 2014 року, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4 зі зменшеними
під час судового розгляду позовними
вимогами про визнання права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 на жилий будинок з надвірними
спорудами, розташованими в АДРЕСА_1;
визнання за ОСОБА_3 права власності на ?
частину жилого будинку та відповідну
частину земельної ділянки в порядку
спадкування за законом.

На обґрунтування позову зазначив,
що під час перебування в
зареєстрованому шлюбі в період з 23.08.1980
року по 1999 рік, який був розірваний
рішенням суду від 26.07.1996 року, його
рідний брат, ОСОБА_6 та відповідач
ОСОБА_4 побудували будинок по АДРЕСА_1.
Після розірвання шлюбу в 1999 році ОСОБА_6
переїхав проживати до іншого житла,
спору про спільне майно між бувшим
подружжям не існувало. В грудні 2013 року
його брат ОСОБА_6 помер. Після його
смерті відкрилася спадщина за законом,
яка складається з вказаного жилого
будинку. Він є єдиними спадкоємцем
майна померлого другої черги, оскільки
спільний син брата та ОСОБА_4 помер в
двадцятирічному віці, а сестра ОСОБА_5
на спадщину не претендує. Нотаріус
відмовив йому в оформленні права на
спадкове майно, оскільки спірний
будинок оформлений на відповідача, яка
в добровільному порядку провести
розподіл майна

________________________________________________________________________
________________________

Головуючий у першій інстанції - Боб’як
Б.В.
Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 57

не бажає.

Рішенням Полонського районного
суду від 4 липня 2014 року в задоволенні
позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду і
ухвалити нове про задоволення позову.

На підтвердження доводів
апеляційної скарги апелянт зазначав,
що суд порушив норми матеріального
права, які регулюють правовідносини
щодо спільного майна подружжя, порядку
його набуття, розподілу та спадкування
а також вимоги процесуального закону
щодо дослідження та оцінки доказів.

В суді апелянт та його
представник підтримали доводи
апеляційної скарги.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечили та
пояснили, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, тому підстав для його
скасування немає.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги та
заперечення сторін, допустив порушення
норм матеріального права.

У зв'язку з неповним з'ясуванням
судом обставин, що мають значення для
справи та порушенням судом норм
матеріального права оспорюване
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 та рідний брат позивача ОСОБА_6 з
1981 року по 1996 рік перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого
народився син, який помер в 2010 році.
Шлюб було розірвано за рішенням суду в
1996 році, свідоцтво про розірвання шлюбу
видано в 1999 році. В 1981 році за договором
дарування ОСОБА_4 отримала 3/5 частини
будинку АДРЕСА_1. Відповідно до рішення
виконкому Полонської районної ради
народних депутатів від 17 квітня 1986
року, №88 ОСОБА_4 отримала дозвіл на
будівництво нового будинку замість
існуючого ветхого за вказаною адресою.
Новий будинок був побудований та
прийнятий в експлуатацію в 1995 році, в
тому ж році відповідач отримала
свідоцтво про право власності на цей
будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Із
заявою про прийняття спадщини після
його смерті до нотаріуса звернувся
рідний брат померлого, позивач ОСОБА_3,
однак отримав відмову, оскільки право
власності на будинок оформлено на ім'я
бувшої дружини ОСОБА_6, ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову
суд виходив з того, що ветхий будинок
належав відповідачу на праві особистої
приватної власності, а новий будинок,
побудований на місці старого був
повністю збудований за гроші діда
ОСОБА_4, тому він не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, оскільки ОСОБА_6 за життя не
ставив питання про розподіл спірного
будинку між ним та бувшою дружиною,
тому його права не підлягають захисту і
після смерті.

Такі висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на вимогах
закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШтС
України майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Частинами 1, 3 статті 24 вказаного
Кодексу передбачено, що майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар а бо в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Кожний з
подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Статтею 212 ЦПК України
встановлено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновок про належність спірного
будинку відповідачу суд зробив на
підставі показань свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, залучених до
суду за клопотанням відповідача та
двох письмових розписок від фізичних
осіб.

При цьому в рішенні суд не навів
мотивів, з яких він прийняв до уваги
показання, надані вищевказаними
свідками та не прийняв до уваги
показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, які
були залучені до суду за клопотанням
позивача, і які надали показання,
протилежні показанням свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Показання цих
свідків не підтверджені іншими
належними та допустимим доказами.

Зі змісту письмових розписок від
двох фізичних осіб вбачається, що 09.07.1994
року вони отримали грошові кошти за
продаж 2/5 будинку по АДРЕСА_1. Розписки
написані одним почерком, на одній
розписці відсутні дані про платника, в
іншій зазначено про те, що гроші видала
ОСОБА_4 (а.с. 55). Ці розписки не дають
підстав зробити висновок про те, що
особи, які надали розписки продали, а
відповідач придбала частину будинку.

Жодних інших об'єктивних даних,
які б підтвердили пояснення ОСОБА_4,
надані в якості заперечення проти
заявленого ОСОБА_6 позову, зокрема, щодо
будівництва спірного будинку за кошти
діда відповідача матеріали справи не
містять.

В той же час суд не прийняв до
уваги, що законом чітко передбачено, що
все майно, яке було нажите подружжям за
час шлюбу є його спільною сумісною
власністю. Тобто в разі виникнення
спору один з подружжя повинен довести,
що спірне майно належить йому особисто
і не є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В даному випадку судом
встановлено, і цей факт не оспорюється
сторонами, що будівництво спірного
будинку було розпочато та закінчено
під час перебування ОСОБА_4 та
покійного ОСОБА_6 в зареєстрованому
шлюбі. При цьому та обставина, що
свідоцтво про право особистої
власності на жилий будинок було
отримано саме на ім'я відповідача 26.04.1995
року не свідчить про те, що другий з
подружжя, чоловік ОСОБА_6 не має
майнового права щодо спірного житла.

Також слід зауважити, що правовий
режим спільного сумісного майна виник
у подружжя з моменту реєстрації такого
права у БТІ 26.04.1995 року за реєстровим
№1179. З того часу це право не
переставало існувати, воно існує до
цього часу, не було ніким оспорене, тому
висновок суду про те, що ОСОБА_6 не має
права на спірне майно, оскільки за
життя не ставив питання про визнання за
ним цього права та розподіл спільно
нажитого з ОСОБА_4 майна є помилковим.

За таких обставин, оскільки право
спільної сумісної власності подружжя
на спірний будинок в даному випадку
виникло в 1995 році і до цього часу не
оспорено, тому визнання судом такого
права за померлим ОСОБА_6 не
потребується.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Статтею 1216 ЦК України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 вказаного Кодексу до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України
частка у спільній сумісній власності
спадкується на загальних підставах.

Пунктом 22-1 постанови Пленуму ВСУ
від 16.04.2004 року, № 7 „Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" передбачено, що відповідно до
статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців на загальних підставах, із
збереженням її цільового призначення.
До спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, а також право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Положення вищевказаної норми
Пленуму повністю узгоджується також з
п. 18-2 цієї ж постанови Пленуму ВСУ, ст. 120
ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Статтею 1225 ЦК України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців на загальних підставах, із
збереженням її цільового призначення.
До спадкоємців житлового будинку,
інших будівель та споруд переходить
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, яка
необхідна для їх обслуговування, якщо
інший її розмір не визначений
заповітом.

З матеріалів справи вбачається що
ОСОБА_4 на праві власності належить
земельна ділянка загальною площею 0,15
га з цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що знаходиться по
АДРЕСА_1, яка була нею отримана в
порядку приватизації та земельна
ділянка площею 0,33 га для ведення
підсобного господарства.

Враховуючи ту обставину, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є відповідно рідними
сестрою та братом померлого ОСОБА_6,
спадкоємці першої черги за законом
відсутні, оскільки ОСОБА_5 на спадщину
не претендує, тому відповідно до вимог
ст.ст. 1258, 1262 ЦК України позивач є єдиним
спадкоємцем другої черги за законом.

За таких підстав за позивачем
слід визнати право власності на ?
частину спірного жилого будинку та
відповідну частину земельної ділянки
загальною площею 0,15 га.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду
Хмельницької області від 4 липня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за законом право власності
на ? частину будинку та ? частину
земельної ділянки загальною площею 0,15
га з цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка),
розташованих за адресою: АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук