Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/939/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І.,
Широкової Л.В.

при секретарі
Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відновлення порушеного
права

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 15 травня 2014
року,-

в с т а н о
в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з названим позовом. В
обгрунтування вимог зазначав, що з
07.11.2006 року перебував з відповідачем в
шлюбі, який 28.05.2008 року було розірвано.
За час перебування в шлюбі, за спільні
кошти, ними було придбано 35/100 частин
будинку АДРЕСА_1. 02.05.2011 року
відповідач, скориставшись його
відсутністю в будинку та без його згоди
на те, самоправно демонтувала та
вивезла з їх спільного будинку АДРЕСА_1
спільно нажите майно - речі домашнього
вжитку та пошкодила облицьовані
керамічною плиткою стіни, перегородки
та дверні пройоми в будинку. На
підставі п.4 ч.2 ст. 16 ЦК України ОСОБА_1
просив зобов»язати ОСОБА_2 відновити
попереднє становище житла, яке
фактично існувало до його порушення,
шляхом повернення до будинку АДРЕСА_1,
установки та монтажу самоправно
вивезеного майна, а саме: насосної
станції, газової колонки, газового
конвектора, газової плити, пилососа,
електрочайника, мийки для посуду,
меблевої стінки, меблевої кухні,
меблевої вітальні із трюмо, дивану,
журнального столика, чотирьох
стільців, чотирьох табуреток,
кухонного столу, телевізора марки
«Вестел», художньої ковки на сходи,
двох крісел, двох матраців з
двохспального ліжка, семи покрівельних
ондулінових коньків, однієї упаковки
спеціальних цвяхів для кріплення
коньків, усього набору кухонного
посуду, 34 листків покрівельного
матеріалу «Ондулін», а також шляхом
приведення в належний попередній стан
пошкоджених відповідачем облицьованих
керамічною плиткою стін, перегородок
та дверних пройомів вищевказаного
житла.

Рішенням Малинського районного
суду Житомирської області від 15
травня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
вказав, що забрані ОСОБА_2 речі є
спільно нажитим майном подружжя, а не
лише її особистою приватною власністю,
позову до суду про розподіл майна вона
не подавала, згоди на демонтаж і
вивезення з будинку майна він не давав,
а тому, посилаючись на те, що суд,
порушивши норми матеріального та
процесуального права, не взяв до уваги
надані ним докази, не викликав та не
допитав у судовому засіданні ОСОБА_2,
зробив висновки, які не відповідають
дійсним обставинам справи, ухвалив
упереджене, незаконне і необґрунтоване
рішення. За наведених обставин ОСОБА_1
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову в повному
обсязі на підставі п.4 ч.2 ст.16 ЦК
України.

Перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах вимог, визначених ст.
303 ЦПК України, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Таким чином, порушення, невизнання або
оспорення суб'єктивного права є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та
інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди; 9)
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; 10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Застосування конкретного способу
захисту цивільного права залежить як
від змісту суб'єктивного права, за
захистом якого звернулася особа, так і
від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати
характер спірних правовідносин сторін
(предмет та підставу позову), характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб.

Цивільним Кодексом України та іншими
законами може встановлюватися для
захисту певних чи окремих категорій
прав спеціальні способи захисту прав.

У тих випадках, коли спеціальна норма
закону встановила інший, ніж
визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту,
застосовується спосіб захисту,
встановлений спеціальною нормою.

Так, сімейне законодавство містить
норми щодо захисту цивільних прав,
пов'язаних з сімейними відносинами.

З урахуванням наведеного суд під час
розгляду і вирішення цивільної справи
визначає спосіб захисту виходячи із
закону, який регулює конкретні
правовідносини, і тих юридичних фактів,
що обумовлюють виникнення цих
правовідносин та цього спору.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
з листопада 2006 року по травень 2008 року
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі. У цей період ОСОБА_2 на своє ім"я
було придбано 35/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, де сторони
зареєстровані і на теперішній час
/а.с.15,35-39/.

Із заяви ОСОБА_1, поданої
05.05.2011року до Малинського МВ УМВС
України в Житомирській області з
проханням порушити кримінальну справу
проти ОСОБА_2, вбачається, що він 02.05.2011
року виявив у своєму будинку крадіжку,
яку вчинила його колишня дружина
ОСОБА_2 з невідомими особами, внаслідок
якої з будинку було викрадено насосну
станцію, газову колонку, газовий
конвектор, газову плиту, пилосос,
електрочайник, мийку; меблі: стінку,
кухню, телевізор, вітальню, трюмо,
диван, 4 стільця, 4 табуретки, весь посуд.
З гаража викрадено 25 листів ондуліну,
художню ковку на сходи /а.с.5/.

Постановою від 12 травня 2011 року в
порушенні кримінальної справи за ст.ст.
185,356 КК України відносно ОСОБА_2
відмовлено /а.с.6/. Із змісту постанови
вбачається, що внаслідок перевірки
було відібрано пояснення від ОСОБА_2, де
вона пояснила, що забрала з будинку
речі, частина яких є її особистою
власністю. Також вона забрала речі, які
є їх спільною сумісною власністю до
вирішення питання про їх розподіл.

Звертаючись до суду з позовом про
відновлення попереднього становища
житла, позивач , як на підставу позову
посилався на норми п.4 ч.2 ст.16 ЦК
України.

Однак, предмет спору та характер
порушеного права позивача свідчить, що
правовідносини, які виникли між
сторонами, випливають із спеціального
закону, тобто із сімейного
законодавства та стосуються права
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить
подружжю на праві спільної сумісної
власності, а також поділу майна
подружжя.

Вимоги про відновлення попереднього
становища житла, яке існувало до
порушення, позивач пов"язує із
фізичним поверненням спірного майна
колишнього подружжя до спірного
будинку, розташованого по АДРЕСА_1.
Аналогічні доводи містить й апеляційна
скарга позивача.

Проте, такий спосіб судового
захисту не передбачений ст.16 ЦК
України, позаяк предмет позову
фактично стосується спору між
подружжям, пов"язаного із розподілом
спільної сумісної власності та
регулюється сімейним законодавством,
про що зазначено вище.

А тому, суд першої інстанції при
вирішення спору обгрунтовано
керувався нормами Сімейного права
України.

Окрім того, місцевий суд на
підставі ч.1 ст.60 ЦПК України, повно
дослідивши обставини справи, зробив
правильний висновок про те, що позивач
не надав будь-яких доказів стосовно
того яке майно вивезла відповідач з
будинку, кому воно належить, чи є воно
спільною сумісною власністю сторін та
де воно знаходиться. Позивачем також не
доведено жодними доказами, що
відповідач пошкодила облицьовані
керамічною плиткою стіни, перегородки
та дверні пройоми в будинку.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

А тому, керуючись принципом
диспозитивності, суд дійшов
правильного висновку про те, що підстав
для задоволення заявлених позовних
вимог саме про відновлення порушеного
права немає.

Водночас позивач не позбавлений
права звернутись до суду з позовом про
поділ майна подружжя, а при його
відсутності - про стягнення грошової
компенсації.

Доводи в апеляційній скарзі про
те, що суд, не заслухавши особистих
пояснень ОСОБА_2, ухвалив рішення, що
вплинуло на його законність та
обґрунтованість, є безпідставними,
оскільки пояснення ОСОБА_2 з приводу
предмета спору містяться у відмовному
матеріалі, їх копія долучена до
матеріалів цивільної справи. Цей
письмовий доказ оцінено судом при
ухваленні рішення. Окрім того в
судових засіданнях брав участь
представник ОСОБА_2 та від її імені
надавав відповідні пояснення.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються самих обставин справи, їх
виклад аналогічний змісту позовної
заяви, за вимогами якої ухвалено
рішення.

Посилання позивача на те, що суд
прикрив крадіжку, у скоєнні якої
зізналась ОСОБА_2, також є
безпідставними, оскільки суд розглядав
цивільний позов, в межах заявлених
вимог, а постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_2 від 12.05.2011 року, яка не
скасована та є чинною, свідчить про те,
що компетентні органи дали оцінку її
діям в іншому провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
впливають на правильність його
прийняття.

З огляду на наведене, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції та задоволення
апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308 ,313, 314, 315,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 15 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді