Справа № 161/2547/13-ц Провадження №
22-ц/773/1239/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 53 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - Кирись
Г.Й.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Житлово-комунального
підприємства № 2 про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
апеляційною скаргою відповідача
Житлово-комунального підприємства № 2
та представника відповідача Кирись
Галини Йосипівни на рішення Луцького
міськрайонного суду від 13 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 11.02.2013 року звернувся в суд з
зазначеним позовом покликаючись на те,
що 19 грудня 2011 року був незаконно
звільнений з роботи за появу на роботі
в стані алкогольного сп'яніння.
Рішенням суду від 27 квітня 2012 року
поновлений на роботі, в користь
позивача стягнуто середній заробіток
за час вимушеного прогулу. Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 20
червня 2012 року змінено формулювання
причини звільнення на ч. 3 ст. 38КЗпП - за
власним бажанням через порушення
роботодавцем законодавства про працю,
а також стягнуто в користь позивача
вихідну допомогу та компенсацію за 9
днів невикористаної відпустки.

23.10.2012 року рішенням Луцького
міськрайонного суду стягнуто з
житлово-комунального підприємства № 2
на користь ОСОБА_3 9715 грн. 68 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, а також 300
грн. у відшкодування моральної шкоди.

Проте, з відповіді Державної інспекції
з питань праці від 16.01.2013 року за №
55/02-2-02 та довідки від 14.12.2012 року № 01-08-605
за підписом директора ЖКП № 2 Рижука
В.В. позивачу стало відомо про розмір
його середньоденного заробітку, який
складає 124,56 грн. при заробітній платі
за листопад-грудень 2011 року. Зазначає,
що компенсація середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
за рішенням Луцького міськрайонного
суду від 23.10.2012 року за 117 робочих днів
розраховувалась згідно довідки від
22.10.2012 року № 01-07/504, в якій зазначено
суму середньоденного заробітку 83 грн. 04
коп. Просив стягнути з
Житлово-комунального підприємства № 2
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за весь
період по день фактичного розрахунку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 13 червня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено повністю.

Ухвалено стягнути з
Житлово-комунального підприємства № 2
в користь ОСОБА_3 середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
в розмірі - 19182 (дев'ятнадцять тисяч сто
вісімдесят дві) грн. 92 коп.

Стягнуто з Житлово-комунального
підприємства № 2 в користь держави 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп. судового
збору.

В апеляційній скарзі відповідач
Житлово-комунальне підприємство № 2 та
представник відповідача Кирись Галина
Йосипівна покликаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права щодо порядку
обчислення середньої заробітної плати,
розгляд справи з приводу спору між тими
самими сторонами, про той самий предмет
і з ти самих підстав просили рішення
суду скасувати та провадження в справі
закрити.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду
відповідній зміні з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області 27 квітня 2012 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 27 липня 2012 року, поновлено ОСОБА_3 на
посаді електромонтажника з освітлення
і освітлювальних мереж IV розряду ЖКП №
2 м. Луцька. Стягнути з ЖКП № 2 в користь
ОСОБА_3 9136,10 грн. середнього заробітку
за час вимушеного прогулу (а.с. 74-76).

07 травня 2012 року ОСОБА_3 поновлений на
займаній посаді та цього ж дня
звільнений з роботи за власним
бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області 20 червня 2012 року
постановлено визнати неправильним
формулювання причин звільнення ОСОБА_3,
змінити причину звільнення.
Зобов'язати ЖКП № 2 внести зміни до
запису № 19 в трудовій книжці. Стягнути
з ЖКП № 2 в користь ОСОБА_3 невиплачену
вихідну допомогу в сумі 6414,72 грн. та
компенсацію за 9 днів невикористаної
відпустки в сумі 592,11 грн. (а.с. 78, 79).

23 жовтня 2012 року рішенням Луцького
міськрайонного суду стягнуто з
житлово-комунального підприємства № 2
на користь ОСОБА_3 9715 грн. 68 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, а також 300
грн. у відшкодування моральної шкоди
(а.с. 5, 6).

Ухвалою апеляційного суду Волинської
області від 06.12.2012 року вищевказане
рішення від 23.10.2012 року залишено без
змін (а.с. 7, 8).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що сума
середньоденного заробітку ОСОБА_3
складає 124 грн. 56 коп., а сума середнього
заробітку за період з 07 травня 2012 року
по день повного розрахунку з ОСОБА_3 25
грудня 2012 року становить 28897, 92 грн., а
тому з врахуванням виплаченої суми 9715
грн. на виконання рішення суду від 23
жовтня 2012 року стягненню на користь
позивача підлягає 19182, 92 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні. За весь період по день
фактичного розрахунку.

Однак такий висновок суду зроблений з
порушенням норм матеріального права і
не відповідає дійсним обставинам
справи.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що передбачений частиною 1
статті 117 КЗпП України обов'язок
роботодавця щодо виплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні настає за умови
невиплати з його вини належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 КЗпП України, при
цьому визначальними є такі юридично
значимі обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, тобто за
весь період невиплати власником або
уповноваженим ним органом належних
працівникові при звільненні сум.

З врахуванням наведеного, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, проте задовольняючи
позовні вимоги повністю неправильно
визначився з періодом за який підлягає
стягненню середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні та
неправильно провів розрахунок такої
виплати.

Так судом встановлено, що рішенням
Луцького міськрайонного суду від 23
жовтня 2012 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до житлово-комунального
підприємства № 2 про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди,
стягнуто з відповідача в користь
позивача середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 07 травня 2012 року по 23 жовтня 2012
року. Даним рішенням встановлено, що
середньоденний заробіток позивача
становить 83,04 грн., а тому дана
обставина не підлягає доказуванню
відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України.

Крім того, розраховуючи розмір
середнього заробітку суд виходив з
кількості календарних днів, хоча
відповідно до вимог чинного
законодавства для розрахунку
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за основу
береться кількість робочих днів.

Разом з тим не підлягає стягненню
середній заробіток за період з 7 травня
по 23 жовтня 2012 року, оскільки за цей
період проведено стягнення середнього
заробітку по зазначеному вище рішенню
суду.

Отже рішення в частині розміру та
періоду стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні підлягає відповідній
зміні, з відповідача в користь позивача
слід стягнути 3736,80 грн. (45 р.д. х 83,04) за
період з 24 жовтня 2012 року (після
ухвалення судового рішення) по 25 грудня
2012 року - по день фактичного розрахунку.

На підставі наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції допущено порушення
вищенаведених норм матеріального
права, а його висновки не відповідають
обставинам справи, що відповідно до п.
п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою
для зміни оскаржуваного рішення в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача
Житлово-комунального підприємства № 2
та представника відповідача Кирись
Галини Йосипівни задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 13 червня 2014 року в даній справі
змінити в частині розміру стягнення
середнього заробітку.

Стягнути з Житлово-комунального
підприємства № 2 в користь ОСОБА_3 3 736
(три тисячі сімсот тридцять шість) грн.
80 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді