Справа № 1328/7352/12
Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/4491/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 07 травня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 07 травня 2014 року
задоволено частково позов прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю
третіх осіб - відділу Держземагенства
м. Львова, Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області, приватного нотаріуса
Яворівського районного нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки,
визнання нечинним Державного акту,
витребування земельної ділянки та
зобов'язання до вчинення дій.

Визнано недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий ОСОБА_2, серії ЯД № 520633 від 29
вересня 2008 року.

Витребувано земельну ділянку площею
0,1999 га кадастровий № :11:005:0020 у
ОСОБА_2.

Зобов'язано ОСОБА_2 повернути спірну
земельну ділянку площею 0,1999 га
кадастровий № :11:005:0020 у
розпорядження Львівської міської ради.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
процесуального права та без належного
дослідження обставин, які мають
значення для справи. Вважає, що суд
першої інстанції не з'ясував, яке саме
відношення Львівська міська рада має
до земельної ділянки, розташованої на
території Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області та яку шкоду було спричинено
переоформленням права власності на
відповідну земельну ділянку
Львівській міській раді. Вказує, що
державний акт на право власності на
землю серії ЛВ №7189, виданий на ім'я
ОСОБА_3, підписаний головою
Рясне-Руської сільської ради народних
депутатів В. Мельничуком, а підпис
інженера-землевпорядника не може бути
умовою, яка визначає чи дійсно
видавався або не видавався ОСОБА_3
державний акт на право приватної
власності на землю. Крім того зазначає,
що відповідно до висновку №113
судово-почеркознавчої експертизи за
матеріалами кримінальної справи №143-0475
від 24.01.2012 року встановити ким саме
виконаний підпис від імені
інженера-землевпорядника ОСОБА_6 в
державному акті не виявлялося
можливим, а отже висновок суду про те,
що державний акт на право приватної
власності на землю серії ЛВ №7189 на ім'я
ОСОБА_3 не видавався на тій підставі, що
підпис інженера-землевпорядника
ОСОБА_6 на цьому акті виконаний нібито
не ним, є безпідставним та
необґрунтованим, а даний висновок не є
належним доказом.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради відмовити повністю.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, котрі
належним чином відповідно до вимог
ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про
час та місце розгляду справи, але не
з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не у повній мірі відповідає
даним вимогам.

Задовольняючи частково позов, районний
суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_2
набув право власності на спірне майно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, тобто не у власника і не в
особи, яка вправі була ним
розпоряджатися, то земельна ділянка
підлягає поверненню законним
власникам та розпорядникам, тобто
Львівській міській раді.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до закону
№475/97-ВР від 17.07.97 року « Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь - яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права
власності передбачені нормами ст.ст.16,
386, 391 ЦК України.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником земельної ділянки площею 0,20
га в м. Львові по АДРЕСА_1 (кадастровий №
:11:005:0020), яка була передана йому у
власність на підставі договору
дарування від 06.11.2007 року, укладеного
між ним та ОСОБА_3, реєстраційний №1184.

Рішенням №112 від 19.12.1994 року
Рясне-Руської сільської ради народних
депутатів Яворівського району
Львівської області вирішено передати
безкоштовно у приватну власність
земельні ділянки для обслуговування
житлових будинків, громадських
будівель, споруд та для ведення
особистого підсобного господарства
загальною площею 1,57 га в селах Рясне -
Руське та Підрясне. Інженеру -
землевпоряднику сільської ради
Є.Сухецькому провести реєстрацію права
власності у земельно - облікових
документах.

На підставі даного рішення ОСОБА_3 був
виданий державний акт на право
приватної власності на землю серії ЛВ
№7189, який зареєстровано в книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №2487.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотньої дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обовязків, що
виникли з моменту набрання ним
чинності.

Статтею 9 Земельного кодексу України 1990
року, яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин(1994 рік),
визначено, що до відання сільських,
селищних і міських районного
підпорядкування Рад народних
депутатів у галузі регулювання
земельних відносин на їх території
належить:

1) передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування,
в тому числі на умовах оренди, у
порядку, встановленому статтями 17 і 19
цього Кодексу;

2) реєстрація права власності, права
користування землею і договорів на
оренду землі;

3) вилучення (викуп) земель відповідно
до статті 31 цього Кодексу;

4) справляння плати за землю та інше.

Відповідно до статті 22 Земельного
кодексу України 1990 року (в редакції від
13 березня 1992 року) право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року
зазначає, що в Конституції України
закріплено принцип, за яким права і
свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, яка відповідає
перед людиною за свою діяльність
(стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до
них зміни, якщо відповідно до приписів
цих рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин"
між органами місцевого самоврядування
і громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року N 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування,
вичерпують свою дію фактом їхнього
виконання, тому вони не можуть бути
скасовані чи змінені органом
місцевого самоврядування після їх
виконання.

Статтею 155 ЗК України визначено, що у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним, а збитки, завдані власникам
земельних ділянок внаслідок видання
зазначених актів, підлягають
відшкодуванню в повному обсязі
органом, який видав акт.

Спірна земельна ділянка вибула із
комунальної власності на підставі
рішення органу місцевого
самоврядування - рішенням
Рясне-Руської сільської ради №112 від
19.12.1994 року, яке є чинним і ніким не
оспорювалося.

Судом першої інстанції до спірних
правовідносин застосовано ст.1212 ЦК
України.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої
особи(потерпілого) без достатньої
правової підстави(безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
підставне набуття або збереження майна
було результатом поведінки набувача
майна, потерпілого, інших осіб чи
наслідком події.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи право чином.

Оскільки ОСОБА_2 набув спірну земельну
ділянку на підставі правочину -
договору дарування від 06.11.2007 року,
укладеного між ним та ОСОБА_3, який
судами не визнаний недійсним і який є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна, то колегія
суддів вважає, що районний суд
помилково застосував до спірних
правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Згідно із ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно - правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Однак, у порушення положень даної норми
права суд першої інстанції в основу
своїх висновків для часткового
задоволення позову поклав матеріали
досудового слідства по кримінальній
справі про обвинувачення ОСОБА_8, тобто
неналежні докази.

Крім того, колегія суддів вважає, що
покладений в основу оскаржуваного
рішення висновок експертизи №6/640 від
31.12.2011 року про те, що в державному акті
на право приватної власності серії ЛВ
№7189, виданому 18.12.1997 року ОСОБА_3,
відтиски виконані не круглими
гербовими печатками Рясна-Руської
сільської ради народних депутатів, не
може бути підставою для задоволення
позову, оскільки експертами не
досліджувався відтиск печатки, яким
користувалась сільська рада на час
видачі даного державного акту.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі
№1-10/2004 Конституційний суд України
визначив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

Колегія суддів вважає, що позивачем
належними та допустимими доказами, що є
його обов'язком відповідно до вимог ч.3
ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, не доведено, що
спірна земельна ділянка станом на
19.12.1994 року належала до земель м. Львова,
а тому інтереси Львівської міської
ради не порушені.

Враховуючи наведене, колегія суддів не
вбачає достатніх правових підстав для
визнання недійсним Державного акту на
право власності на земельну ділянку та
витребування у ОСОБА_2 земельної
ділянки площею 0,20га, кадастровий
№:11:005:0020 і повернення її у
розпорядження Львівської міської ради,
а тому приходить до висновку про те, що
оскаржуване рішення у частині
задоволення позову слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог прокурора
Шевченківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю
третіх осіб: відділу Держземагенства м.
Львова, Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області, приватного нотаріуса
Яворівського районного нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання нечинним
Державного акту, витребування
земельної ділянки та зобов'язання до
вчинення дій.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 07 травня 2014 року у
частині задоволення позову скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову
прокурора Шевченківського району м.
Львова в інтересах держави в особі
Львівської міської ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, з участю третіх осіб: відділу
Держземагенства м. Львова,
Рясне-Руської сільської ради
Яворівського району Львівської
області, приватного нотаріуса
Яворівського районного нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
Державного акту на право власності на
земельну ділянку, витребування
земельної ділянки та зобов'язання до
вчинення дій.

Скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 07 травня 2014
року у частині стягнення з ОСОБА_2 114,70
грн. судового збору в користь держави.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: