Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

20 серпня 2014 року
селище
Решетилівка

Решетилівський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого - судді -
Горулька О.М.

при секретарі -
Гудзенко С.В.,

з участю: позивачки -
ОСОБА_1,

представника
позивачки -
ОСОБА_2,

відповідача -
ОСОБА_3,

представника
відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в селищі Решетилівка справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами спільною сумісною власністю
подружжя, визнання за нею права
власності на ? частку житлового будинку
з господарсько-побутовими будівлями та
спорудами та на ? частку земельної
ділянки, -

В С Т А Н О В
И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом, в якому просила:

- визнати договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 28
грудня 2004 року між ОСОБА_6 та
відповідачем, удаваним правочином, а
саме - договором купівлі-продажу;

- визнати зазначене домоволодіння
спільною сумісною власністю її та
відповідача, як подружжя;

- визнати за нею право власності на
? частку в зазначеному житловому
будинку з господарсько-побутовими
будівлями та спорудами та на ? частку
земельної ділянки, призначеної для
його обслуговування;

- стягти з відповідача на її
користь понесені нею судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка посилається на те, що
вона перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1998
року по 30 листопада 2012 року. Вказане
вище домоволодіння було придбане ними
у 2004 році за 15 000 грн., одначе з метою
економії коштів перехід права
власності на будинок було оформлено в
нотаріальній конторі як договір
дарування між ОСОБА_6 та відповідачем.
На протязі 2004-2010 років вони з
відповідачем спільними зусиллями та за
спільні кошти зробили в будинку
косметичний ремонт, забезпечили
будинок водопостачанням та
каналізацією, взамін існуючої веранди
добудували до будинку ванну кімнату та
кухню, встановили нову огорожу з
воротами та хвірткою.

В судовому засіданні позивачка, від
позову в частині позовних вимог про
визнання договору дарування
домоволодіння удаваним правочином
відмовилася, решту позовних вимог
підтримала, просить їх задовольнити та
підтвердила обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник позивачки ОСОБА_2 позов в
частині визнання спірного
домоволодіння спільною сумісною
власністю сторін, як подружжя,
визнання за позивачкою права власності
на ? частку домоволодіння та земельної
ділянки, призначеної для її
обслуговування, підтримав, посилаючись
на положення статті 62 Сімейного
кодексу України та на те, що ціна
спірного домоволодіння за рахунок
спільних зусиль та коштів значно
збільшилася.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав,
проти його задоволення заперечує,
пояснив, що спірне домоволодіння
дійсно було подароване йому ОСОБА_6, та
що ремонт в будинку вони робили з
позивачкою за спільні кошти.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнала і суду пояснила, що спірний
житловий будинок не був придбаний в
розумінні ст. 60 СК України сторонами в
період проживання у зареєстрованому
шлюбі, а тому з цих підстав не може бути
визнаний спільною сумісною власністю
подружжя. Щодо наявності підстав,
передбачених статтею 62 СК України,
зазначила, що оцінка спірного
домоволодіння була здійснена не шляхом
проведення експертизи, а оцінювачем
без попередження його про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдивий висновок. При цьому не
визначено, яку саме частку в спірному
домоволодінні становить його
поліпшення. Крім того, додані до
позовної заяви копії товарних чеків у
своїй більшості нечитабельні, з них не
зрозуміло, які саме товари
придбавалися та яким чином вони були
використані в поліпшенні спірного
об'єкта нерухомості.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 суду
пояснив, що у 2004 році його мати ОСОБА_6
була хвора і вони сім'єю вирішили
продати її будинок. Через оголошення в
пресі позивачка та відповідач
звернулися до нього з приводу
придбання будинку. Між ними була
домовленість про ціну будинку у
розмірі 3000 доларів США, що на той час
було еквівалентом 15 000 грн. За
пропозицією відповідача було вирішено
угоду оформити шляхом укладення
договору дарування. Мати дала йому
довіреність на укладення договору
дарування будинку від її імені, і
наприкінці 2004 року він від імені матері
у нотаріуса оформив договір дарування
будинку на ім'я відповідача. Відповідач
заплатив йому 2000 $, а на решту суми вони
у нотаріуса уклали договір позики на
суму 5000 грн. Факт отримання ним коштів
від відповідача ніхто підтвердити не
може.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що після
одруження позивачка та відповідач
просили її підшукати для них житловий
будинок для придбання. При цьому вона
рекомендувала їм оформити угоду шляхом
укладення договору дарування, а не
договору купівлі-продажу. Переїздом
сторін до придбаного будинку вона не
цікавилася, про обставини поліпшення
будинку суду нічого не повідомила.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є
матір'ю позивачки. Про обставини
поліпшення будинку суду нічого не
повідомила.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є
знайомою позивачки. Вона та сторони у
справі в один і той же час придбавали
житлові будинки. На протязі року з
моменту придбання спірного будинку їй
від сторін стало відомо, що цей будинок
був придбаний шляхом договору
дарування. Позивачка сама займалася
приватизацією земельної ділянки,
призначеної для обслуговування
спірного будинку, на ім'я відповідача.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він
працює приватним нотаріусом
Решетилівського районного
нотаріального округу Полтавської
області. 28 грудня 2012 року він посвідчив
договір дарування між ОСОБА_5, який діяв
за дорученням ОСОБА_6, та відповідачем
ОСОБА_3 стосовно житлового будинку
АДРЕСА_1. У довіреності було прямо
зазначено, що ОСОБА_6 уповноважує
ОСОБА_5 подарувати належний їй житловий
будинок ОСОБА_3 Ним було з'ясовано
наміри сторін, перевірено їхні особи та
дієздатність, наявність необхідних
документів. Жодних сумнівів у
відсутності вільного волевиявлення
сторін у нього не виникло, інакше він
відмовив би в посвідченні договору.

Ухвалою Решетилівського районного
суду Полтавської області від 22 липня
2014 року за заявою позивачки ОСОБА_1
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання договору
дарування удаваним правочином закрите.

Вирішуючи питання про наявність чи
відсутність підстав для задоволення
позову в іншій частині, суд виходить з
наступного:

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості за
рахунок спільних трудових чи грошових
затрат, або затрат другого з подружжя,
воно у разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка
набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Із матеріалів справи вбачається
наступне:

згідно копії рішення Решетилівського
районного суду Полтавської області від
30 листопада 2012 року сторони перебували
в зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1998
року і зазначеним рішенням суду шлюб
між ними було розірвано( а.с. 11).

Із доданої до позовної заяви копії
довідки, виданої Жовтневою сільською
радою Решетилівського району
Полтавської області (а.с. 14) вбачається,
що станом на 17.10.2013 року місце
проживання позивачки та відповідача
зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно копії договору дарування, який
на момент ухвалення судового рішення
не оспорюється (а.с. 15), Витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (а.с. 16) та Витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності даний
договір було укладено між ОСОБА_5, який
діяв від імені та в інтересах
дарувальника - ОСОБА_6, та обдаровуваним
- відповідачем ОСОБА_3 стосовно
житлового будинку АДРЕСА_1. Здійснено
державну реєстрацію права власності
відповідача на даний об'єкт
нерухомості.

Відповідач також є власником земельної
ділянки площею 0,1565 га, розташованої за
адресою спірного домоволодіння та
призначеної для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
(а.с. 249).

Із змісту позовної заяви та показань
позивачки ОСОБА_1, які не оспорюються
відповідачем, встановлено, що за період
з 2004 року по 2010 рік сторонами спільними
зусиллями та за спільні кошти було
здійснено поліпшення житлового
будинку, а саме: прибудовано приміщення
кухні, ванної кімнати та коридору, а
також побудовано паркан з воротами та
хвірткою.

Згідно звіту про оцінку майна (а.с. 25-69)
ринкова вартість спірного
домоволодіння станом на 30 вересня 2013
року становила 77 227 грн., ринкова
вартість невід'ємних поліпшень
(добудови до житлового будинку, огорожі
та воріт з хвірткою) становила 34 577 грн.,
а вартість спірної земельної ділянки
становила 27 419 грн.

При цьому суд зауважує, що зазначена
вище прибудова до будинку була
здійснена взамін існуючої веранди, а
новий паркан з воротами збудований
взамін існуючого паркану з воротами.

Разом з тим оцінювачем в звіті не
врахована вартість демонтованих
веранди та паркану з урахуванням цін,
існуючих станом на момент складення
звіту, не визначена початкова вартість
спірного домоволодіння в стані до
поліпшень, а також не визначено, яку
частку в домоволодінні становлять його
поліпшення.

З огляду на зазначене та враховуючи те,
що оцінка майна оцінювачем ОСОБА_11
проведена без згоди на те відповідача,
що зазначено у запереченні
представника відповідача проти позову
(а.с. 167-177), та те, що оцінювач не був
попереджений про відповідальність за
завідомо неправдивий висновок, суд
критично оцінює висновок про оцінку
майна і відкидає його як доказ розміру
збільшення вартості домоволодіння,
належного відповідачеві.

Зазначені питання мали бути вирішені
шляхом проведення судової
будівельно-технічної експертизи,
одначе ні позивачкою, ні її
представником за умов отримання
позивачкою правової допомоги не
заявлене клопотання про призначення
такої експертизи.

Крім того, враховуючи правову позицію
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладену в рішенні від 20
листопада 2013 року у справі № 6-15047св13,
суд зазначає, що спільна сумісна
власність виникає лише в порядку,
визначеному статтею 62 СК України, тобто
право сумісної власності виникає на
частку майна, яка істотно поліпшилася
внаслідок умов, передбачених цим
законом. В даному випадку поліпшилися
лише прибудова до будинку та паркан.

З урахуванням зазначеного, відсутності
належних та допустимих доказів розміру
вартості поліпшення спірного
домоволодіння та вимог позивачки про
визнання права власності на нього суд
не вбачає правових підстав для
задоволення позову в частині визнання
житлового будинку спільною сумісною
власністю сторін та визнання за
позивачкою права власності на ? частку
цього житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
про визнання за позивачкою права
власності на частку земельної ділянки,
призначеної для житлового будівництва
і обслуговування житлового будинку та
господарсько-побутових будівель і
споруд, суд зазначає що в контексті
положень ст. 377 ЦК України право
власності на земельну ділянку, на якій
розміщені будівлі чи споруди, є
похідним від права власності на ці
об'єкти нерухомості, а тому, враховуючи
відсутність підстав для задоволення
позову про визнання за позивачкою
права власності на частку у
домоволодінні, суд приходить до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову і в цій частині.

З огляду на відсутність підстав для
задоволення позову, суд відповідно до
вимог ст. 88 ЦПК України не вбачає
підстав для задоволення вимог
позивачки про стягнення з відповідача
на її користь судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК
України, ст. 62 СК України, ст.ст. 377, 392 ЦК
України, суд ,-

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення до Апеляційного
суду Полтавської області через
Решетилівський районний суд.

Головуючий :