Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/3437/14
Головуючий у 1 інстанції Ревуцький С.І.
Суддя-доповідач Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.,

Суддів: Ломейка В.О.,

Кухаря С.В.,

При секретарі Камінській О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 30 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний
нотаріус Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним частин договорів
та визнання права власності на ?
частину придбаного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа: приватний нотаріус Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання недійсним частин
договорів та визнання права власності
на ? частину придбаного майна.

В позові, уточненому в ході судового
розгляду, зазначав, що 14.10.2011р. він,
діючи від імені своєї дружини - ОСОБА_5
на підставі нотаріально посвідченої
довіреності, уклав з ОСОБА_4 два
договори купівлі-продажу земельних
ділянок, площею 0,0510 га та 0,0255 га.
Договори були нотаріально посвідчені
приватним нотаріусом Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
а надалі повністю виконані сторонами, в
результаті чого ОСОБА_5 стала власником
вказаних земельних ділянок.

У абз.2 п.5.2 вказаних договорів
купівлі-продажу вказано: «Я,
представник покупця, ОСОБА_3, даю згоду
на купівлю предмету договору моїй
дружині-ОСОБА_5, та свідчу, що предмет
договору буде перебувати в її
особистій власності, так як придбаний
за її особисті кошти».

Цей пункт вказаного договору він
вважає таким, що не відповідає
дійсності і внесений у договір під
безапеляційною умовою нотаріуса.
Насправді вказані земельні ділянки
були придбані за його кошти, а вказаний
пункт договору позбавляє його права
претендувати хоча б на частину цього
майна. Під час підписання цих договорів
він знаходився під впливом помилки,
оскільки не передбачав наслідків цієї
формуліровки.

Посилаючись на викладені обставини,
просив суд визнати недійсними слова
«та свідчу, що предмет договору буде
перебувати в її особистій власності,
так як придбаний за її особисті кошти»
абз 2 п.5.2 договорів купівлі-продажу
вказаних земельних ділянок та визнати
за позивачем право власності на 1/2
частину кожної з цих земельних ділянок,
як на майно, що є спільною сумісною
власністю подружжя.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 травня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів підстав визнання
недійсним договорів купівлі-продажу
земельних ділянок, що договори купівлі
продажу були укладені під впливом
обману, а також не довів наявності
інших зазначених ним підстав для
визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що висновок
суду є вірним. Розглядаючи спір, суд
першої інстанції, у відповідності до
вимог ст. 212-214 ЦПК України повно,
всебічно та об'єктивно з'ясував
обставини справи на які посилалися
сторони, дав належну правову оцінку
правовідносинам, які склалися між
учасниками процесу, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що сторони
перебували в шлюбі з 08.09.2006року по
03.09.2013рік.

14.10.2011р. ОСОБА_3, діючи від імені
своєї дружини - ОСОБА_5 на підставі
нотаріально посвідченої довіреності,
уклав з ОСОБА_4 два договори
купівлі-продажу земельних ділянок,
площею 0,0510 га та 0,0255 га., які
розташовані на території Луначарської
сільської ради Бердянського району
Запорізької області.

Договори були нотаріально
посвідчені приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, а надалі повністю
виконані сторонами, в результаті чого
ОСОБА_5 стала власником вказаних
земельних ділянок(5-12).

Позивач вважає, що абз.2 п.5.2 вказаних
договорів купівлі-продажу де вказано:
«Я, представник покупця, ОСОБА_3, даю
згоду на купівлю предмету договору
моїй дружині-ОСОБА_5, та свідчу, що
предмет договору буде перебувати в її
особистій власності, так як придбаний
за її особисті кошти», є недійсними,
оскільки внесені в Договори під
впливом помилки.

Якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом (частина перша статті 229 ЦК
України).

З роз'яснень, які викладені в пункті
19 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними",
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України
та згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п. 8 постанови
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6
ст. 203 ЦК України є: особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності
правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК
України є суперечність саме змісту
правочину нормам ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства з
огляду на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Принцип свободи договору
передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК
України, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі у
контрагентів та визначенні умов
договору тощо.

Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

За ст. 16 ЦК України, звертаючись до
суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту. Обравши
способом захисту визнання недійсними
абз 2 п.5.2 договорів купівлі-продажу
вказаних земельних ділянок, з підстав
передбачених ст.229 ЦК України та
визнання права власності на нерухоме
майно, позивач в силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу своїх позовних
вимог.

Належних та допустимих доказів у
розумінні ст. 57-60 ЦПК України на
підтвердження жодної із перелічених
підстав для визнання договорів
купівлі-продажу земельних ділянок,
позивачем не надано.

Крім того, як видно з оспорюваних
Договорів, які апелянт засвідчив
власним підписом, що Договір прочитано
особисто, його суть зрозумілі та
підтверджує, що зміст даного
двостороннього правочину, права,
відповідальність, наслідки правочину
нотаріусом йому роз*яснено(а/с 6, 9), отже,
посилання апелянта, що не розумів
значення своїх дій та правові наслідки
при укладенні договорів та помилявся в
їх суті не є спроможними.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

За таких обставин колегія
суддів вважає, що доводи, наведені в
апеляційній скарзі, фактично зводяться
до переоцінки доказів і незгоди
апелянта з висновком суду першої
інстанції з їх оцінкою і не
спростовують висновок суду та не дають
підстав для зміни чи скасування
рішення, яке ухвалено з дотриманням
вимог процесуального та матеріального
права.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 30 травня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Дата документу Справа №