Справа № 369/4598/14 Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/4948/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого: Сліпченка О.І.

суддів: Іванової І.В., Гуля В.В..

при секретарі: Химинець Н.М.

розглянувши матеріали апеляційної
скарги ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 червня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» про
стягнення середнього заробітку за
період затримки розрахунку при
звільненні ,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У травні 2014 року позивач звернулась до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
08.02.2012 у справі за позовом ПАТ «КБ
«Надра» до неї про стягнення коштів та
за зустрічним позовом її про стягнення
грошової компенсації, в задоволенні
первісного позову відмовлено, а
зустрічний позов задоволено частково,
стягнуто з КБ «Надра» 1 759, 80 грн.. в
задоволенні іншої частини вимог
відмовлено.

Вважала, що, оскільки відповідачем
здійснено фактичний розрахунок лише
17.02.2014 р. та здійснено виплату
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за період з
06 по 27.09.2011 р., то підлягає стягненню
середній заробіток за час затримки
розрахунку за період з 28.09.2011 р. по день
фактичного розрахунку, а саме по 17.02.2014
р.

Кількість днів затримки здійснення
розрахунку - 874. Розмір середнього
заробітку за час затримки виплати
складає 118.05 грн. на день. Загальний
розмір середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку складає 103 175.7
грн.., що і просила стягнути в
примусовому порядку.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач в своїй апеляційній скарзі
просила його скасувати з підстав
неповного з'ясування обставин справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
пропущений строк звернення до суду з
вказаними позовними вимогами, а
відповідач не несе відповідальності за
дії органу ДВС та строки виконання ними
своїх зобов'язань. Позивачем не
доведено факту наявності порушення її
права та законних інтересів, не
доведено факту протиправної поведінки
відповідача, та причинний зв'язок з
можливим порушенням прав та законних
інтересів позивача

Вказані висновки відповідають
обставинам справи і узгоджуються із
вимогами закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
08.02.2012 р. за позовом ПАТ «КБ «Надра» до
позивача про стягнення коштів та за
зустрічним про стягнення грошової
компенсації, в задоволенні первісного
позову відмовлено, а зустрічний позов
задоволено частково, стягнуто з КБ
«Надра» 1 759, 80 грн.. в задоволенні іншої
частини вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 10.05.2012 р. рішення суду
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 01.08.2012 р. судові
рішення скасовано в частині вирішення
зустрічних позовних вимог до ПАТ «КБ
«Надра» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, справу в цій частині
направлено на новий апеляційний
розгляд.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 18.09. 2012 стягнуто із
ПАТ «КБ «Надра» на користь позивача
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 2
479.05 грн. та судовий збір в розмірі 107.3
грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу законів
про працю України у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, ц належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не к ніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати
з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні заплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Позивач звернулася з вимогою про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні на
підставі ст. 117 КЗпП України у травні 2014
року.

При цьому, рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 08.02.2012 р. та
рішення Апеляційного суду Київської
області від 18.09.2012 р. у справі
№2-2604/2011 було виконано відповідачем
в примусовому порядку 11.12.2013 р. шляхом
списання присуджених до виплати коштів
з його рахунку ВДВС Шевченківського
РУЮ в м. Києві, що
підтверджується копією платіжної
вимоги №2442/19 від 19.11.2013 р.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

У відповідності до ст.234 КЗпП України, у
разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки.

Також, п.4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 року №9
(зі змінами) "Про практику розгляду
судами трудових спорів" вказано, що
встановлені статтями 228,223 КЗпП строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити порушений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору. Якщо місячний чи
тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Оскільки при
пропуску місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з"ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов"язки
сторін.

Позивач вважає, що вона не пропустила
строк звернення до суду, оскільки їй не
було відомо про перерахування коштів,
але оскільки відповідач не несе
відповідальності за дії органу ДВС та
строки виконання ними своїх
зобов'язань суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з вказаними позовними вимогами.

Згідно з п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 №9 встановлені статтями 228, 233
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін.

Крім цього відповідно до п.2 Постанови
КМУ №100 працівникам, які пропрацювали
на підприємстві, в установі,
організації менше двох календарних
місяців, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох
календарних місяців працівник не
працював, середня заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
попередні два місяці роботи. Якщо і
протягом цих місяців працівник не
відпрацював жодного робочого дня,
середня заробітна плата обчислюється
відповідно до останнього абзацу пункту
4 цього Порядку.

Оскільки позивач не працювала більше
4-х місяців, що передували звільненню,
розрахунки проводяться виходячи з
установлених їх в трудовому договорі
тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу (абз.3 п.4 постанови КМУ №100).

Зважаючи, що розрахунок з позивачкою
був проведений відповідачем 11.12.2013 р., а
позивач вказує на необхідність
стягнення на її користь коштів з 28.09.2011
р., тому вказана позивачкою кількість
днів затримки не відповідає ані
вимогам законодавства, ані матеріалам
справи.

Виходячи зі змісту ст. 117 КЗпП України,
яка передбачає відповідальність
власника за затримку розрахунку при
звільненні, вбачається, що підставою
такої відповідальності є, по-перше,
факт порушення власником строків
розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП
України), а, по-друге, - вина власника.

Строк, протягом якого грошові кошти
перебували на рахунку органу ДВС не
являється строком затримки виконання
рішення відповідачем, в даному випадку
взагалі відсутня вина відповідача. При
цьому сума середнього заробітку в
будь-якому випадку визначена
позивачкою невірно, а отже не підлягає
стягненню на її користь.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Оскільки позивач не довів тих обставин
на які посилався як на підставу
позовних вимог, не надав докази в
обґрунтування позовних вимог, не
спростував тих обставин на які
посилався представник відповідача в
обґрунтування своїх заперечень, що є
його обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України суд першої інстанції, оцінюючи
докази в їх сукупності, дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст. ст.57-59 ЦПК
України та відмовив в задоволенні
позовних вимог.

Посилання позивача на те, що судом
першої інстанції при прийнятті рішення
не було надано належну оцінку доказам
по справі, не застосовано норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню до правовідносин сторін,
допущено порушення норм матеріального
права щодо законності та
обґрунтованості судового рішення, що є
підставою для його скасування, не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки не ґрунтуються на зібраних
матеріалах справи та законі.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують, на законність і
обґрунтованість судового рішення не
впливають.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. З ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб'єктивних цивільних
прав розуміють як закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка вважаючи своє право
порушеним звернулась до суду з позовом
про стягнення середнього заробітку за
період затримки розрахунку при
звільненні.

На даний час вказані позовні вимоги
розглянуто та рішення вступило в
законну силу, тобто позивачка обрала
саме такий спосіб захисту цивільних
прав та інтересів. Тому колегія суддів
також дійшла висновку про
необґрунтованість позовних вимог та
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції відповідає
обставинам справи, ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст., 307-308, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: