АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5588/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Пономаренко
Ю.А.. Піддубного Р.М.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
23 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
користування квартирою, зобов'язання
вчинити певні дії та вселення, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4
звернулась до суду із вказаним позовом,
в подальшому уточненим, в
обгрунтування якого посилалась на те,
що на підставі Свідоцтва про право
власності на житло від 16.04.1999 року їй
належить квартира АДРЕСА_1, яку було
приватизовано. У 2001 році у спірній
квартирі зареєструвалась донька
позивачки - ОСОБА_5 та її чоловік -
відповідач по справі ОСОБА_3

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 27.09.2012
року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було
розірвано. З січня 2012 року відповідач
ОСОБА_3 за вищевказаною адресою не
з'являвся, його особистих речей у
квартирі немає, проте по цей час він
залишається зареєстрованим у належній
позивачці квартирі, що порушує її право
на належну їй власність та позбавляє
можливості вільно розпоряджатись
своїм майном.

На підставі викладеного,
позивачка ОСОБА_4 просила суд визнати
ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1 а також
зобов'язати Липецький сектор
Харківського району ГУ ДМС України в
Харківській області зняти останнього з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із зустрічною позовною заявою,
в якій просив визнати за ним право
користування спірною квартирою,
зобов'язавши ОСОБА_4 не чинити йому
перешкод у користуванні житлом.

В обгрунтування своїх зустрічних
позовних вимог зазначив, що 18.01.1997 року
між ним та ОСОБА_5 - донькою позивача
було укладено шлюб, від якого вони
мають спільну дитину - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після укладення шлюбу,
ОСОБА_3 разом із дружиною та донькою
проживали у однокімнатній квартирі
АДРЕСА_2, яка належала позивачці ОСОБА_4,
та користувались вказаним житлом з
дозволу останньої.

В грудні 1997 року ОСОБА_4 було
здійснено обмін однокімнатної
квартири, в якій проживала родина
ОСОБА_3 на двокімнатну - АДРЕСА_1 Такий
обмін став можливим завдяки здійсненню
матір'ю ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та його вітчимом
ОСОБА_8 доплати в сумі 3 000 доларів США.
При цьому ОСОБА_4 пообіцяла, що в
подальшому ця квартира буде
приватизована на ОСОБА_3, його дружину
ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 Після обміну,
ОСОБА_3 разом із сім'єю переїхав до
двокімнатноїспірної квартири. ОСОБА_4 з
ними ніколи не мешкала, її речей у
квартирі ніколи не було, оскільки вона
проживала разом із своїм чоловіком та
була повністю забезпечена житловою
площею. У квітні 1999 року ОСОБА_4 почала
готувати необхідні документи для
приватизації спірної квартир,
завіривши ОСОБА_3 та його батьків, що
приватизація буде здійснена на його
ім'я, його дружину та доньку. З 08.02.2011
року ОСОБА_3 зареєстрований у спірній
квартирі.

З кінця 2011 року стосунки між
ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_5 почали
погіршуватись і у січні 2012 року остання
забрала в нього ключі від квартири і
повідомила, що він не має жодних прав на
це житло, наполягала на тому, щоб він
забрав свої речі. У звьязку з цим ОСОБА_3
переїхав мешкати до своїх батьків.
Згодом ОСОБА_3 дізнався про існування
Свідоцтва про право власності на житло
від 16.04.1999 року, згідно якого єдиним
власником квартири АДРЕСА_1 є його теща
ОСОБА_4

Вважаючи зазначені дії ОСОБА_4
незаконними просив суд задовольнити
його зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 23 червня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування спірною
квартирою. У задоволенні зустрічних
позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_3 звернувся на нього з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати це рішення та ухвали
нове, яким задовольнити її зустрічні
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення сторін, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, що
позивачем були заявлені у суді першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, судова колегія приходить до
наступного:

Розглядаючи спір, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
наявні у справі докази у їх сукупності,
встановив фактичні обставини по
справі, правильно визнав юридичну
природу спірних правовідносин, що
виникли між сторонами і закон, що їх
регулює.

По справі достовірно встановлено
та не заперечується сторонами, що
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_3
зареєстрований за вказаною адресою з 08
лютого 2001 року.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4, районний суд виходив з того, що
право власності на квартиру є
непорушним і реєстрація ОСОБА_3
порушує права позивача, крім цього
знайшов своє підтвердження факт не
проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з
січня 2012 року. Відмовляючи ОСОБА_3 в
задоволенні зустрічних позовних вимог,
районний суд виходив з того, що
позивачем по зустрічному позову в
судове засідання не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
заявлених ним позовних вимог.

Судова колегія погоджується з
таким висновком суду та знаходить його
таким, що ґрунтується на повно і
всебічно досліджених доказах, наданих
сторонами, є таким що відповідає
вимогам як ЖК України та ст. 405 ЦК
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового
Кодексу України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Статтями 71, 72 ЖК передбачено, що
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до положень
ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_3 зареєстрований у спірному
приміщенні з 08 лютого 2001 року.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що
обставини, встановленні судовим
рішенням у цивільній, господарській чи
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням апеляційного суду
Харківської області від 14 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та зобов'язання вчинити
певні дії, апеляційну скаргу ОСОБА_3
було задоволено, рішення районного
суду від 26 червня 2013 року змінено, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було
відмовлено. Рішенням апеляційного
суду, яке набрало чинності було
встановлено, що ОСОБА_3 не проживає за
адресою спірної квартири з січня 2012
року.

Виходячи з викладеного та
положень ст. 405 ЦК України, відповідно
до якої тільки власник житла має право
порушити питання стосовно члена своєї
сім'ї щодо втрати останнім свого права
на користування житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік, судова колегія вважає що суд
першої інстанції обгрнутовано прийшов
до висновку щодо визнання ОСОБА_3
втратившим право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Що стосується зустрічного позову
ОСОБА_3 щодо визнання права
користування квартирою, зобов'язання
вчинити певні дії та вселення, судова
колегія приходить до висновку, що
рішення ухвалено в цій частині у
відповідності до вимог діючого
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може| бути| скасоване| правильне|
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише| формальних| міркувань.

Доводи апеляційної скарги є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті цивільно-правового спору не
спростовують і не дають| підстав для
висновку| про неправильне|
застосування| судом першої інстанції
норм матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

| Таким чином, з огляду на
викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 23 червня
2014 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: