Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Парінової І.К.,

Умнової
О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» на рішення апеляційного
суду м. Києва від 05 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, мотивуючи
свої вимоги тим, що 13 червня 2006
року між банком та ОСОБА_3 укладено
договір № K2V4AK02273364, згідно з
умовами якого останній отримав кредит
на покупку автомобіля у розмірі 9 780
євро зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 0,88 %
строком користування до 09 червня 2011
року. З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором, в
той же день між банком та ОСОБА_4
укладено договір поруки, відповідно до
якого поручитель відповідає перед
банком за виконання позичальником
зобов'язань у повному обсязі. ОСОБА_3
свої зобов'язання за договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим станом на 18 травня 2012 року
утворилася заборгованість у розмірі 11
986,56 євро, яка складається із:
заборгованості за кредитом - 4 451,42 євро,
заборгованості за процентами за
користування кредитом - 3 677,98 євро,
заборгованості зі сплати комісії за
користування кредитом - 610, 22 євро, та
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором - 3 246,94 євро,
яку позивач просив стягнути солідарно
з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 10 вересня 2013
року позов задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 13 червня 2006
року № K2V4AK02273364 у сумі 11 986,56 євро, що за
курсом НБУ станом на 18 травня 2012 року
складає 121 423,85 грн. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
05 лютого 2014 року рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 10 вересня 2013 року скасовано.
Ухвалено нове рішення. Позов
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
тілом кредиту - 4 451,42 євро, за процентами
за користування кредитом станом на 09
червня 2011 року - 2 253,56 євро, за комісією
за користування кредитом - 610,22 євро та
за пенею за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 35 034, 48 грн.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення апеляційного суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про стягнення процентів за кредитом за
період з 10 червня 2011 року до 18 травня 2012
року включно, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права і неправильним застосуванням
норм матеріального права, та ухвалити в
цій частині нове рішення про
задоволення позову.

Судове рішення в частині задоволення
позову не оскаржується, тому в цій
частині в порядку ч. 1 ст. 335 ЦПК України
не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення указаним
вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 13 червня 2006 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
укладено кредитний договір №
К2V4АК02273364, відповідно до умов якого,
позичальник отримав кредит у сумі 9780
євро, строком користування до 09 червня
2011 року на купівлю автомобіля зі
сплатою 0,88 % процентів за користування
кредитом та зобов'язався повернути
кредит та сплатити відсотки за
користування кредитними коштами в
строки та в порядку встановленими
договором. Також 13 червня 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
укладено договір поруки, відповідно до
умов якого поручитель відповідає перед
банком за виконання позичальником
зобов'язань, що виникли з кредитного
договору в повному обсязі.

ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором,
внаслідок чого станом на 12 травня 2012
року утворилася заборгованість у
розмірі 11 986,56 євро, яка складається із:
заборгованості за кредитом - 4 451,42 євро,
заборгованості за процентами за
користування кредитом - 3 677,98 євро,
заборгованості зі сплати комісії за
користування кредитом - 610, 22 євро, та
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором - 3 246,94 євро.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконує, внаслідок чого у нього виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
в повному обсязі на користь позивача
солідарно з боржника та поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
частково, апеляційний суд, виходив із
того, що проценти за користування
кредитом можуть стягуватися тільки за
період дії кредитного договору, якщо
інше не встановлено договором, а після
спливу строку договору позикодавець
має право на застосування санкцій,
передбачених ст. 625 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна з огляду на
таке.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору (ч.
ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
встановлено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно з п. 2.2.2. кредитного договору
позичальник зобов'язується сплачувати
відсотки за користування кредитом
відповідно до п. п. 1.1, 3.1, 3.2, даного
договору та здійснити повну сплату
відсотків за користування кредитом не
пізніше дати фактичного повного
погашення кредиту (а.с. 10 -
11).

Із наведеного вбачається, що проценти
за користування кредитними коштами
нараховуються у розмірі, передбаченому
договором, за весь період користування
кредитом.

Оскільки отримані відповідачем у
кредит гроші у визначений договором
строк не повернуті, це дає право
позивачу на отримання процентів за
користування кредитними коштами після
спливу строку договору, тобто після 09
червня 2011 року.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції у порушення ст. 303 ЦПК України
наведеного не врахував та помилково
скасував законне та обґрунтоване
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення вимог про
стягнення процентів за користування
кредитом після спливу строку договору,
тобто за період з 10 червня 2011 року до 18
травня 2012 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
05 лютого 2014 року скасувати в частині
відмови в задоволенні вимог публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про стягнення
процентів за користування кредитом за
період з 10 червня 2011 року до 18 травня 2012
року, а рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 10 вересня 2013
року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

І.К.
Парінова

О.В.
Умнова

І.М. Фаловська