АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 193/168/14-ц
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1805/К/14
Доповідач - Грищенко Н. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2014 року
м. Кривий
Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Грищенко Н.
М.,

суддів - Братіщевої Л. А., Турік В.
П.

при секретарі: Бондаренко І. В.

за участю - представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та його
представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Софіївського районного
суду Дніпропетровської області від 25
червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,
-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення
боргу. В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що 20 вересня
2013 року він позичив відповідачу 418000
грн. Факт отримання відповідачем
грошей підтверджується розпискою,
власноручно написаною відповідачем.
Позику відповідач зобов'язався
повернути до 20.12.2013 року. 06.12.2013 року він
звернувся до відповідача із
нагадуванням про повернення коштів у
визначений строк та надав відповідні
банківські реквізити для повернення
боргу, а 03.01.2014 року - звернувся з
вимогою про повернення боргу. Станом на
04.02.2014 року відповідач отримані за
договором кошти не повернув, на
письмові листи-вимоги повернути кошти
не реагує. За таких обставин, просив
стягнути з відповідача суму боргу, яка
з урахуванням інфляційних витрат
становить 420090 грн. та 3 % річних, що
становить 1133,75 грн., а всього 421223,75 грн.

Рішенням Софіївського районного суду
Дніпропетровської області від 25
червня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
ставить питання про скасування рішення
суду з підстав його незаконності та
необґрунтованості, та про ухвалення
нового рішення із задоволенням
позовних вимог в повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції
дійшовши вірного висновку про
наявність факту укладення договору
позики, безпідставно дійшов висновку
про недоведеність позовних вимог.
Посилання суду на те, що позивачем не
надано належних доказів укладення
договору, є безпідставними, а посилання
на невідомий правовий статус -
надуманими. Суд не взяв до уваги
розписку, як доказ укладення договору
позики. Показання відповідача є
плутаними та неправдивими. Письмові
пояснення свідків, зібрані у справі, не
є належними доказами. Відповідачем не
доведено невідповідність договору і
розписки нормам чинного законодавства,
тому його посилання на ці обставини не
можуть бути прийняті до уваги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20
вересня 2013 року відповідач ОСОБА_5
надав позивачу ОСОБА_2 розписку, з якої
вбачається, що він зобов'язувався
повернути кошти в розмірі 418000 грн. до
20.12.2013 року (а.с. 4, 34).

06.12.2013 року позивач звернувся до
відповідача із нагадуванням про
повернення коштів у визначений строк
та надав відповідні банківські
реквізити для повернення боргу (а.с.5).

03.01.2014 року позивач звернувся до
відповідача з вимогою про повернення
боргу (а.с.6).

Станом на 04.02.2014 року відповідач
отримані за договором кошти не
повернув. На його письмові листи-вимоги
повернути кошти не реагує.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того, що позовні вимоги
незаконні, необґрунтовані та
недоведені, оскільки факт наявності
розписки, без зазначення у ній
відповідних умов, не є підставою для
визнання наявності договору позики та
виникнення у відповідача обов'язку
повернути кошти. Колегія суддів
погоджується з таким висновком з
наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що розписка (а.с. 34) не може слугувати
належним доказом у справі, оскільки в
ній відсутні відомості, що гроші
передаються саме у якості займу,
відсутні фіксація факту передачі
грошей та умови їх повернення.

Як вбачається з матеріалів справи,
гроші в розмірі 418000 грн. ОСОБА_5
зобов"язався передати ОСОБА_2 в якості
гарантії сплати коштів за поставлену
сільськогосподарську техніку.

З урахуванням зазначеного, приймаючи
до уваги ненадання позивачем належних
та допустимих доказів заявлених вимог
про стягнення суми боргу, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення
заборгованості за договором позики.
Тому посилання апеляційної скарги на
надуманість висновків рішення суду
першої інстанції щодо невідомого
правового статусу укладеного договору
є безпідставними.

Посилання апеляційної скарги на те, що
судом встановлено факт укладення
договору позики, не може бути прийнято
до уваги, оскільки в мотивувальній
частині рішення суд цей факт
спростовує. Колегія суддів вважає, що
зазначена обставина, у відповідності
до вимог ч. 3 ст. 308 ЦПК України, не є
підставою для скасування або зміни
рішення, оскільки вона не призвела до
неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо критичного
ставлення до пояснень свідків та
недоведеність невідповідності
договору і розписки нормам чинного
законодавства фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці, спростовуються зібраними по
справі доказами.

Таким чином, суд не допустив
порушень матеріального або
процесуального закону, які могли б бути
підставою для скасування рішення суду.

Отже, колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції,
відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК
України, в достатньо повному обсязі
встановив права та обов'язки сторін, що
беруть участь у справі, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і ухвалив
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам закону, а тому апеляційна
скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Софіївського районного суду
Дніпропетровської області від 25
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: