22-ц/775/1072/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Шишилін
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Гаврилової Г.Л., Сорока Г.П.

при секретарі Макаровій
О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи -
орган опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради, орган опіки та піклування
Жовтневої районної адміністрації
Маріупольської міської ради, головне
управління державної міграційної
служби України в Донецькій області, про
визначення місця проживання дитини,
надання тимчасового дозволу на вивіз
дитини за кордон та зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця
проживання дитини, встановлення
режиму спілкування з батьком

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 10
червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним
позовом, після уточнення яких просив
суд встановити місце проживання доньки
з ним, визнати право неповнолітньої
доньки ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд за
межі України, надати на виїзд
тимчасовий дозвіл в супроводі батька
до її повноліття та дозвіл на
оформлення документів для виїзду без
дозволу матері ОСОБА_4

ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою, просила
визначити місце проживання доньки з
нею та встановити ОСОБА_3 режим
спілкування з донькою, дозволити
перетинати кордон ОСОБА_5 до досягнення
нею 18 років без письмового дозволу
батька у супроводі матері з
попередженням його через органи опіки
за 10 днів до виїзду дитини із держави і
конкретне місце перебування дитини.

Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 10
червня 2014 року в задоволені позову
ОСОБА_3 про визначення місця проживання
дитини з батьком, надання права
тимчасового дозволу, оформлення
документів на виїзд за межі України
малолітньої ОСОБА_5 та відшкодування
судових витрат, відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визначено місце проживання
малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з
матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог про
встановлення режиму спілкування з
батьком, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким його позов задовольнити в
повному обсязі, а у задоволені
зустрічного позову відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_3, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення ОСОБА_4, яка
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги, представників
органу опіки і піклування Приморської
та Жовтневої районних адміністрацій
Маріупольської міської ради, - Солоха
І.Г. і Єрмоленко Т.М., які пдтримали
рішення суду, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги в
межах апеляційного оскарження, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У відповідності із положеннями
ст.308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Вирішуючи справу та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно перевірив всі доводи і
заперечення сторін, правильно
встановив фактичні обставини справи,
відповідні до них правовідносини та
закон, який їх регулює і дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
батьки в рівній мірі належно
ставляться до виконання батьківських
обов'язків до виховання малолітньої
дитини, але вона не може бути розлучена
з матір'ю. Питання щодо встановлення
режиму спілкування батьків з дитиною,
органом опіки і піклування не
вирішувалось і спору з його приводу
між батьками не виникає. Порядок
вивезення дитини за кордон та
оформлення документів визначено
рішенням органу опіки і піклування і,
оскільки позивачем ОСОБА_3 не доведено
ухилення матері від виконання цього
рішення, а також про створення для
дитини належних житлових умов
перебування за кордоном у визначений
строк, підстав для надання батькові
дозволу на виїзд дитини за межі України
в його супроводі до її повноліття, без
дозволу матері, не має.

Не погодитися з таким висновком
суду не можна, оскільки він відповідає
встановленим обставинам справи та
положенням закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 тв.
ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_5,
яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано 21
грудня 2012 року.

Рішенням колегії Приморської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради за №11 від 23 січня 2013 року
встановлено порядок спілкування
ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4
року, зареєстрований в м.Маріуполі по
АДРЕСА_2, з його малолітньою донькою
ОСОБА_5, що народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
з правом вивезення дитини за кордон у
вільний час від занять ( на період
шкільних канікул) за нотаріально
завіреною згодою матері ОСОБА_4, яка
народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 року.(а.с.16 т.1)

За висновком рішення колегії
Приморської районної адміністрації
Маріупольської міської ради №01-30-107 від
22.04.2014 року є доцільним визначити місце
проживання малолітньої ОСОБА_5 разом
із матір»ю, ОСОБА_4 за місцем її
проживання .(а.с.40 т.2)

Згідно із положеннями статті 157 СК
України питання виховання дитини
вирішується батьками спільно. Той із
батьків, хто проживає окремо від
дитини, зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини. Батьки
мають право укласти договір щодо
здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків тим з них, хто
проживає окремо від дитини. Договір
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 158 СК України за
заявою матері, батька дитини орган
опіки та піклування визначає способи
участі у вихованні дитини та
спілкуванні з нею того з батьків, хто
проживає окремо від неї. Рішення про це
орган опіки та піклування постановляє
на підставі вивчення умов життя
батьків, їхнього ставлення до дитини,
інших обставин, що мають істотне
значення. Рішення органу опіки та
піклування є обов'язковим до виконання.
Особа, яка ухиляється від виконання
рішення органу опіки та піклування,
зобов'язана відшкодувати матеріальну
та моральну шкоду, завдану тому з
батьків, хто проживає окремо від
дитини.

Згідно із статтею 159, ч.1 статті 161 СК
України якщо той із батьків, з ким
проживає дитина, чинить перешкоди тому
з батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод. Суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування.

Якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі шостому
проголошено, що дитина для повного
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» роз'яснено, що суди, вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається, мають виходити із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинні
постановити рішення, яке відповідало б
інтересам дітей. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством
України закріплено обов'язок того із
батьків, який проживає окремо, брати
участь у вихованні дитини, всі питання
виховання дитини батьки повинні
вирішувати спільно.

При розгляді справи в
апеляційному суді сторони не
заперечували, що в останній час вони
досягли домовленості щодо спільного
виховання дитини, за якою донька
протягом одного тижня місяця проживає
почергово у кожного із них в місті
Маріуполі.

Як стверджує ОСОБА_4, вона
погоджується і з рішенням №11 від 23.01.2013
року Приморської райадміністрації
Маріупольської міської ради щодо
встановлення порядку спілкування
батька з донькою з правом вивезення
дитини за кордон за її нотаріально
завіреною згодою на період шкільних
канікул, з повідомленням її про період,
умови перебування та місце знаходження
дитини за кордоном.

Після звернення ОСОБА_3 за наданням
дозволу на поїздку на Кіпр з 17- 25 липня
2014 року, вона надала згоду і попросила
останнього надати оригінал свідоцтва
про народження дитини та з'явитись до
нотаріальної контори, оскільки
нотаріус зобов'язав її надати цей
документ, якого вона не має, але
відповідач відмовився, у зв'язку з чим
вона посвідчити довіреність не змогла.

Зазначений відповідачкою факт
ОСОБА_3 не заперечував і пояснив, що
причина ненадання відповідачці
свідоцтва про народження дитини
пов'язана тим, що в ньому зазначено
інше призвіще матері, яке не відповідає
даним її паспорту і до того ж остання
мала ксерокопію свідоцтва.

Виходячи із наведеного, посилання
позивача на те, що він спростував
квітки на поїздку з донькою на Кіпр в
період 17- 25 липня 2014 року з вини
відповідачки, є неспроможними.

Належних і допустимих доказів які
б свідчили про те, що відповідачка
навмисно не виконувала на час
звернення позивача до суду рішення №11
від 23.01.2013 року, що мають місце наявні
поважні підстави позбавлення
відповідачки у висловленні згоди на
виїзд дитини за кордон, позивачем не
надано, як суду першої інстанції, так і
апеляційному суду.

Більш того, із пояснень позивача
вбачається, що він має намір вивозити
семирічну доньку за кордон на
оздоровлення в країни Євросоюзу та
США, на період всіх шкільних канікул
для навчання у літній школі в цілях
досконального вивчення англійської та
грецької мови, а також виконати
прохання дитини на відвідування парку
«Disneyland». Свого житла у зарубіжних
країнах він не має, назвати місце
тимчасового проживання або
перебування дитини за кордоном, де та
може бути офіційно зареєстрована, не
може.

Не надано позивачем належних
доказів і не наведено виняткових
обставин, за якими малолітня донька
може бути розлучена зі своєю матір»ю.

Посилання позивача на те, що суд,
задовольняючи зустрічну позовну заяву
ОСОБА_4 в частині визначення місця
проживання житини порушив ст.ст.141 та 142
СК України, щодо рівності прав і
обов'язків батьків щодо дитини та ст.3
Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року
«Про права дитини», яка передбачає, що
судами першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини, також
є неспроможними.

Висновок психологічного дослідження
дитини від 29.05.2014 року, пояснення
свідків, на які посилається позивач, як
на доказ підтвердження своїх позовних
вимог щодо визначення місця проживання
дитини саме з ним, а не з відповідачкою,
з урахуванням встановлених обставин,
які повно викладені в мотивувальній
частині рішення, не можуть бути
підставою для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до положень ст.12 ч.1
Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року
«Про права дитини» ( що ратифікована
Україною 27 лютого 1991року), держави
учасниці забезпечують дитині, здатній
сформулювати власні погляди, право
вільно висловлювати ці погляди з усіх
питань, що стосуються дитини, причому
поглядам дитини приділяється належна
увага згідно з її віком і зрілістю.

За висновками психологічного
дослідження від 29.05.2014 року та від
16.05.2014 року семирічна ОСОБА_5 однаково
становиться до своїх батьків. (а.с.75-82,
84-85т.2)

Приведені в апеляційній скарзі
інші доводи, відсутність у справі
висновку органу опіки і піклування
Жовтневої районної адміністрації
Маріупольської міської ради, та
додані до скарги докази на
підтвердження позовних вимог з
урахуванням наведеного, висновків
суду не спростовують. Вони зводяться
лише до переоцінки доказів і незгоди з
обгрунтовано викладеними висновками
суду.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК
України виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінити докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні належних у справі доказів
в їх сукупності.

Результати оцінки доказів судом першої
інстанції повно відображені в
оскаржуваному рішенні, в якому
наведені мотиви їх неприйняття .

Доводи апеляційної скарги також не
належить до тих підстав з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість скасування або зміни
оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом та в інтересах дитини, при
ухваленні рішення врахував всі факти,
що входять до предмета доказування і
ухвалив обґрунтоване рішення на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 10
червня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді