РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

31 липня 2014 року
м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі: головуючого судді
Рибалко Н.І., при секретарі Косатій М.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Запоріжжя цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства „Комерційний
Банк „Надра", третьої особи - ОСОБА_2 про
визнання додаткової угоди до
кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду до публічного
акціонерного товариства „Комерційний
Банк „Надра", третьої особи - ОСОБА_2 про
визнання додаткової угоди до
кредитного договору недійсним,
зазначивши, що 01.07.2005 року між ВАТ КБ
„Надра" та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір, згідно з яким їй
були надані кредитні кошти у сумі 206 700
грн. під 20,0% річних з датою повернення
кредиту до 30.06.2020 року. 01.07.2005 р. між
позивачем та відповідачем був
укладений договір поруки в
забезпечення виконання зобов"язань за
кредитним договором. Як стало відомо
йому в вересні 2013 року між банком та
ОСОБА_2 була ще укладена додаткова
угода, згідно з якою до кредитного
договору були внесені доповнення щодо
сплати на користь банку одноразової та
щомісячної комісії за управління
кредитом. Однак, він, як поручитель, не
був ознайомлений банком з додатковими
зобов"язаннями позичальника по сплаті
комісії та він не давав згоду на таке
суттєве збільшення вартості кредиту.
Вважає додаткову угоду до кредитного
договору несправедливою,
дискримінаційною, яка призводить до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов"язків. Просить визнати
недійсною додаткову угоду № 1 до
кредитного договору № 09/2005/0280 Фжк від
01.07.2005 року, яка укладена 01 липня 2005 року
між публічним акціонерним товариством
„Комерційний Банк „Надра" та ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, просить їх
задовольнити з підстав, зазначених у
позові.

Представник відповідача позов не
визнав, пояснивши, що позивач уклав
договір поруки, на підстав п.1.1 договору
позивач як поручитель зобов"язався
сплатити плату за управління кредитом,
тому був усвідомлений щодо умов
договору.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
позовних вимог і заперечень, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.07.2005 року ОСОБА_2
уклала з ВАТ КБ „Надра" кредитний
договір, згідно з яким отримала грошові
кошти у розмірі 206 700 грн. строком на 180
місяців.

01.07.2005 року сторонами також була
укладена додаткова угода №1 до
кредитного договору від 01.07.2005 року,
згідно з якою сторони домовились
доповнити договір про одноразову та
щомісячну сплату комісії за управління
кредитом.

01.07.2005 року в забезпечення виконання
кредитного договору ВАТ КБ „Надра"
уклав договір поруки з позивачем по
справі - ОСОБА_1, згідно з п.1.1 договору
поруки поручитель зобов"язується
відповідати перед кредитором за
належне виконання ОСОБА_2 взятих на
себе зобов"язань, що витікають з
кредитного договору, в тому числі і за
плату за управління кредитом, що
сплачується щомісячно протягом всього
терміну користування кредитними
коштами із розрахунку 0,25 % від суми
кредиту.

Рішенням Комунарського районного суду
м.Запоріжжя від 31.10.2013 року, яке набуло
законної сили на підставі ухвали
апеляційного суду Запорізької області
від 04.02.2014 року, з ОСОБА_2, ОСОБА_1
стягнуто солідарно на користь ПАЬТ КБ
„Надра" заборгованість за кредитним
договором від 01.07.2005 року у розмірі 221
966,61 грн.

Однією з підстав, на якій наполягає
позивач, стало порушення банком вимог
ст.18 Закону України „Про захист прав
споживачів", оскільки відповідач вніс в
кредитний договір на підставі
додаткової угоди дискримінаційні
умови, а саме сплату комісії за
управління кредитом, що є не чим іншим
як різновидом комісії „за ведення
справи", позивач не був ознайомлений з
додатковою угодою, не знав про порядок
погашення кредиту.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

У відповідності до ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Також несправедливими є,
зокрема, умови договору про
встановлення жорстких обов»язків
споживача, тоді як надання послуги
обумовлене лише власним розсудом
виконавця, установлення обов»язкових
для споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору, надання
продавцю (виконавцю, виробнику) права в
односторонньому порядку змінювати
умови договору на власний розсуд або на
підставах, не зазначених у договорі.
Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Згідно з ч.ч.1,3-5 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п»ятою, та шостою статті 203
цього Кодексу.

Як роз»яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.14 постанови від 30 березня 2012
року №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при вирішенні спорів
про визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті215,1048 - 1052,1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Так, відповідно до ст.627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього вимог Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є
обов»язковим для виконання сторонами.

Умовами кредитного договору погоджено
сторонами правочину істотні умови
договору, в тому числі порядок
повернення кредиту, обов»язкові
платежі, розмір пені, штрафи за
порушення строків повернення кредитів
або сплати процентів за користування,
тощо.

Отже з урахуванням того, що сторонами
на власний розсуд шляхом вільного
волевиявлення визначено умови
кредитного договору, а також договору
поруки, зокрема щодо порядку
повернення кредиту, сплату процентів,
штрафних санкцій, комісії за
управління кредитом, тощо, у зв»язку з
чим відсутні підстави для визнання
умов угоди дискримінаційними або ж
несправедливими. Тобто, позивач не
довів, що зміст додаткової угоди до
кредитного договору суперечить ст.ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», а відтак відсутні
підстави для визнання такої угоди
недійсною з підстав, передбачених ч.1
ст.203 ЦК України.

Крім того, позивач був обізнаний про
сплату комісійних, оскільки п.1.1
договору поруки була передбачена плата
за управління кредитом, що сплачується
щомісячно протягом всього терміну
користування кредитними коштами із
розрахунку 0,25 % від суми кредиту.
Підписанням кредитного договору,
додаткової угоди, договору поруки без
будь-яких застережень, отриманням
коштів у кредит, ОСОБА_2, та ОСОБА_1
підтвердили, що вони обізнані та
погодилися з усіма його умовами

Посилання позивача на порушення
відповідачем п.3.6 Постанови
Національного Банку України № 168 від
10.05.2007 року є необґрунтованими,
оскільки кредитний договір та
додаткова угода до нього були укладені
у 2005 році.

Отже, враховуючи вимоги закону та
встановлені обставини справи, суд
дійшов висновку, що позивач у судовому
засіданні не довів, що оспорювана
додаткова угода до кредитного договору
не відповідає вимогам ст.203 ЦК України
і підлягає визнанню недійсним на
підставі ст.215 ЦК України, оскільки
умови договору та необхідні платежі
були погоджені сторонами при їх
укладенні та визнані такими, що не є
несправедливими.

Керуючись ст.ст.10,11,209,212,214-215 ЦПК
України, суд, -

В
И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства „Комерційний
Банк „Надра", третьої особи - ОСОБА_2 про
визнання додаткової угоди до
кредитного договору недійсним, -
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Рибалко Н.І.