АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4070/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Самсонова В. В. Доповідач -
Черненкова Л.А. Категорія 37
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Гасановій
С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 03 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_3, третя особа Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про встановлення факту
прийняття спадщини, належності
домоволодіння, визнання права
власності на 1/2 частини домоволодіння в
порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В
И Л А:

15 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із зазначеним позовом, за яким
просив встановити факт належності
ОСОБА_4 1/2 частини домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1; встановити факт
прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті
батька ОСОБА_4, що помер ІНФОРМАЦІЯ_3
року; встановити факт прийняття ОСОБА_2
спадщини після смерті батька ОСОБА_5, що
помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року; визнати за
ОСОБА_2 право власності в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_5
року, на 1/2 частину домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, що складається з
житлового будинку літера «А-1», з
прибудовами літ. а-1, а2, а4-1, а5-1, житловою
площею 96,4 кв.м., загальною площею 163,2
кв.м., з ганком літ. а7, а8, з підвалом під
а-1, сараями літ. Г, Д, К, Н, вбиральнями
літ. Ж, Л, літніми душами літ. И, М,
навісом літ. О, споруд № 1-13, I, II, що
розташований на земельній ділянці
площею 776 кв.м. В обґрунтування позову
позивач вказав на те, що його дідові
ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 згідно до
договору забудування від 18 грудня 1929
року була виділена земельна ділянка
АДРЕСА_1), площею 776 кв.м. для будівництва
житлового будинку з господарськими
будівлями. В період з 1929 року по 1934 рік
був побудований житловий будинок літ.
А-1, з прибудовою літ. а-1, ганком а8,
загальною площею 163,2 кв.м, житловою
площею 100,9 кв.м., підвалом під а-1 з
господарськими спорудами - сараями літ.
Н, Г, Д, К, вбиральнями літ. Ж, Л, літнім
душем літ. И, спорудами. У зазначеному
житловому будинку квартирою № 1
користувався ОСОБА_6 зі своєю родиною, а
квартирами № 2 та № 3 дід позивача -
ОСОБА_4 зі своєю родиною. Після
будівництва житлового будинку та
господарських споруд його дід та інший
користувач домоволодіння зверталися
до виконкому з заявами про узаконення
будівництва, але по невідомим йому
причинам документа, що підтверджував
би право власності на новозбудовані
будови у діда не було. Згідно до
технічного паспорту на житловий
будинок, складеного 24.07.2013 року,
техніком з інвентаризації нерухомого
майна ОСОБА_7, зазначене домоволодіння,
що розташовано на земельній ділянці
площею 776 кв.м. складається з житлового
будинку літера «А-1», з прибудовами а-1,
а2, а4-1, а5-1, житловою площею 96,4 кв.м.,
загальною площею 163,2 кв.м., з ганком літ.
а7, а8, з підвалом під а-1, сараями літ. Г,
Д, К, Н, вбиральнями літ. Ж, Л, літніми
душами літ. И, М, навісом літ. О, споруд №
1-13, I, II. Житловий будинок з прибудовами
має три квартири, з яких квартиру № 1
займає сім'я ОСОБА_6, а квартири № 2 та №
3 - родина позивача. Співвласник ОСОБА_6
свою частину домоволодіння узаконив, а
в подальшому ця частина перейшла у
спадок його спадкоємцям. Так, згідно до
відповіді комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради за №
6705 від 01.07.2013 року за ОСОБА_3 (онуком
ОСОБА_6) зареєстровано право власності
на 1/2 частину зазначеного
домоволодіння, на підставі свідоцтва
про право на спадщину від 22.01.2004 року,
виданого Сьомою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 5-202. ІНФОРМАЦІЯ_3 року дід
позивача, ОСОБА_4, помер. Після його
смерті відкрилася спадщина, що
складалася з 1/2 частини зазначеного
вище домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
яке належало ОСОБА_4 фактично, але не
було зареєстровано належним чином в
комунальному підприємстві
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради.
Спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_4 був його син,
батько позивача, ОСОБА_5. У зазначений
законом строк його батько ОСОБА_5 не
звернувся до державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті батька, але
фактично прийняв спадщину після смерті
спадкодавця, бо був зареєстрований в
зазначеному домоволодінні, проживав
постійно у даному житловому будинку.
Таким чином, його батько фактично
прийняв спадщину після смерті свого
батька, хоча і не звертався у
нотаріальну контору з заявою про
прийняття спадщини у зазначений
законом строк. Після прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_4 батько
позивача намагався узаконити належну
йому частину домоволодіння, але з
невідомих йому обставин це не було
доведено до логічного кінця.
ІНФОРМАЦІЯ_4 року батько позивача,
ОСОБА_5, помер. Після його смерті
відкрилася спадщина, що складалася з 1/2
частини зазначеного вище
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке
фактично належало ОСОБА_5 після смерті
його батька ОСОБА_4, але не було
зареєстровано належним чином в
комунальному підприємстві
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради.
Спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_5 був його син,
ОСОБА_2, позивач по справі. У зазначений
законом строк він також не звернувся до
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті батька , але фактично прийняв
спадщину після смерті спадкодавця, бо
був зареєстрований в зазначеному
домоволодінні, проживав та проживає
постійно у даному житловому будинку.
Таким чином, позивач фактично прийняв
спадщину після смерті свого батька,
хоча і не звертався у нотаріальну
контору з заявою про прийняття
спадщини у зазначений законом строк. У
1993 році він звернувся до комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради з проханням про
проведення інвентаризації та
складання нового технічного паспорту
для того, щоб в подальшому отримати
свідоцтво про спадщину після смерті
батька, який був отриманий ним 28.08.1993
року. Отримавши даний документ він
звернувся до виконкому
Красногвардійської районної ради
народних депутатів з проханням про
узаконення належної його дідові, а в
подальшому - батькові, частини
домоволодіння. 15 жовтня 1993 року йому
був наданий Акт про ведення
домоволодіння в експлуатацію, де
зазначалося про те, що даний житловий
будинок прийнятий в експлуатацію
згідно до рішення виконкому
Красногвардійської районної ради
народних депутатів № 406 від 15.10.1993 року.
Згідно до даного рішення договір
забудови від 18.17.1929 року замінено на
свідоцтво про право особистої
власності на житловий будинок на ім'я
ОСОБА_4 (померлого). Зазначене рішення
виконкому та акт вводу житлового
будинку в експлуатацію позивач не
зареєстрував в комунальному
підприємстві «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, як то було зазначено у
рішенні виконкому, і як того вимагало
чинне на той час законодавство. В
теперішній час позивач звернувся у
державну нотаріальну контору з
проханням про отримання спадщини,
однак отримати свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті діда
та батька він не може, оскільки право
власності на зазначене спадкове
домоволодіння не зареєстровано в
комунальному підприємстві
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради. Тому,
в нотаріальній конторі, йому
запропонували звернутися до суду з
даним позовом.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 березня 2014 року ухвалено: в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року
помер ОСОБА_4, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1
виданим 05.05.1950 року Красногвардійським
РАГС, актовий запис № 240. Після його
смерті відкрилася спадщина на належне
йому майно. ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6
згідно до договору забудування від 18
грудня 1929 року, посвідченого
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за № 23473/2М, була
виділена земельна ділянка АДРЕСА_1
площею 776 кв.м. для будівництва
житлового будинку з господарськими
будівлями. Позивач в своїй позовній
заяві вказує, що його дідом та ОСОБА_6
був побудований житловий будинок літ.
А-1, з прибудовою літ. а-1, ганком а8,
загальною площею 163,2 кв.м, житловою
площею 100,9 кв.м., підвалом під а-1 з
господарськими спорудами - сараями літ.
Н, Г, Д, К, вбиральнями літ. Ж, Л, літнім
душем літ. И, спорудами, а також вказує,
що нова адреса вказаного будинку:
АДРЕСА_1. Згідно листа комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради від 01.07.2013 року за № 6705 -
право власності на 1/2 частину
домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано
за ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про
право на спадщину від 22.01.2004 року,
виданого Сьомою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 5-202, а реєстрація права
власності на іншу 1/2 частину
вищевказаного домоволодіння не
проводилась. Згідно технічного
паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1,
інвентарна справа 01821, виготовленого
станом на 24.07.2013 року, у вказаному
будинку після 1950 року були добудовані
будівлі та споруди, а саме прибудова
літ. а2-1 в 1970 році, прибудова літ. а4-1 в 1976
році, ганок літ. а7, в 1976 році, вбиральня
літ. Л в 1986 році, літній душ літ. М в 1986
році та навіс літ. О в 1970 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того,
позивачем не були надані докази що
АДРЕСА_1 була перейменована у АДРЕСА_1
та не доведено суду, належними
доказами, що 1/2 частина домоволодіння
за адресою: АДРЕСА_1, належала його діду
ОСОБА_4, у зв'язку з чим відсутні
обставини для встановлення факту
належності ОСОБА_4, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, 1/2 частини
вищевказаного домоволодіння. Крім того
після смерті батька позивача, ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який був
єдиним спадкоємцем ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в належному діду
майні проживали сам позивач та два його
брати - ОСОБА_8 та ОСОБА_9. При цьому,
брати позивача на теперішній час
померли, але в них є діти ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, з якими позивач зв'язку не
підтримує.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між
сторонами щодо визнання права
власності на 12 частину домоволодіння
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті батька позивача -
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Відповідно до пунктів 4,5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК 2003 року цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності, тобто з 01 січня 2004 року
Правила книги шостої цього Кодексу
застосовуються також до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
зі спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
"Про судову практику у справах про
спадкування" роз'яснено, що відносини
спадкування регулюються за правилами
ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не
раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у
тому числі щодо прийняття спадщини,
коло спадкоємців за законом, відмова
від спадщини.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР в
редакції 1963 року "Перша черга
спадкоємців за законом" ч.1 - при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнавалося, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини, він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном чи подав нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Статтею 561 ЦК 1963 р. було передбачено, що
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям за законом після
закінчення шести місяців з дня
відкриття спадщини.

З огляду наведеного, законом, чинним на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року,
було визначено, що спадщина є належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини, якщо він її прийняв.

ЦК 1963 р. не було встановлено
граничного строку, за спливом якого
спадкоємцеві не може бути видане
свідоцтво про право на спадщину.

Установивши, що після смерті батька
позивач постійно проживав та
зареєстрований в спадковому
домоволодінні, судова колегія вважає,
що позивач прийняв спадщину після
смерті свого батька, що
підтверджується оглянутою в судовому
засіданні домовою книгою та паспортом
позивача.

Таким чином, позовні вимоги про
встановлення факту прийняття
позивачем ОСОБА_2 спадщини після смерті
батька ОСОБА_5, що помер ІНФОРМАЦІЯ_4
року є безпідставними, оскільки
суперечать вимогам діючого на час
виникнення спірних відносин
законодавства.

Із вказаних підстав не підлягають
задоволенню позовні вимоги про
встановлення факту прийняття ОСОБА_5
спадщини після смерті батька ОСОБА_4, що
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, оскільки
позивач посилається на те, що його
батько постійно проживав та був
зареєстрований в спадковому
домоволодінні, що підтверджується
домовою книгою, довідкою квартального
комітету.

Що стосується позову про встановлення
факту належності ОСОБА_4 1/2 частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з
посиланням на те, що інша 12 частина
спірного домоволодіння належить
співвласнику ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину від
22.01.2004 року, виданого Сьомою ДДНК за
реєстровим № 5-202 та зареєстрованого в
КП ДМБТІ, то судова колегія вважає, що
позивачем вибраний неналежним спосіб
захисту своїх прав, свобод та
інтересів, оскільки ст. 256 ЦПК України
не передбачено встановлення вказаного
факту.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та
роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" від 31.03.95 N 5, - справи про
встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян,
розглядаються в судовому порядку, коли
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх установлення.

Судова колегія вважає, що заявлені
вимоги про встановлення факту, що має
юридичне значення, а саме: встановлення
факту належності ОСОБА_4 1/2 частини
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, - не
впливає на виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
громадян, оскільки спірні
правовідносини стосуються
спадкоємства, що випливає з права
власності спадкодавця, а не з
належності майна особі, та виникнення
права власності регулюється ЦК
України.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК
України, - ч.1- завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 3 ЦПК
України, ч.1 - кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК
України, ч. 1 - суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо, зокрема: 1) захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Згідно до змісту статті 15 ЦК України,
ч.1 - кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема:
визнання права (частина 2 статті 16 ЦК
України).

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не любим, а цілком
конкретним способом захисту свого
права. Частіше за все спосіб захисту
порушеного права прямо визначається
спеціальним законом, який регламентує
конкретні цивільні правовідносини.

Судова колегія встановила і це
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 згідно до
договору забудування від 18 грудня 1929
року (а.с.9-12) була виділена земельна
ділянка АДРЕСА_1, що підтверджується
інформацією Дніпропетровської міської
ради - а.с.121), площею 776 кв.м. для
будівництва житлового будинку з
господарськими будівлями.

В період з 1929 року по 1934 рік був
побудований житловий будинок літ. А-1, з
прибудовою літ. а-1, ганком а8, загальною
площею 163,2 кв.м, житловою площею 100,9
кв.м., підвалом під а-1 з господарськими
спорудами - сараями літ. Н, Г, Д, К,
вбиральнями літ. Ж, Л, літнім душем літ.
И, спорудами.

Згідно технічного паспорта на
домоволодіння АДРЕСА_1, виданого 28.08.1993
року КП ДМБТІ (а.с.19-22) станом на 27.08.1993
року побудовано самовільно сіни а2, а4,
а5, сарай В.

Згідно технічного паспорту на
домоволодіння АДРЕСА_1, інвентарна
справа 01821, виготовленого станом на
24.07.2013 року, у вказаному будинку після
1950 року були добудовані будівлі та
споруди, а саме прибудова літ. а2-1 в 1970
році, прибудова літ. а4-1 в 1976 році, ганок
літ. а7, в 1976 році, вбиральня літ. Л в 1986
році, літній душ літ. М в 1986 році та
навіс літ. О в 1970 році.

Згідно до технічного паспорту на
житловий будинок, складеного 24.07.2013
року, техніком КП «ДМБТІ», зазначене
домоволодіння, що розташовано на
земельній ділянці площею 776 кв.м.
складається з житлового будинку літера
«А-1», з прибудовами а-1, а2, а4-1, а5-1,
житловою площею 96,4 кв.м., загальною
площею 163,2 кв.м., з ганком літ. а7, а8, з
підвалом під а-1, сараями літ. Г, Д, К, Н,
вбиральнями літ. Ж, Л, літніми душами
літ. И, М, навісом літ. О, споруд № 1-13, I, II
(а.с. 13-18). За даними цього технічного
паспорту самовільних забудов в
домоволодінні не має.

Співвласник ОСОБА_6 свою частину
домоволодіння узаконив, а в подальшому
ця частина перейшла у спадок його
спадкоємцям. Так, згідно до відповіді
комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради за №
6705 від 01.07.2013 року за ОСОБА_3 (онуком
ОСОБА_6) зареєстровано право власності
на 1/2 частину зазначеного
домоволодіння, на підставі свідоцтва
про право на спадщину від 22.01.2004 року,
виданого Сьомою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 5-202.

Згідно рішення виконавчого комітету
Красногвардійської районної Ради
народних депутатів № 406 від 15.10.1993 року
до виконкому районної Ради народних
депутатів звернувся ОСОБА_2 (позивач у
справі) з проханням замінити договір
забудови від 18.12.1929 року на ім'я ОСОБА_4
(померлого) на свідоцтво на право
особистої власності (договір забудови
був терміном на 45 років, тобто до 1974
року); узаконити сіни літ. а2, а4, а5, сарай
В, а також затвердити акт ідеальних
часток, представленим міжміським бюро
технічної інвентаризації, та
виконкомом вирішено: замінити договір
забудови від 18.12.1929 року на свідоцтво на
право особистої власності на ім'я гр.
ОСОБА_4 (померлого); прийняти в
експлуатацію кв. № 3 і № 1, які належать
гр. ОСОБА_4 з кількістю кімнат 3+3, площею
житловою 59,6 кв.м, загальною - 94,3 кв.м;
узаконити сіни а2, а4, а5 і сарай В по
АДРЕСА_1 які належать гр. ОСОБА_4;
затвердити акт ідеальних часток по
АДРЕСА_2 визначити: за гр. ОСОБА_10 - 44/100
ч., за гр. ОСОБА_4 - 46/100 ч. від усього
домоволодіння; зобов'язати гр. ОСОБА_2
оформити технічну документацію через
міжміське бюро технічної
інвентаризації (а.с.25-26).

Також в матеріалах справи є акт
прийняття спірного будинку в
експлуатацію від 11.10.1993 року,
затверджений вищевказаним рішенням
виконкому (а.с. 23-24).

Як зазначив позивач вказане рішення
виконкому та акт вводу житлового
будинку в експлуатацію позивач не
зареєстрував в комунальному
підприємстві «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, як то було зазначено у
рішенні виконкому, і як того вимагало
чинне на той час законодавство.

Аналізуючи вказані докази, і факт
ненадання суду позивачем за їх
відсутністю свідоцтва на право
особистої власності на ім'я гр. ОСОБА_4
та акту ідеальних часток, та з
урахуванням того, що за ОСОБА_6 спірне
домоволодіння зареєстроване в
інвентарбюро 29.11.1952 року за № 22-27 на
підставі договору забудови,
посвідченого Держнотконторою 18.12.1929
року (а.с.94 -100) в розмірі 12 частини
домоволодіння та остання реєстрація
цієї частини в КП «ДМБТІ» за
реєстраційним № 4220189 проведена 07.05.2004
року, то можливо дійти висновку про те,
що акт прийняття спірного будинку в
експлуатацію від 11.10.1993 року,
затверджений вищевказаним рішенням
виконкому, - не відповідає зазначеним
правовстановлюючим документам на
спірне домоволодіння.

Таким чином, акт прийняття спірного
будинку в експлуатацію від 11.10.1993 року,
затверджений рішенням виконкому № 406
від 15.10.1993 року, судова колегія прийняти
до уваги не має підстав, а тому вважати,
що спірна частина домоволодіння
прийнята до експлуатації суд не може,
оскільки це недоведено належними та
допустимими доказами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року дід позивача, ОСОБА_4,
помер.

Спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_4 був його син,
батько позивача, ОСОБА_5.

У зазначений законом строк ОСОБА_5 не
звернувся до державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті батька, але
фактично прийняв спадщину після смерті
спадкодавця, бо був зареєстрований в
зазначеному домоволодінні, проживав
постійно у даному житловому будинку.
Таким чином, фактично прийняв спадщину
після смерті свого батька відповідно
до вимог діючого на час відкриття
спадщини цивільного законодавства
УРСР.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року батько позивача,
ОСОБА_5, помер.

Спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_5 був його син,
ОСОБА_2, позивач по справі.

У зазначений законом строк він також не
звернувся до державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті батька, але
фактично прийняв спадщину після смерті
спадкодавця, бо був зареєстрований в
зазначеному домоволодінні, проживав та
проживає постійно у даному житловому
будинку. Таким чином, позивач фактично
прийняв спадщину після смерті свого
батька відповідно до вимог ст. 549 ЦК
УРСР в редакції 1963 року.

Згідно листа державного нотаріуса Л.В.
Крупської Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори за №
2236/02-14 від 17.07.2013 року позивачу
рекомендовано звернутися до суду для
визнання права власності на спадкову
частину домоволодіння, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, яка належала
ОСОБА_5, померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 року,
спадкоємцем якого він є у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу на спадкову частину будинку
(а.с.7).

Згідно з роз'ясненнями в постанові
Пленуму Верховного Суду України, від
30.05.2008, № 7 "Про судову практику у
справах про спадкування" п.23 - свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством; за наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають; у
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Судова колегія з огляду на вказані
роз'яснення в постанові Пленуму
Верховного Суду України, вважає, що
вищевказаний лист нотаріуса з
роз'ясненням про право позивача
звернутися до суду не є по суті
відмовою нотаріуса в оформленні права
на спадщину, яка надає право особі
звернутися до суду для вирішення спору
про право власності в порядку
спадкування.

Судова колегія вважає, що за
відсутністю відмови нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, -
вимоги про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

Судовою колегією встановлено, що у
померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року батька
позивача, ОСОБА_5, було ще два сина:
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 126) та ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Ці обставини підтверджені
матеріалами справи і не заперечуються
відповідачем. Вказані брати позивача
також як і позивач на день смерті
батька постійно проживали і були
зареєстровані у спірному житловому
будинку.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку, що зазначені брати позивача
фактично прийняли спадщину після
смерті батька.

Крім того, судова колегія встановила,
що після смерті ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, в Третій ДДНК була
заведена спадкова справа та видано
ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину
за законом від 06 травня 1971 року після
смерті батька на спадкове майно у
вигляді заробітної плати (а.с. 146) та
видано ОСОБА_9 свідоцтво про право на
спадщину за законом від 01 жовтня 1971
року після смерті батька на спадкове
майно у вигляді грошового внеску в
ощадбанку (а.с. 150).

Судовою колегією встановлено, що
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року (а.с.128) та
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с. 125).

Після їх смерті не заводились спадкові
справи згідно відповіді Третьої ДДНК
за № 2016/01-16 від 18.07 2014 року.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, судова колегія дійшла
висновку, що позивач не зазначив у
своїй позовній заяві наявність ще
спадкоємців, які прийняли спадщину;
позовні вимоги позивача є неналежним
способом захисту його спадкових прав,
оскільки стверджуючи, що спадкове
майно належить його діду, оскільки ним
збудовано, однак не ставить питання
про визнання за ним права власності в
порядку спадкування за законом після
смерті діда ОСОБА_4, а потім вже в
порядку трансмісії можливо ставити
питання про визнання за ним права
власності в порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_5 на
належну частку в праві на спадкування з
урахуванням кола спадкоємців,
прийнявших спадщину.

Суд же не має права вийти за межі
заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні докази прийняття в
експлуатацію спадкового
домоволодіння.

За вказаних обставин задовольнити
позовні вимоги у судової колегії не має
законних підстав.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду постановлено у
відповідності з вимогами закону та не
має підстав для його скасування, і
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді