АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5659/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач -
Каратаєва Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради на рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
17 квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Дніпропетровської міської
ради, третя особа: Управління
державного агентства по земельним
ресурсам в м. Дніпропетровську про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
заповітом, -

в с т а н о в и л а:

17 квітня 2014 року Ленінським
районним судом м. Дніпропетровська
ухвалено рішення про задоволення
позову ОСОБА_4 до Дніпропетровської
міської ради, третя особа: Управління
державного агентства по земельним
ресурсам в м. Дніпропетровську про
визнання права власності на земельну
ділянку в порядку спадкування за
заповітом. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на земельну ділянку прощею
0,0456 га кадастровий номер :08:576:0008,
розташовану на території Ленінського
району АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, Дніпропетровська міська
рада подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, про відмову ОСОБА_4 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 41 Конституції України, право
власності є непорушним. Кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю і ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом, зокрема із
правочинів, вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с. 6).

05 червня 2010 року ОСОБА_5 склав заповіт,
яким все своє майно заповів ОСОБА_4.
Заповіт не змінено та не скасовано
(а.с.7).

За життя ОСОБА_5 належала земельна
ділянка площею 0,0456 га, розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
архівною копією державного акту про
право приватної власності на землю,
який виданий на ім'я ОСОБА_5 від 15
жовтня 1997 року, серія ДП №004098 (а.с.11),
довідкою від 10.10.2013 р., виданою Головним
управлінням Держземагенства у
Дніпропетровській області, якою
підтверджується право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0456 га кадастровий номер :08:576:0008
(а.с.26) ОСОБА_5, поясненнями управління
Держземагенства у м. Дніпропетровську
Дніпропетровської області від 24.03.2014
року про те, що землевпорядна справа
стосовно вищезазначеної земельної
ділянки 04.08.2008 року була знищена
внаслідок пожежі (а.с.87-88).

Спадщину ОСОБА_4прийняла вчасно шляхом
подачі відповідної заяви до Другої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори (а.с.62 зворот).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст. 1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

У відповідності до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ст. 1268 ЦК України, спадкоємець
за заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

За даними спадкової справи, до складу
спадщини, після смерті ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, входить
нерухоме майно, а саме: земельна
ділянка, яка розташована за адресою
АДРЕСА_1.

Державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської нотаріальної
контори відмовлено ОСОБА_4 у видачі
свідоцтва про право на спадщину після
смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
на спірну земельну ділянку, у зв'язку із
відсутністю правовстановлюючих
документів на цю ділянку (а.с.25).

У відповідності до п.23 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» №7 від 30.05.2008 року,
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

Відповідно до ст.. 1225 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені.

Згідно ст..78 ЗК України, право власності
на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України, цього
Кодексу, а також інших законів, що
видаються відповідно до них.

За ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки на підставі: а)
придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред'являти позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа. Який засвідчує його право
власності.

Відповідно до статті 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

З'ясувавши обставини по справі, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, законно та обгрунтовано
визнав за ОСОБА_4 право власності на
земельну ділянку площею 0,0456,
кадастровий номер :08:576:0008,
розташовану території Ленінського
району АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1

Посилання апелянта на те, що у ОСОБА_4
відсутні правовстановлюючі документи
та на те, що відсутній дублікат
державного акту на земельну ділянку, не
являються підставною для зміни чи
скасування рішення суду, так як
матеріали справи містять достатньо
доказів належності спірної земельної
ділянки спадкодавцю, які були
досліджені судом першої інстанції та
яким надана оцінка. Апелянтом ці
висновки не спростовано.

Відповідно до ст.. 212 ЦПК оцінка доказів
є виключним правом суду, переоцінка є
неприпустимою. При ухваленні рішення,
судом першої інстанції дотримано вимог
ст..ст. 213, 214 ЦПК.

Таким чином, колегія суддів вважає
рішення суду першої інстанції таким, що
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу
Дніпропетровської міської ради
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 17 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді