Справа № 456/1927/14-ц
Провадження № 2/456/1228/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2014 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Бучківської В. Л.

при секретарі
Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Стрию справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину квартири за набувальною
давністю та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний
нотаріус Стрийського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу,
визнання права власності на майно в
порядку спадкування за заповітом,

в с т
а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом в
якому просить визнати за нею право
власності на 1/2 частину квартири, яку
ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною
давністю. В обґрунтування позовних
вимог покликається на те, що 13 грудня 1977
року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у відділі ЗАГСУ
Стрийського міськвиконкому. За час
шлюбу виконавчим комітетом Ради
народних депутатів міста Стрия на її
ім'я видано ордер №1574 серії Г від 23
листопада 1988р. на право зайняття
однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Дану
квартиру було приватизовано згідно
свідоцтва про право власності від 17
травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський
завод КПО», відповідно до якого
квартира АДРЕСА_1, належить їй та члену
її сім'ї ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності у рівних частках. 13
березня 2000 року шлюб між ними
розірвано. За час шлюбу дітей у них не
було. Після розірвання шлюбу відносини
між ними припинились. ОСОБА_4 змінив
місце проживання, але не був знятий з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. Вона
самостійно оплачувала комунальні
послуги, на життя не вистачало.
Оскільки власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить (ч.1
ст.322 Цивільного кодексу України), вона
намагалась його розшукати та
зобов'язати оплачувати за власну
частину комунальних послуг, зверталась
до Стрийського МВ ГУМВС України у
Львівській області з приводу розшуку
колишнього чоловіка. ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_4 помер. Їй відомо, що ОСОБА_4 склав
заповіт, посвідчсний приватним
нотаріусом Стрийського районного
нотаріального округу Львівської
області ОСОБА_3, згідно якого заповів
своєму племіннику ОСОБА_2 ? частину
квартири АДРЕСА_1. Покликаючись на
норми ч.ч.1,4 ст.344 ЦК України, п.13
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України №5 від 07
лютого 2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» вважає, що є
наявними всі підстави для визнання її
власником майна за набувальною
давністю.

30 травня 2014 року, відповідач
ОСОБА_2 на підставі ст.ст.31,123 ЦПК
України, звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою (а.с.34-35), та уточнивши в
судовому засіданні 11 серпня 2014 року
позовні вимоги просить суд встановити
юридичний факт про те, що свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
видане Відкритим акціонерним
товариством «Стрийський з-д КПО» на
підставі розпорядження №88 від 17.05.1996 р.,
зареєстроване в Стрийському МБТІ за
№6195 від 20.05.1996 р. на ім'я ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, дійсно належить ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за ним,
ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_4. В
обґрунтування зустрічних позовних
вимог покликається на те, що в
свідоцтві про право власності на
частину квартири АДРЕСА_1 від 17.05.1996
року співвласник квартири (його
спадкодавець) зазначений як ОСОБА_6, а
згідно паспортних даних, свідоцтва про
смерть та заповіту, який було
посвідчено 06.12.2012 року приватним
нотаріусом Стрийського районного
нотаріального округу та зареєстровано
в реєстрі за №1869, спадкодавець
зазначений як ОСОБА_4. Заповіт ОСОБА_4
було посвідчено 06.12.2012 року приватним
нотаріусом ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за №1869 на підставі паспорта
ОСОБА_4. Свідоцтво про смерть ОСОБА_4
було видано на підставі паспорта
ОСОБА_4. ОСОБА_1 була одружена з ОСОБА_4.
Інших чоловіків в ОСОБА_1 не було. В
квартирі АДРЕСА_1 проживав лише один
ОСОБА_4, який був чоловіком ОСОБА_1, і
саме чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4, як член
подружжя, що проживав в квартирі
АДРЕСА_1, брав участь у ії приватизації,
як член подружжя та особа, що проживала
в даному приміщенні. Відтак факт
належності його дядькові свідоцтва про
право власності на квартиру від 17.05.1996
року, підтверджується і записом в
будинковій книзі, і довідкою з місця
його проживання від 28.08.2013 р. № 1317, а
також підтверджується самою
відповідачкою ОСОБА_1 Окрім цього,
звертає увагу суду, що ОСОБА_4 був його
рідним дядьком - братом його мами.
Користуючись правом, передбаченим ст.
ст. 1233, 1234 ЦК України, за час свого життя,
06.12.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, як
розпорядження на випадок своєї смерті,
який було посвідчено приватним
нотаріусом Стрийського районного
нотаріального округу та зареєстровано
в реєстрі за № 1869. У відповідності до
вказаного заповіту ОСОБА_4 заповів все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося і взагалі все те, що
на день смерті буде належати йому і на
що він за законом матиме право йому -
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. До
складу спадщини, у відповідності до ст.
1218 ЦК України ввійшли всі права та
обов'язки ОСОБА_4, що належали йому на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті, а
саме майнові права на майно, яке
належало йому на праві власності, серед
якого є і спірна 12 частини квартири
АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі
свідоцтва про право власності на
квартиру (будинок) від 17.05.1996 року,
виданого на підставі розпорядження від
17.05.1996 р. №88, та зареєстрованого
Стрийським МБТІ 20.05.1996 р. за № 6195. У
визначений законом термін, а саме 27.08.2013
р. він звернувся до приватного
нотаріуса Стрийського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 з заявою
про прийняття спадщини. На підставі
зазначеної заяви, приватним нотаріусом
ОСОБА_3 було заведено спадкову справу №
122013. Але свідоцтво про право на
спадщину за заповітом отримати він так
і не зміг, оскільки у нього відсутні
оригінали документів (які знаходяться
у ОСОБА_1), що підтверджують право
власності ОСОБА_4 на 12 частку квартири
АДРЕСА_1, про що 29.05.2014 року приватним
нота ріусом ОСОБА_3 було винесено і
вручено постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії. Крім того,
позивач оспорює його право в судовому
порядку. З цих підстав він змушений
звернутися до суду для визнання за ним
права власності на спадкове майно, що
залишилося після смерті ОСОБА_4, а саме
12 частку квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_8, будучи допитаною судом в якості
свідка, на підставі ст.57 ЦПК України,
позовні вимоги підтримала, зустрічні
позовні вимоги заперечила та пояснила
суду, що з колишнім чоловіком ОСОБА_4
вони прожили разом 27 років, проте після
вибуху газу у їхній квартирі в лютому
1999 року та двохрічного ремонту міською
радою їхнього помешкання, відносини
між ними припинилися і у 2000 році шлюб
між ними було розірвано, а з 2001 року
вона одна проживала в спірній квартирі,
чоловік додому не повернувся. Їй
відомо, що чоловік деякий час проживав
в своєї рідної сестри - матері
відповідача у справі, а згодом виїхав у
невідомому напрямку. Вона намагалася
його розшукати та зобов'язати
сплачувати комунальні послуги, проте
не отримала жодних відомостей про його
місцезнаходження. Відмовляється
передати на руки відповідачу оригінал
свідоцтва про право власності на
квартиру, вважає себе єдиним власником
спірного помешкання. Просить позов
задоволити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_9
позовні вимоги свого довірителя
підтримала повністю, зустрічний позов
заперечила та зазначила, що згідно
копії супровідного листка та талона до
супровідного листа швидкої медичної
допомоги Стрийської центральної
районної лікарні №26 від 28 листопада
2012р., відомості до якого внесені зі слів
хворого ОСОБА_4, можна зробити висновки
про те, що станом на 28 листопада 2012р.
ОСОБА_4 фактично проживав за адресою:
АДРЕСА_2, а не за місцем реєстрації:
АДРЕСА_1. Заповіт ОСОБА_4 складено та
посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_3 вдома за адресою: АДРЕСА_2 у
зв'язку з похилим віком заповідача. В
матеріалах спадкової справи
знаходиться копія заяви ОСОБА_1 про
видачу свідоцтва про право на спадщину
від 15 листопада 2013р. У ОСОБА_1 при
зверненні до Стрийської державної
нотаріальної контори 15 листопада 2013р.
свідоцтво про смерть ОСОБА_4 було
відсутнє, оскільки в матеріалах
спадкової справи знаходиться запит
державного нотаріуса до відділу ДРАЦС
м. Стрия Стрийського міськрайонного
управління юстиції про надання копії
актового запису та витягу з Реєстру про
смерть ОСОБА_4 Відповідно до отриманого
на запит державного нотаріуса повного
витягу з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян щодо
актового запису про смерть від 15
листопада 2013р. свідоцтво про смерть
ОСОБА_4 та витяг з Державного реєстру
для виплати допомоги на поховання
отримав ОСОБА_2 Також у матеріалах
спадкової справи знаходиться копія
довідки КП «Світанок» №2780 від 13
листопада 2013р., виданої ОСОБА_1 для
подання в нотаріальну контору. В даній
довідці вказано про те, що ОСОБА_4 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3. і був прописаний по
АДРЕСА_1. Тобто, ОСОБА_1 станом на 13
листопада 2013р. не була відома дата
смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
Дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_3. зазначена
також у будинковій книзі у штампі про
зняття з реєстрації місця проживання
ОСОБА_4 Позивач стверджує, що на заяві
нотаріусу 15.11.2013 р. зазначений не її
підпис (та у цей день вона не
підписувала жодних документів у
Стрийській державній нотаріальній
конторі, оскільки у цьому не було
потреби, і наведене суперечить
правовим приписам ст. 1272 Цивільного
кодексу України, оскільки з дня смерті
ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2) до дня її
звернення минуло більше 8 місяців. Крім
того, у заповіті ОСОБА_4, посвідченого 06
грудня 2012р. приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу Львівської області ОСОБА_3,
відсутні паспортні дані особи, яка
підписала за нього заповіт (ОСОБА_10).
Окрім цього, звернула увагу суду на п.9
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України №5 від 07
лютого 2014 року «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» відповідно до
якого володіння є добросовісним, якщо
особа при заволодінні чужим майном не
знала і не могла знати про відсутність
у неї підстав для набуття права
власності. До позовної заяви ОСОБА_1
додано копію ордера № 1574 серії Г від 23
листопада 1988р. на право зайняття
однокімнатної квартири за АДРЕСА_1,
виданого виконавчим комітетом Ради
народних депутатів міста Стрия на ім'я
ОСОБА_1 Дану квартиру було
приватизовано згідно свідоцтва про
право власності від 17 травня 1996р.,
відповідно до якого квартира АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_1 та члену її сім'ї
ОСОБА_4 на праві спільної часткової
власності у рівних частках. Таким
чином, ОСОБА_1 вважала, що володіє
квартирою АДРЕСА_1 цілком законно. І
оскільки ОСОБА_4 не з'являвся та не
вчиняв жодних дій щодо утримання майна,
що є у спільній частковій власності,
ОСОБА_1 намагалась його розшукати та
зобов'язати оплачувати за власну
частину комунальних послуг, зверталась
до його рідної сестри ОСОБА_11 за
інформацією з приводу його
місцезнаходження, яка підтвердила цей
факт у судовому засіданні, зверталась
до Стрийського MB ГУ МВС України у
Львівській області з приводу розшуку
колишнього чоловіка, що суперечить
твердженню відповідача за первісним
позовом про те, що співвласники
домовились про користування спірним
майном шляхом укладення усного
договору. ОСОБА_1 протягом 14-ти років
самостійно утримувала майно, що
належало їй та ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності, і таким чином у
неї виникло право бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю відповідно до ст.344 ЦК України.
Крім того, право власності на квартиру
АДРЕСА_1 виникло на підставі
правовстановлюючого документу -
свідоцтва про право власності на
квартиру, а не на підставі договору,
оскільки відповідно до ч.1 ст.328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідач ОСОБА_2, будучи допитаним
судом в якості свідка, на підставі ст.57
ЦПК України, зустрічні позовні вимоги
підтримав, первісний позов заперечив
та пояснив суду, що його дядько ОСОБА_4
проживав у їхній з матір'ю квартирі по
АДРЕСА_2 з 1999 р., після вибуху газу в його
квартирі. Після закінчення міською
радою ремонту в квартирі, дядько
намагався вселитися в спірну квартиру,
проте позивач вигнала його та
пригрозила облити кип'ятком, якщо він
ще раз повернеться. Дядько придбав
будинок в с.Ортиничі і там проживав
тривалий час. Проте кожного місяця
приїжджав в м. Стрий, щоб отримати
пенсію і не раз навідувався в спірну
квартиру, проте позивач його туди не
впускала. В жовтні 2012 року ОСОБА_4 тяжко
захворів, потрапив в лікарню, і після
виписки він забрав його до себе додому,
де він проживав до дня своєї смерті.
Згодом склав заповіт на його ім'я і
заповів все належне йому майно.
Додатково пояснив, що після відмови
нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії,
він до позивача з питанням отримання
свідоцтва про право власності на
квартиру не звертався, оскільки
остання оспорювала його право і
звернулася до суду. Таким чином,
враховуючи те, що він прийняв спадщину,
подавши до нотаріальної кон тори
відповідну заяву про прийняття
спадщини, і не має можливості оформити
в установле ному, актами цивільного
законодавства, порядку спадщину та
отримати через нотаріуса свідоцтво про
право на спадщину на нерухоме майно,
яким є 12 частка квартири АДРЕСА_1,
оскільки позивач за первісним позовом,
не дає оригінал правовстановлюючого
документа та оспорює його права на це
майно, він вимушений звернутись до суду
з зустрічним позовом та просить суд
його задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_12 первісні позовні вимоги
заперечив, зустрічні позовні вимоги
свого довірителя підтримав та пояснив
суду, що ОСОБА_4 був рідним дядьком його
довірителя. Позивачка є колишньою
дружиною його дядька. Приблизно у 2000
році вони розлучились. Дядько після 2000
року жив переважно в с. Ортиничі. Проте
періодично безперешкодно користувався
квартирою, що є предметом спору - коли
був у Стрию завжди заходив, міг
залишитись в ній. Те, що ОСОБА_4
користувався квартирою
підтверджується і самою позивачкою в
її заяві до Стрийської державної
нотаріальної контори (про видачу
свідоцтва про право на спадщину), в якій
позивачка стверджує, що ОСОБА_4 до
смерті жив за адресою: АДРЕСА_1, і навіть
вважає себе членом його сім'ї. Виходячи
з того, що позивачка визнає, що ОСОБА_4
користувався даною квартирою протягом
останніх 5 років, вона не має правових
підстав вимагати визнати за нею право
власності за набувальною давністю.
Позивачка знає і завжди знала, що ?
квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4,
відтак знала про відсутність у неї
підстав для набуття права власності. Як
вбачається з позовної заяви, квартиру
було приватизовано подружжям: ОСОБА_1
та ОСОБА_4, а відтак позивачка знала про
права ОСОБА_4 на ? цієї квартири. ОСОБА_4
не відмовлявся від свого права
власності на це майно, оскільки
розпорядився ним - уклав заповіт
відносно цьо го майна, про що позивачці
було відомо, оскільки це вона ствердила
у своїй позовній заяві. Крім того про
те, що позивачка знала, що ОСОБА_4 є
власником спірної частини квартири і
не відмовився від неї, стверджується
тим, що позивачка у 2009 році зверталась
до Стрийського МВ ГУМВС України у
Львівській області з вимогою спонукати
ОСОБА_4 сплачувати комунальні платежі
за «свою (ОСОБА_4) частку у квартирі» .
Крім того, заяви, в порядку ст.347 ЦК
України, ОСОБА_4 не подавав, підстав
стверджувати про те, що він відмовився
від свого права власності на належну
йому частину спірної квартири немає.
Позивачка жодного разу не зверталась
до ОСОБА_4 з позовом про припинення його
права власності на частку у спільному
майні (спірній квартирі), а тому підстав
стверджувати про втрату ОСОБА_4 права
власності на спірну частину квартири,
чи припинення його права на частку
також немає. Натомість позивачка у 2001
році зверталась з позовом до ОСОБА_4 про
розподіл спільно нажитого майна, чим
підтверджується, що вона усвідомлювала
те, що вся квартира не є лише її
власністю, як усвідомлювала і те, що
ОСОБА_4 має право власності на частку у
цій квартирі. Жодним нормативним актом
не передбачено, що власник зобов'язаний
проживати в належній йому квартирі під
страхом позбавлення права власності на
неї. Співвласники (ОСОБА_4 та ОСОБА_1)
домовились про порядок користування
річчю (спірним майном), оскільки: ОСОБА_4
не відмовився від свого права
власності; в установленому законом
порядку - письмової заяви до
відповідних органів не подавав; ОСОБА_4
не вимагав матеріальної компенсації
своєї частки у власності; позивачка не
зверталась до суду з вимогою припинити
право ОСОБА_4 на його частку в спільному
майні, і право ОСОБА_4 припинено не було.
Вважає, що позивачка заволоділа
спірним майном виключно на підставі
договору з ОСОБА_4, оскільки інших
підстав, передбачених законом не існує.
В противному випадку, якщо позивачка
володіла спірним майном не на підставі
договору чи не на іншій, передбаченій
законом підставі, не можна
стверджувати про те, що вона заволоділа
і користувалась таким майном
добросовісно. І, якщо позивачка таки
заволоділа майном на підставі
договору, то відповідно до частини 3
статті 344 ЦК України, заявляти вимогу
про визнання за нею права власності за
набувальною давністю вона отримає
право не раніше 2016 року. Натомість якщо
вона заволоділа майном іншим чином (не
за договором), то вона заволоділа
майном не добросовісно, а відтак не має
права заявляти вимогу про визнання за
нею права на спірну частину майна за
набувальною давністю. Виходячи з
наведеного вище, в задоволенні
первісного позову позивачу просить
відмовити, а зустрічні позовні вимоги,
з мотивів, викладених в позовній заяві
задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_13 первісні позовні вимоги
заперечила, зустрічні позовні вимоги
свого довірителя підтримала та просить
суд врахувати всі письмові пояснення,
які містяться в матеріалах справи та
обґрунтування, наведені відповідачем
та представником ОСОБА_12 та доповнила,
що ОСОБА_4 фактично надав право своїй
колишній дружині користуватися її
частиною та проживати в квартирі, а
вона в свою чергу створила йому всі
умови, щоб він змушений був покинути
спірне помешкання. ОСОБА_4 намагався
вселитися в квартиру, проте позивач
йому всіляко у цьому перешкоджала.
Після його смерті, спочатку звернулася
в нотаріальну контору як спадкоємець 4
черги, а потім змінила тактику і
просить визнати за собою право
власності за набувальною давністю, що
не відповіжає вимогам чинного
законодавства. Просить в задоволенні
первісного позову відмовити, а
зустрічний позов задоволити.

Третя особа - приватний нотаріус
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 у вирішення позову
поклалася на розсуд суду та дала
пояснення про те, що за зверненням
відповідача, виїжджала за місцем його
проживання і посвідчувала згідно
закону заповіт, складений ОСОБА_4, який
в силу свого стану здоров'я не зміг
самостійно приїхати в нотаріальну
контору. За згодою спадкодавця заповіт
від його імені було підписано іншою
сторонньою особою. Після смерті
спадкодавця, відповідач звернувся до
неї з заявою про прийняття спадщини, і
під час оформлення спадкових
правовідносин було встановлено, що у
нього відсутні правовстановлюючі
документи, а тому нею було прийнято
рішення про відмову у вчиненні
нотаріальної дії.

Суд, заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до висновку, що позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на частину квартири за набувальною
давністю не підлягає до задоволення, а
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа приватний нотаріус
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документу, визнання права власності на
майно в порядку спадкування за
заповітом слід задоволити, виходячи з
наступного.

Міжнародним пактом про
економічні, соціальні та культурні
права встановлено, що держави, які
беруть участь у ньому, визнають право
кожного на достатній життєвий рівень
для нього і його сім'ї, що включає
достатнє харчування, одяг і житло, а
також на неухильне поліпшення умов
житла (ст.11).

Стаття 47 Конституції України
закріплює право кожного на житло, яке є
однією з головних матеріальних умов
існування людини. Конституційне право
на житло означає насамперед право
громадянина мати житло для власного
проживання і проживання членів його
сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду. В контексті
конституційного положення частина 4
вказаної статті встановлює додаткові
гарантії щодо права користування
житлом, зокрема те, що ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

У відповідності до ст. ст. 312 та 328
ЦК України право власності є
непорушним та набувається на підставі,
що не заборонено законом.

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житло - жилий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Судом встановлено наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с.4).

14 березня 2000 року шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_4 розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу №076649, видане відділом
РАГС виконкому Стрийської міської ради
Львівської області від 14.03.2000 р. (а.с.5).

За час шлюбу виконавчим комітетом Ради
народних депутатів міста Стрия на ім'я
позивача ОСОБА_1 видано ордер №1574 серії
Г від 23 листопада 1988р. на право зайняття
однокімнатної квартири за АДРЕСА_1
(а.с.6).

Дану квартиру приватизовано згідно
свідоцтва про право власності від 17
травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський
завод КПО», відповідно до якого
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та
члену її сім'ї ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності у рівних частках
(а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 05.03.2013 року, серія НОМЕР_1
(а.с.53).

06.12.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт,
як розпорядження на випадок своєї
смерті, який було посвідчено приватним
нотаріусом Стрийського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано в реєстрі за № 1869. За
змістом заповіту, ОСОБА_4 заповів все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося і взагалі все те, що
на день смерті буде належати йому і на
що він за законом матиме право
відповідачу - ОСОБА_7 (а.с.28).

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи №12/2013, 27.08.2013 року, у
встановлений законом строк, ОСОБА_2
звернувся до приватного нотаріуса
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 з заявою про прийняття
спадщини (а.с.38).

На підставі заяви ОСОБА_2, приватним
нотаріусом ОСОБА_3 було заведено
спадкову справу № 122013 (а.с.52).

29.05.2014 року приватним нота ріусом
ОСОБА_3 було винесено постанову про
відмову у вчиненні нотаріальної дії, у
зв'язку з відсутністю у спадкоємця
оригіналів документів, що
підтверджують право власності ОСОБА_4
на 12 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.39).

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на частину квартири за набувальною
давністю безпідставними, такими, що не
ґрунтуються на законі, а тому в їх
задоволенні слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Крім того, за набувальною
давністю може бути набуто право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника, або власник якого невідомий,
або власник відмовився від права
власності на належне йому нерухоме
майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Виходячи зі змісту зазначеної
статті, обставинами, які мають значення
для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст.
60 ЦПК України повинен довести саме
позивач є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Для застосування ст.344 ЦК України
необхідно, щоб володілець був
добросовісним, і не знав і не міг знати
про те, що річ (майно) належить іншій
особі.

Враховуючи положення статтей 335 і
344 ЦК України право власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі (а не особі, яка
заявляє про давність володіння), а
також на безхазяйну річ. Отже,
встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду (стаття 214 ЦПК України).

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК
України та п.9 Постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
інститут набувальної давності
базується на сукупності таких
обставин: тривалого добросовісного,
відкритого та безперервного володіння
майном як своїм власним. Тривалість
володіння передбачає, що має
закінчиться визначений законодавством
строк перебування речі у володінні
певної особи.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
зазначеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Однією з основних умов для
набуття права власності за набувальною
давністю є добросовісне володіння,
тобто володілець не знав і не міг знати
про те, що володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Володіння є добросовісним, якщо
особа при заволодінні чужим майном не
знала і не могла знати про відсутність
у неї підстав для набуття права
власності.

Володіння визнається відкритим,
якщо особа не приховувала факт
знаходження майна в її володінні.
Вжиття звичайних заходів щодо
забезпечення охорони майна не свідчить
про приховування цього майна.

Володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 Постанови №5
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 07 лютого 2014
року «»Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» можливість пред'явлення
до суду позову про визнання права
власності за набувальною давністю
випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а
також частини четвертої статті 344 ЦК,
згідно з якими захист цивільних прав
здійснюється судом шляхом визнання
права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє
про давність володіння і вважає, що у
неї є всі законні підстави бути
визнаною власником майна за
набувальною давністю, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання за нею права власності.

Звертаючись до суду з позовною вимогою
про визнання права власності за
набувальною давністю на ? квартири, яка
належала на праві власності її
покійному чоловіку ОСОБА_4, позивач
ОСОБА_1 зазначає, що оскільки ОСОБА_4 не
з'являвся та не вчиняв жодних дій щодо
утримання майна, що було у частковій
власності, протягом 14-ти років вона
самостійно утримувала майно, що
належало їй та ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності, і тому вважає, що
у неї виникло право бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю відповідно до ст.344 ЦК України.
Крім того, вважає, що право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у неї виникло на
підставі правовстановлюючого
документу - свідоцтва про право
власності на квартиру, а не на підставі
договору, оскільки відповідно до ч.1
ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач у справі ОСОБА_1 за час шлюбу
з ОСОБА_4 23 листопада 1988р. отримала
ордер №1574 серії Г на право зайняття
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
квартиру було приватизовано згідно
свідоцтва про право власності від 17
травня 1996р., виданого ВАТ «Стрийський
завод КПО», відповідно до якого
квартира, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, належить позивачу та члену її
сім'ї ОСОБА_4 на праві спільної
часткової власності у рівних частках.
Оригінали документів зберігаються у
позивача по справі.

З наведеного вбачається, що
позивач знала і не могла не знати про
те, про те, що 1/2 частини спірної
квартири належить ОСОБА_4 згідно
свідоцтва про право власності на
квартиру.

Наведене стверджується, зокрема,
і :

- поясненнями самого позивача
ОСОБА_1 в судовому засіданні, яка не
заперечила того факту, що ОСОБА_4 згідно
свідоцтва про право власності на
квартиру належала ? частина квартири;

- записом в будинковій книзі,
довідкою з місця проживання від 28.08.2013
р. №1317, згідно з якими, ОСОБА_4 до дня
смерті був зареєстрований за адресою:
м. Стрий, АДРЕСА_1;

- письмовими зверненнями у 2009 році
позивача до Стрийського МВ ГУМВС
України у Львівській області з вимогою
спонукати ОСОБА_4 сплачувати
комунальні платежі за «свою (ОСОБА_4)
частку у квартирі»;

- ухвалою Стрийського міського
суду від 18.09.2001 року, з якої вбачається,
що ОСОБА_1 зверталася у 2001 році з
позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільно
нажитого майна (а.с.90);

- заявою позивача до Стрийської
державної нотаріальної контори (про
видачу свідоцтва про право на спадщину)
від 15.11.2013 р., в якій позивачка
стверджує, що ОСОБА_4 до смерті жив за
адресою: АДРЕСА_1, і навіть вважає себе
членом його сім'ї (а.с.59).

А тому суд, вирішуючи спір між
сторонами звертає увагу, що стаття 344 ЦК
України визначає ознаки володіння, які
є необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю. Володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна. В даному випадку позивач
знала, і не могла не знати, що друга
половина квартири належить її
колишньому чоловіку ОСОБА_4, а тому
відсутня така основна ознака ст.344 ЦК
України, як добросовісність
заволодіння майном. Обставин, які б
давали суду підстави вважати, що ОСОБА_4
добровільно передав у володіння ОСОБА_1
належну йому частину квартири в
судовому засіданні не встановлено, в
матеріалах справи відсутні будь-які
дані про домовленість сторін про умови
користування позивачкою належною
відповідачу частиною житла, про
відмову останнього від неї на користь
позивачки, а відтак вимоги позивачки
щодо набуття права власності на спірну
квартиру за набувальною давністю
суперечать приписам ст.344 ЦК України та
не мають правового обґрунтування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.131 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених частиною першою цієї
статті, не приймаються, якщо сторона не
доведе, що докази подано несвоєчасно з
поважних причин.

Всупереч вимогам ст.ст. 60,131 ЦПК
України, позивач не надав суду докази
про правомочність набуття майна в
порядку набувальної давності, а тому
відсутні правові підстави для
задоволення позову про визнання права
власності на 1/2 частини квартири за
набувальною давністю.

Є такою, що заслуговує на увагу правова
позиція сторони відповідача про те, що
законодавець не пов'язує припинення
права власності з припиненням
(тривалим чи нетривалим) користування
річчю власником. Право власності з
часом не припиняється, крім випадків
відмови власника від права власності
(п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України). В судовому
засіданні встановлено, що власник ?
частини спірної квартири - ОСОБА_4 не
відмовлявся від свого права власності
на це майно, оскільки розпорядився ним -
уклав заповіт відносно цьо го майна на
користь відповідача у справі.

Відповідно до статті 358 ЦК України,
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Дослідженими в судовому засіданні
доказами встановлено, що ОСОБА_4 за час
свого життя не відмовлявся від свого
права власності в установленому
законом порядку - письмової заяви до
відповідних органів не подавав; ОСОБА_4
не вимагав від позивача ОСОБА_1
матеріальної компенсації своєї частки
у власності, і ОСОБА_1 не зверталась до
суду з вимогою про припинення права
ОСОБА_4 на його частку в спільному
майні, і право ОСОБА_4 припинено не було.

Показання свідків, допитаних в
судовому засіданні не спростовують
висновків суду та не містять правового
обґрунтування позовних вимог, предмету
спору не стосуються.

Суд не бере до уваги наведені
позивачем та її представником
твердження про те, що позивач заяви до
Стрийської державної нотаріальної
контори (про видачу свідоцтва про право
на спадщину) після смерті ОСОБА_4 не
подавала, та припущення представника
позивача про невідповідність заповіту
вимогам закону, суд вважає такі
голослівними і такими, що не мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа приватний нотаріус
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документу, визнання права власності на
майно в порядку спадкування за
заповітом слід задоволити, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК
України суди розглядають справи про
встановлення фактів належності
правовстановлюючих документів особі,
прізвище, ім'я, по батькові, місце і час
народження якої, що зазначені в
документі не збігаються з ім'ям, по
батькові, прізвищем, місцем і часом
народження цієї особи, зазначеним у
свідоцтві про народження або в
паспорті.

В судовому засіданні встановлено,
що в свідоцтві про право власності на
частину квартири АДРЕСА_1, Львівської
області від 17.05.1996 року співвласник
квартири зазначений як ОСОБА_6, а згідно
паспортних даних, свідоцтва про смерть
та заповіту, який було посвідчено 06.12.2012
року приватним нотаріусом Стрийського
районного нотаріального округу та
зареєстровано в реєстрі за №1869,
спадкодавець зазначений як ОСОБА_4.

Заповіт ОСОБА_4 було посвідчено
06.12.2012 року приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстровано в
реєстрі за № 1869 на підставі паспорта
ОСОБА_4.

Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 було
видано на підставі паспорта ОСОБА_4.

Факт належності ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 свідоцтва про право
власності на квартиру від 17.05.1996 року,
підтверджується записом в будинковій
книзі, і довідкою з місця його
проживання від 28.08.2013 р. № 1317, а також
підтверджується поясненнями позивача
у справі ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України у
рішенні суду повинно бути зазначено
відомості про факт, встановлений судом,
мету його встановлення, а також докази,
на підставі яких суд установив цей
факт.

На підставі зібраних у справі
доказів, суд приходить до висновку, що в
іншому порядку встановити факт
належності правовстановлюючого
документу неможливо, а тому вимогу слід
задоволити та встановити юридичний
факт про те, що свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить на праві спільної часткової
власності в рівних долях ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, видане Відкритим акціонерним
товариством «Стрийський з-д КПО» на
підставі розпорядження №88 від 17.05.1996 р.,
зареєстроване в Стрийському МБТІ за
№6195 від 20.05.1996 р. на ім'я ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, дійсно належить ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Одночасно в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_4, за час свого
життя, 06.12.2012 року склав заповіт, як
розпорядження на випадок своєї смерті,
який було посвідчено приватним
нотаріусом Стрийського районного
нотаріального округу та зареєстровано
в реєстрі за № 1869, згідно якого заповів
все своє майно, де б воно не було і з
чого б воно не складалося і взагалі все
те, що на день смерті буде належати йому
і на що він за законом матиме право йому
- ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 05.03.2013 року, серія НОМЕР_1
(а.с.53).

Спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за
заповітом або законом.

Відповідно до ст.1233 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Право на спадкування мають
особи, визначені у заповіті, а у разі
відсутності заповіту -визначені ц
ст.ст. 1261-1265 ЦК України.

До складу спадщини, у
відповідності до ст. 1218 ЦК України
ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_4,
що належали йому на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті, а саме право на майно, яке
належало йому на праві власності, серед
якого є і спірна 12 частини квартири
АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі
свідоцтва про право власності на
квартиру (будинок) від 17.05.1996 року,
виданого на підставі розпорядження від
17.05.1996 р. № 88, та зареєстрованого
Стрийським МБТІ 20.05.1996 р. за № 6195.

27.08.2013 р. ОСОБА_7 звернувся до
приватного нотаріуса Стрийського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
з заявою про прийняття спадщини. На
підставі зазначеної заяви, приватним
нотаріусом ОСОБА_3 було заведено
спадкову справу № 122013 (а.с.38).

29.05.2014 р. приватним нота ріусом
ОСОБА_3 було винесено постанову про
відмову у вчиненні нотаріальної дії у
зв'язку з відсутністю у спадкоємця
оригіналів правовстановлюючих
документів (а.с.39).

Відповідно до вимог п.2, ст. 49
Закону України «Про нотаріат» нотаріус
або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні
нотаріальної дії, якщо: не подано
відомості (інформацію) та документи,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії.

Згідно з п. 4.12 Глави 10 Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України від 22.02.2012р. N 296/5 свідоцтво про
право на спадщину видається за
наявності у спадковій справі всіх
необхідних документів.

Згідно з п. 4.15 видача свідоцтва
про право на спадщину на майно, яке
підлягає реєстрації, проводиться
нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. Пунктом 4.18.
передбачено, що якщо до складу
спадкового майна входить нерухоме
майно, що підлягає реєстрації (за
винятком земельної ділянки), нотаріус
виготовляє витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно. За
відсутності у спадкоємця необхідних
для видачі свідоцтва про право на
спадщину документів нотаріус роз'яснює
йому процедуру вирішення зазначеного
питання в судовому порядку.

Відповідно до п.23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» №7 від 30.05.2008р., свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Згідно зі ст. ст. 1, 28 Закону
України «По державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом (частина друга
статті 182).

Статтею 28 вищевказаного Закону
встановлено, що відомості про зміст
документів, що підтверджують
(посвідчують) правочини щодо
нерухомого майна, узагальнені
відомості про речові права окремої
особи на нерухоме майно, а також витяги
з Державного реєстру прав, що містять
відомості про встановлення, зміну чи
припинення речових прав на нерухоме
майно, надаються органами державної
реєстрації лише:

- власнику (власникам) нерухомого майна,
його спадкоємцям (правонаступникам -
для юридичних осіб) або особам, на
користь яких вчинено обмеження, чи
іншим суб'єктам речового права;

- органам державної влади чи органам
місцевого самоврядування, їх посадовим
особам, якщо запит зроблено у зв'язку із
здійсненням ними повноважень,
визначених законами;

- бюро кредитних історій на їх запит
щодо інформації Державного реєстру
прав, передбаченої частиною першою
цієї статті, в електронному вигляді (у
форматі бази даних), у разі наявності
письмової згоди юридичних, фізичних
осіб - власників нерухомого майна.

Згідно з п. 8.6. Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затверджена Наказом Міністерства
юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року у
разі втрати або зіпсування свідоцтва
про право власності органом, який
проводив оформлення права власності на
нерухоме майно, за заявою власника
(власників) або уповноваженої ним (ними)
особи, до якої додається опубліковане в
пресі повідомлення про недійсність
втраченого або зіпсованого свідоцтва
про право власності, видається
дублікат свідоцтва про право
власності.

При цьому, дублікати
правовстановлюючих документів
надаються органами БТІ лише за заявою
власника, а позивач є лише спадкоємцем
колишнього власника, й відтак не набув
права власності на частку у квартирі,
не набув прав та обов'язків
співвласника спірної квартири,
зокрема, й права на виготовлення
дублікатів документів, що посвідчують
право власності на квартиру, й може
отримати лише інформацію з реєстру
прав власників нерухомого майна.

Подібного висновку дійшов
Верховний Суд України у своїй
Постанові від 20.06.2012 року № 6-62цс12. Дана
Постанова прийнята з підстав,
передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а
тому висновки викладені в ній є
обов'язковими для всіх судів України
(ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
позбавлений можливості отримати
документи законним шляхом, не мав та не
має об'єктивної можливості отримати
дублікати документів на квартиру, не
набув права власності на частку у
квартирі, не в змозі отримати свідоцтво
про право на спадщину за законом через
відсутність оригіналів документів.

Тобто, у позивача відсутні умови
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину, через
що він вимушений звернутися до суду за
захистом своїх майнових прав.

Враховуючи, що в спадковій справі
відсутній оригінал
правовстановлюючого документу на на
ім'я спадкодавця, і ОСОБА_7 на вимогу
нотаріуса не надав зазначений
документ, і вказані обставини позивач
не заперечував в ході розгляду справи,
а тому суд вважає, що нотаріус
відмовляючи у вчиненні нотаріальних
дій обґрунтовано виніс постанову про
відмову у видачі свідоцтва про
прийняття спадщини на ім'я позивача,
роз'яснивши йому його право на
звернення до суду з такими вимогами, і
такі дії нотаріуса ґрунтуються на
вимогах Закону України «Про нотаріат»
та Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженому
Наказом Міністерства юстиції України
від 22.02.2012р. №296/5.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

В судовому засіданні встановлено,
що право власності в порядку
спадкування за заповітом оспорюється
позивачем ОСОБА_1, яка вважає себе
власником спірного майна.

Виходячи за наведеного, зібрані по
справі докази, оцінені судом належним
чином кожен окремо на їх достовірність
та допустимість, а також їх достатність
та взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що у суду є всі підстави для
задоволення позовних вимог та визнання
за ОСОБА_2 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Керуючись ст.41 Конституції України,
ст.17 Загальної Декларації прав людини,
ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст.ст.2,4,48 Закону України «Про
власність», ст.ст. 3, 11, 14, 16, 316, 317, 321, 322, 325,
328, 344, 383, 1217, 1218, 1220, 1223, 1233-1235, 1268, 1296, 1297 ЦК
України, ст. 150 ЖК України, п.2 ст. 49, ст.50
Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 1,
28 Закону України «По державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», п. 4.12, 4.15 Глави 10
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України від 22.02.2012р. N 296/5,
Правилами ведення нотаріального
діловодства, затвердженими наказом
Міністерства юстиції України від 22.12.2010
р. №3253/5, зареєстрованими в
Міністерстві юстиції України 23.12.2010 р.
за № 1318/18613 (із змінами), п. 8.6.
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затверджена Наказом
Міністерства юстиції України №7/5 від
07.02.2002 року, Правовими Висновками
Верховного Суду України, викладеними в
Постанові №6-62цс12 від 20.06.2012 року,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №7 «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30.05.2008
року, Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
ст.ст. 3, 10, 11, 15, 31, 57, 58, 59, 60, 131, 209, 212-215, 256
ЦПК України, суд -

в и р
і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину квартири за набувальною
давністю відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_3 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документу, визнання права власності на
майно в порядку спадкування за
заповітом задоволити.

Встановити юридичний факт про те,
що свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві
спільної часткової власності в рівних
долях ОСОБА_1 та ОСОБА_6, видане
Відкритим акціонерним товариством
«Стрийський з-д КПО» на підставі
розпорядження №88 від 17.05.1996 р.,
зареєстроване в Стрийському МБТІ за
№6195 від 20.05.1996 р. на ім'я ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, дійсно належить ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення, особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. Л. Бучківська