Справа № 161/3520/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/1156/14 Категорія: 48 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Подолюка В.А.,

суддів - Киці С.І., Шевчук Л.Я.,

при секретарі - Янко О.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину квартири за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 11 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 11 червня 2014 року
в даній справі позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 у праві спільної
сумісної власності подружжя право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1. Додатковим рішенням Луцького
міськрайонного суду від 11 серпня 2014
року вирішено питання про судові
витрати.

Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу на зазначене рішення суду.
Вважає, що судом першої інстанції
порушено норми матеріального і
процесуального права, не точно та не
об'єктивно досліджено обставини
справи. Просить скасувати оскаржуване
рішення та прийняти нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідача слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, на
підставі наявних в матеріалах справи
доказах, що згідно рішення Луцького
міськрайонного суду від 26 жовтня 2010
року залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 07 грудня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
належить квартира АДРЕСА_1 на праві
спільної сумісної власності подружжя.
Придбана спірна квартира сторонами по
справі під час шлюбу. Зазначені
обставини не потребують доказування в
силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України, якою
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої
інстанції виходив з того, що він має
право на 1/2 частину у спільному
сумісному майні подружжя - спірній
квартирі, оскільки, судом не
встановлено істотних обставин, які
були б підставою для зменшення його
частки у цьому майні.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що узгоджуються з
нормами чинного законодавства.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до роз'яснень, викладених у
пунктах 22, 23, 29 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року "Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69,
72 СК України та ст. 372 ЦК України. При
цьому необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства.

Згідно ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Право колишнього подружжя на частку у
спільному сумісному майні
зберігається незалежно від припинення
шлюбу (ст.68 СК України). У випадку
порушення цього права особа має право
на його захист. До таких вимог позовна
давність застосовується у три роки,
вона обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ст. ст. 20, 72 Сімейного кодексу
України).

Згідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За вказаною статтею, суд лише в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи.

Не заслуговують на увагу доводи
відповідача щодо наявності підстав для
застосування судом строків позовної
давності. Початок перебігу строку на
звернення до суду з позовом позивачем
ОСОБА_1 не пропущено. Доказів, які б
свідчили про існування на час
розірвання шлюбу 02 березня 2010 року,
обставин, з якими законодавець пов'язує
обчислення початку перебігу позовної
давності, в апеляційній скарзі і в
заяві про застосування строків
позовної давності не наведено. З
матеріалів справи вбачається, що
згідно рішення Луцького
міськрайонного суду від 26 жовтня 2010
року між сторонами виник спір не про
поділ майна, а про користування та
розпорядження ним.

За загальним правилом, установленим
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до процесуального закону
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність або відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

Крім того, всупереч положень ст.60 ЦПК
України відповідач не навела та не
подала відповідних доказів щодо
відмови в позові. Заборгованість за
аліментами не свідчить про те, що їх
розмір, призначений судом, недостатній
для розвитку дитини, з урахуванням,
того, що батьки мають рівні обов'язки
щодо утримання дитини.

Відповідач не позбавлена можливості
порушення відповідного питання про
застосування до позивача
відповідальності за прострочення
сплати аліментів, зокрема стягнення
неустойки (пені) та додаткових витрат
на лікування. Крім того, питання про
заборгованість за аліментами
вирішується в рамках виконавчого
провадження.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу колегії суддів.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 11 червня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді