АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1478/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Галічий В. М. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 19/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року м.
Дніпропетровськ

21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів -
Черненкової Л.А., Кіктенко Л.М.

при секретарі -
Біленькій О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення суми авансу та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання попереднього договору
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, через свого представника
ОСОБА_4, звернулася до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
змінити рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 11.12.2013 року
(в частині відмови в позовних вимогах
про стягнення штрафу), стягнувши з
ОСОБА_3 на її - ОСОБА_2 користь сплачену
суму авансу в розмірі 300580 грн. та суму
штрафу в розмірі 300580 грн., а всього 601160
грн. за попереднім договором,
посилаючись на те, що висновки суду,
щодо оскаржуваної частини рішення, не
відповідають дійсним обставинам
справи, які підтверджуються письмовими
доказами та не заперечувалися
відповідачем /а. с. 165-168/.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11.12.2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково.

Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
сплачену суму авансу у розмірі 300580 грн.,
а в решті позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовив.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 - відмовлено в повному обсязі.

Також, судом вирішено питання про
розподіл судових витрат по справі / а. с.
141-142 /.

Судом першої інстанції встановлено, що
01.06.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено
попередній договір, що посвідчений в
нотаріальному порядку приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстровим № 2962 / а. с. 5-6 /.

Згідно з умовами п. 1 цього договору
ОСОБА_3 зобов'язується продати ОСОБА_2, а
ОСОБА_2 зобов'язалася купити у ОСОБА_3
об'єкти нерухомості: земельну ділянку
розміром не менше ніж 0,0464 га та
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить
ОСОБА_3 на праві приватної власності на
підставі Свідоцтва про право на
спадщину за законом, посвідченого
11.12.2008 року державним нотаріусом Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори А.І. Кравцовою за
реєстровим № 10-4206, яке зареєстроване в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 28.01.2008 року. Договір
купівлі-продажу мав бути укладений та
нотаріально посвідчений не пізніше
01.06.2011 року. На день підписання договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 мали бути
підготовлені та зібрані (отримані) усі
документи, необхідні для нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
земельної ділянки та домоволодіння, а
також виконані усі дії, пов'язані з
приватизацією земельної ділянки, на
якій знаходиться домоволодіння і
отриманий державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до п. 4 попереднього
договору, на підтвердження дійсних
намірів про наступне укладення
договору купівлі-продажу, ОСОБА_2
передала, а ОСОБА_3 отримав гроші у сумі
300580 грн. у якості авансу в рахунок
наступного договору купівлі-продажу.

Відповідно п. 6 попереднього договору, в
разі не укладення договору
купівлі-продажу, ОСОБА_3 повинен
повернути ОСОБА_2 отриманий від
останньої аванс.

Однак, як встановлено судом та не
оспорюється сторонами, як в строк до
01.06.2011 року, так і на момент розгляду
справи в суді, договір купівлі-продажу
земельної ділянки та домоволодіння по
АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено
не було.

За таких обставин, в силу ч. 2 ст. 570 ЦК
України та ч. 1 ст. 625 ЦК України, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про стягнення з відповідача на користь
позивачки сплаченої нею по
попередньому договору авансової суми
в розмірі 300580 грн.

Згідно п. 6 попереднього договору - у
разі, якщо ОСОБА_3 буде відмовлятися
(ухилятися) від укладення договору
купівлі-продажу, у визначений у п. 1
цього попереднього договору (чи
додатково погоджений) термін та на
визначених (чи додатково погоджени)
умовах, він зобов'язується сплатити
ОСОБА_2 штраф у розмірі 100% від суми
авансу переданого ОСОБА_3 для укладення
договору купівлі-продажу зазначеного
нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України -
сторона, яка необґрунтовано ухиляється
від укладення договору, передбаченого
попереднім договором, повинна
відшкодувати другій стороні збитки,
завдані простроченням, якщо інше не
встановлено попереднім договором або
актами цивільного законодавства.

Як в своєму позові, так і в суді
позивачка посилалась на те, що договір
купівлі-продажу не укладений з вини
відповідача.

Однак, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що позивачкою не надано суду
належних доказів ухилення відповідача
від укладення обумовленого договору
купівлі-продажу, а тому відмовив
позивачці в її позовних вимогах про
стягнення з відповідача штрафу в
розмірі 300580 грн.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що в силу ч. 2 ст. 570,
ч. 2 ст. 635 ЦК України, позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду (в
оскаржуваній його частині) в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
першої інстанції правильно встановив
вище зазначені обставини та прийшов до
правильного і обґрунтованого висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_2, в силу
ч. 2 ст. 570, ч. 2 ст. 635 ЦК України та умов
попереднього договору від 01.06.2010 року,
підлягають задоволенню, тобто лише в
частині стягнення авансу, а вимоги щодо
стягнення штрафу в розмірі 300580 грн. -
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував прав
і обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
позивачки не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Відповідно ж до ст. 212 ПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, справа розглянута судом
першої інстанції у відповідності з
вимогами ст. 11 ЦПК України, тобто в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів наданих сторонами.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції та встановлені ним
обставини.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування чи зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Посилання позивачки в
апеляційній скарзі на те, що суд
безпідставно відмовив їй в позовних
вимогах про стягнення штрафу, оскільки
це передбачено, як умовами
попереднього договору, так і ч. 2 ст. 635
ЦК України і підтверджено доказам, що
знаходяться в матеріалах справи, не
можуть бути прийняті до уваги, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, сторони 01.06.2010 року уклали
попередній договір згідно якого
відповідач мав намір продати позивачці
земельну ділянку розміром не менше ніж
0,0464 га домоволодіння АДРЕСА_1, яке
належить ОСОБА_3 на праві приватної
власності на підставі Свідоцтва про
право на спадщину за законом,
посвідченого 11.12.2008 року державним
нотаріусом Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори А.І.
Кравцовою за реєстровим № 10-4206 та
зареєстроване в Реєстрі прав власності
на нерухоме майно 28.01.2008 року / а. с. 5-6 /.

Згідно Свідоцтва про право на
спадщину за законом від 11.12.2008 року
ОСОБА_3 успадкував домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 1330 кв. м. по фактичному
користуванню, крім самостійно занятої
земельної ділянки площею 4 кв. м., і в
цілому складається з: А-1 - житловий
глинобитний будинок загальною площею
27,9 кв. м. і житловою - 12,2 кв. м.; Г -
цегляний погріб; Е - цегляна вбиральня;
№ 1-5,І - огорожа, споруди, замощення / а.
с. 45 /,

Відповідно до витягу з Реєстру
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 28.01.2009 року за ОСОБА_3
було зареєстровано право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом від 11.12.2008 року / а. с. 46 /, тобто
на момент укладення попереднього
договору та строк його виконання
відповідач був власником будинку
літери А-1, а отже посилання позивачки
та її представника на те, що відповідач
повинен був укласти договір
купівлі-прдажу будинку В-2 є
безпіставними.

Згідно Акту комісії
Лоц-Камянського територіального
комітету громадського самоврядування
від 21.05.2013 року будинок літ. А-І по
АДРЕСА_1 зруйнований повністю і всі
будівельні матеріали від цього будинку
вивезені. Будинок був зруйнований
робітниками за проханням ОСОБА_2, яка
проживає по АДРЕСА_1 в будинку літ. В-2 /
а. с. 56 /.

Як вказував відповідач ОСОБА_3 в
своєму зустрічному позові / а. с.58-62 /, та
підтвердив суду апеляційної
інстанції, - він мав наміри продати
ОСОБА_2 належний йому будинок А-І, а
оскільки позивачка зруйнувала цей
будинок, то між ними і не було укладено
договір купівлі-продажу, намірів же
продавати будинок В-2 - він не мав, до
того ж, на момент укладення
попереднього договору, будинок В-2 не
був добудований і не введений в
експлуатацію.

Відповідно до Технічного
паспорту на садибний (індивідуальний)
житловий будинок АДРЕСА_1 від 17.02.2012
року, що виготовлений КП
«Дніпропетровське МБТІ», - житловий
будинок В-2 разом з прибудовою,
підвалом, ґанком і сходами є самочинним
будівництвом і підлягає прийняттю в
експлуатацію / а. с. 70-75 /.

Житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1 відповідачем в 2013 році було
здано в експлуатацію і 18.04.2013 року
отримано Свідоцтво про право власності
на нерухоме майно / а. с. 85 /.

Отже, виходячи з вище наведеного,
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
позивачка не надала суду доказів
ухилення відповідача від укладення
договору купівлі-продажу будинку.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: