РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/15052/13-ц

2/643/461/14

16.05.2014 року
м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у
складі: головуючого - судді Яремчука
В.І., при секретарі - Новаковій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, служба у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про зобов'язання не
чинити перешкод у проживанні у
квартирі, про вселення і виселення,

і за зустрічним позовом відповідачів
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до позивачки ОСОБА_1 про
зобов'язання не чинити перешкод
власникам у користуванні та
розпорядженні квартирою, і про
виселення, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подала до суду
позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, третя особа -
служба у справах дітей Московського
району м. Харкова Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради, про усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням їй, та
її двом дочкам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, про вселення їх в
житлове приміщення - двокімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_1 та
виселення із цієї квартири
відповідачів.

При розгляді справи позивачка уточнила
свої вимоги та діючи у своїх інтересах
і інтересах неповнолітньої дочки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, просить суд
зобов'язати відповідачів по справі
колишніх її свекра та свекруху ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 не чинити перешкод їй та її
дочці ОСОБА_6 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, вселити їх до зазначеної
квартири, а відповідачів виселити із
цієї квартири. (а.с. 93-95).

Позивачка свої вимоги у позові
обґрунтувала тим, що відповідачі, які є
батьками її колишнього чоловіка та
батька її дітей ОСОБА_4, чинять
перешкоди їй та її молодшій дочці у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, а самі
неправомірно проживають у цій
квартирі, будучи власниками
двокімнатної ізольованої квартири
АДРЕСА_3

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали до
суду зустрічний позов до позивачки
ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_1 не
чинити перешкод їм, як власникам
квартири АДРЕСА_3, у користуванні та
розпорядженні цією квартирою, і про
виселення позивачки із квартири
АДРЕСА_3. П

Відповідачі у зустрічному позові свої
вимоги обґрунтували тим, що ОСОБА_1
неправомірно проживає у квартирі
АДРЕСА_3, яка належить їм на праві
власності, позивачка після розлучення
з їхнім сином оселилася у цій квартирі,
самовільно вселила свого співмешканця
у квартиру АДРЕСА_3 та ігнорує вимоги
власників стосовно звільнення житла.

Позивачка та її представник у суді
позов підтримали, зустрічний позов не
визнали.

Позивачка ОСОБА_1 у суді пояснила, що у
1992 році вона зареєструвала шлюб із
сином відповідачів ОСОБА_4, від якого
має двох дітей - повнолітню ОСОБА_5 і
неповнолітню ОСОБА_6 Після укладення
шлюбу вона зі своїм чоловіком та його
батьками проживали у двокімнатній
квартирі АДРЕСА_1. У ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2 році вона народила двох
дочок. У другій половині 90-их років
батьки її чоловіка купили двокімнатну
квартиру АДРЕСА_3 У цю квартиру
поселилася її сім'я. Квартиру АДРЕСА_1
приватизували її чоловік та дочки,
утрьох на праві спільної власності. У
2005 році вона розлучилася із ОСОБА_4 і
залишилася проживати у АДРЕСА_1, у яку
згодом вселився її співмешканець, та
поселилася молодша дочка ОСОБА_6.
Відповідачі наполягають, щоб вона
переселилася у квартиру АДРЕСА_1 з
молодшою дочкою, а квартиру АДРЕСА_3
хочуть здавати у піднайом для
покращення матеріального становища.
Вона згодна поселитися із дочкою та
співмешканцем у квартиру АДРЕСА_1 за
умови, що із цієї квартири виселяться
відповідачі, які є власниками квартири
3 7 та можуть поселитися у власну
квартиру АДРЕСА_3. Відповідачі
заперечують проти поселення у квартиру
АДРЕСА_1 її співмешканця, а вона хоче
мати нову повноцінну сім'ю.

Відповідачі і представник відповідача
ОСОБА_2 у суді позов не визнали,
підтримали зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_2 дав суду покази у
якості свідка у яких зазначив, що
позивачка, колишня невістка, після
розірвання шлюбу із їх сином стала
погрожувати, що забере двох дочок,
виселиться із їх квартири та
заборонить їм бачитись із онуками.
Трикімнатну квартиру, у якій проживала
позивачка до шлюбу, її брат згодом
програв у азартні ігри. Через ці
погрози вони змушені були змиритися з
тим, що невістка після розірвання шлюбу
залишилася проживати у належній їм
квартирі АДРЕСА_3 Згодом невістка стала
спів мешкати без реєстрації шлюбу із
іншим чоловіком та вселила його без їх
згоди до квартири АДРЕСА_3. У кінці літа
2013 року позивачка поселила у себе
молодшу дочку. Старша дочка позивачки
весь час проживає з відповідачами, і
молодша її дочка також жила з
відповідачами постійно до кінця літа
2013 року. У 2013 році їх онука ОСОБА_5
поступила по контракту на навчання до
вищого учбового закладу. Виникли
великі матеріальні витрати пов'язані
із оплатою за навчання, із оплатою
вартості проїзду на навчання та на
харчування онуки у обідній час, та інші
витрати на утримання онуки. Він
пенсіонер, має численні захворювання,
але грошових коштів не вистачає ні на
лікування, ні на витрати пов'язані з
утриманням та навчанням ОСОБА_5. У
зв'язку із тяжким матеріальним станом
він висунув вимогу, щоб позивачка
поселилася у квартиру, у якій вона
прописана, а квартиру АДРЕСА_3 щоб
здавали у піднайом для покращення
матеріального стану. Але позивачка не
погоджується на цю пропозицію тому, що
вона хоче проживати зі співмешканцем,
який не має права на проживання у
квартирі. Позивачці ніколи ніхто не
чинив перешкод щодо вселення до
квартири АДРЕСА_1, навпаки, відповідачі
просять її поселитися до цієї квартири,
щоб була змога належним чином
матеріально утримувати онук. Квартира
АДРЕСА_1 була ним отримана як службове
житло, він у цій квартирі живе із часу
отримання квартири, має усі права на
проживання у цій квартирі, після
приватизація власниками квартири
стали його син та дві онуки.

Третя особа дочка позивачки ОСОБА_5 у
суді заявила про підтримку вимог за
зустрічним позовом і про невизнання
первісного позову і як свідок показала,
що у 2005 році її батьки розлучилися та
стали проживати окремо. Вона з молодшою
сестрою ОСОБА_6 стали проживати у
квартирі АДРЕСА_1 з дідом і бабою, а
влітку виїжджали з ними та проживали у
селищі Слатіно. З 01 вересня 2013 року
ОСОБА_6 стала проживати із позивачкою, і
з часом все рідше приходить до діда і
баби. Її мати позивачка на розмови щодо
поліпшення матеріального стану сім'ї
стверджує, що вона не має вищої освіти
але не відчуває у ній потреби і вважає,
що і її дочки можуть прожити без вищої
освіти і якщо їй не вистачає грошей на
навчання, то нехай кидає навчання і йде
працювати. Мати без свого співмешканця
не хоче проживати і згодна на вселення
до квартири АДРЕСА_1 тільки разом із
співмешканцем. Наступного року її
молодша сестра закінчує навчання у
середній школі і також має намір
поступати до вищого учбового закладу,
що збільшить потреби у грошах. Мати
цими проблемами не опікується.

Третя особа ОСОБА_4 у суді пояснив, що
вважає обґрунтованим зустрічний позов
та не згоден з первісним позовом. Як
свідок ОСОБА_4 у суді показав, що у 1992
році він одружився із позивачкою, яка
оселилася у квартирі його батьків як
його дружина. У 2005 році шлюб був
розірваний, він був зобов'язаний до
сплати аліментів на утримання дочок на
користь позивачки. У зв'язку із тим, що
дочки проживали з його батьками,
позивачка надала їм дозвіл на
отримання аліментів на утримання
дочок. До 01.09.2013 року його дочки
проживали із його батьками. З 01.09.2013
року молодша дочка ОСОБА_6 поселилася у
квартиру АДРЕСА_3 до позивачки, яка
влітку 2013 року стала проявляти
посилену увагу до цієї дочки, дарувати
їй коштовні подарунки, та схиляти на
свій бік. Згодом стало відомо, що ці дії
позивачка вчиняє для того, щоб мати
право від імені неповнолітньої дочки
судитися із його батьками. Позивачка
бажає проживати із своїм
співмешканцем, який прав на проживання
у квартира АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 не має, а
тому позивачка не хоче проживати у
одній квартирі з його батьками, тому що
це унеможливить одночасне проживання з
нею співмешканця.

Представник служби у справах дітей
Московського району м. Харкова
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради
Представник третьої особи до суду не
з'явився, подав заяву про розгляд
справи у його відсутності. (а.с. 33,87)

Суд, заслухавши пояснення сторін, інших
учасників судового процесу та їх
представників, дослідивши письмові
докази, встановив наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Сторони у суді визнали, що квартира
АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_1) була
надана за службовим ордером ОСОБА_2
18.08.1978 року. У цій квартирі із часу
вселення проживає подружжя
відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3. З ними
постійно проживає дочка позивачки
повнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1992
році до цієї квартири поселилась із
згоди проживаючих там осіб позивачка
ОСОБА_1, як дружина ОСОБА_4, сина
відповідачів, який також проживав із
дитинства.

23.09.1998 року квартира АДРЕСА_1 була
приватизована на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_4 і його
дітьми - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зо підтверджується
свідоцтвом про право власності на
житло від 23.09.1998 року.

З 23.09.1998 року в квартирі АДРЕСА_1
проживали однією сім'єю відповідачі,
позивачка із чоловіком ОСОБА_4 та двоє
дітей позивачки і її чоловіка.

У 2005 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвали
шлюб, ОСОБА_1 оселилася в квартирі
АДРЕСА_3 (далі - квартира АДРЕСА_3), що
належить на праві власності ОСОБА_2 і
ОСОБА_3.

Неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6
залишилися жити з відповідачами дідом
і бабою у квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_6 з
вересня 2013 року стала проживати із
позивачкою.

У квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не
проживають, вони ще до її придбання
проживали як члени сім'ї власників у
квартирі АДРЕСА_1.

Між сторонами виник конфлікт щодо
необхідності звільнення ОСОБА_1
квартири АДРЕСА_3, яка належить
відповідачам, після того, як ОСОБА_5
вступила на контрактній основі до
вищого навчального закладу. За
навчання грошові кошти сплачують
відповідачі. Для отримання грошових
коштів на оплату вартості навчання
відповідачі вирішили здати в найм
належну їм квартиру АДРЕСА_3, проте
позивачка проти цього заперечує.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР в ред. від 30.06.1983,
яка була чинною на момент виникнення
правовідносин: «До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу». А згідно ч. 2 ст.
64 ЖК УРСР: «До членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство».

Згідно ст. 150 ЖК УРСР «Громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди».

Таким чином громадяни, у власності яких
знаходилось житло, мали на
законодавчому рівні закріплене право
використовувати його як для власного
проживання, так і право вселити в це
житло членів їх сім'ї, а також укладати
щодо власного житла будь-які інші не
заборонені законом угоди.

Відповідачі проживають у квартирі
АДРЕСА_1 за належної правової підстави -
як члени сім'ї власників.

Позивачка була вселена до квартири
АДРЕСА_1 на підставі діючого на той
момент законодавства.

Підтвердженням надання згоди на таке
вселення була поведінка власників та
їх законних представників протягом
тривалого часу, оскільки вони жили
однією сім'єю та вели спільне
господарство, між ними не існувало
спорів щодо права проживання.

Таким чином, оскільки позивачка та
відповідачі були вселені в квартиру
АДРЕСА_1 як члени сім'ї власника, вони
набули встановлених законом прав на
проживання в квартирі. Так, згідно ч. 1
ст. 156 ЖК УРСР «Члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням».

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є співвласниками
квартири АДРЕСА_1, допитані судом у
якості свідків, не заперечують проти
проживання членів їхньої сім'ї -
відповідачів за первісним позовом у
квартирі АДРЕСА_1. Позивачка подавала
позов також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_6 як один з законних
представників, не довела того факту, що
її дочка заперечує проти проживання
баби та діда у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідачі можуть бути виселені з
квартири АДРЕСА_1 виключно у випадках,
передбачених законом, підстав для їх
виселення суд не вбачає.

Щодо іншої вимоги позивачки за
первісним позовом стосовно захисту її
права та права її доньки ОСОБА_6 на
проживання в квартирі АДРЕСА_1 шляхом
усунення перешкод у користування
житлом, суд також вважає, що вона не
може бути задоволена, виходячи з
наступного.

ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу
того, що відповідачі за первісним
позовом перешкоджають їй чи її дочці у
проживанні чи в користуванні
квартирою АДРЕСА_1. ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтвердила, що не
зверталася з вимогою до відповідачів
за первісним позовом дозволити їй
вселитися до квартири АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивач не надала жодного доказу того,
що відповідачі чинять перешкоди у
користуванні нею та її неповнолітньою
дочкою АДРЕСА_1

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Оскільки відсутні жодні належні та
допустимі докази існування перешкод з
боку відповідачів у проживанні
позивачки та її дочки в квартирі
АДРЕСА_1, не підтвердженим є сам факт
порушення чи не визнання прав. Оскільки
право позивачки та її неповнолітньої
дочки стосовно проживання у квартирі
АДРЕСА_1 не є порушеним, не визнаним або
оспореним відповідачами, суд вважає що
у цій частині позов заявлено
безпідставно.

Вимоги за зустрічним позов підлягають
задоволенню через наступне.

ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_3
після розлучення з колишнім чоловіком.
Позивачі питання про виселення
позивачки з квартири АДРЕСА_3 не
підіймали через небажання щодо
виникнення спорів та конфліктів, їх
влаштовувало те, що обидві онуки
проживали з ними.

Суд встановив, що позивачка самовільно
вселила у квартиру АДРЕСА_3 свого
співмешканця, не бажає у добровільному
порядку залишити цю квартиру та
переселитися на вимогу власників до
квартири, у якій вона зареєстрована.
Цими діями позивачка чинить перешкоди
власникам квартири АДРЕСА_3, якими є
відповідачі по справі.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України
«Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним».
Окрім того ч. 1 ст. 321 ЦК України вказує,
що «Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.»

У ст. 150 ЖК УРСР зазначено: «Громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди. Аналогічні норми
передбачені ст. ст.383, 319 ЦК України.

Згідно п. 4 Листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.01.2013, № 24-150/0/4-13 "Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав": «при розгляді цивільних
справ за позовом про усунення перешкод
у користуванні власністю шляхом
виселення предметом доказування є
втрата права на житло, або взагалі його
відсутність, або інші передбачені ЖК
УРСР підстави для позбавлення права на
житло».

Законодавством України передбачені
випадки, коли особа має право та
підстави на проживання у квартирі, що
належить на праві власності іншим
особам. Зокрема, ст. 405 ЦК України та ст.
156 ЖК УРСР передбачено право членів
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням».

При вирішенні питання, чи має особа
право та підстави проживати в квартирі,
підлягає з'ясуванню те, чи відноситься
вона до членів сім'ї власників.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї
віднесені: дружина, чоловік, діти і
батьки. Згідно ч. 4 ст. 3 Сімейного
кодексу України «Сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства».

Виходячи з вказаних норм закону
відповідачка за зустрічним позовом на
момент виникнення правовідносин не
була членом сім'ї власників житла та не
є на момент розгляду спору.
Відповідачка за зустрічним позовом
проживала та проживає у квартирі
АДРЕСА_3 сама, не має спільного
господарства з власниками, а, відтак,
відсутні будь-які підстави вважати її
членом сім'ї позивачів за зустрічним
позовом. Виходячи з вказаного,
відповідачка за зустрічним позовом не
набула ніякої законної підстави для
проживання у квартирі АДРЕСА_3.

Оскільки вказані вище ст.ст. 156 ЖУ УРСР
та 405 ЦК України передбачають права на
проживання у квартирі виключно членів
сім'ї власників, а відповідачка за
зустрічним позовом до таких осіб не
віднесена, у неї відсутні правові
підстави проживати у квартирі АДРЕСА_3
і вона не вправі перешкоджати
власникам у здійсненні повноважень
щодо їхнього майна.

Згідно ст. 391 ЦК України «Власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном».

Суд погоджується, що своїми діями
позивачка порушує права відповідачів,
як власників квартири АДРЕСА_3,
оскільки заважає їм на їхній розсуд
користуватися власним майном; не має
права та підстав для проживання в
квартирі АДРЕСА_3 та для вселення туди
сторонніх осіб.

За таких обставин, суд вважає вимоги за
зустрічним позовом обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 41 Конституції України,
ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 391 ЦК
України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, про зобов'язання не чинити
перешкод ОСОБА_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
у проживанні у АДРЕСА_1, про вселення
ОСОБА_1 і ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1, і
про виселення із цієї квартири ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_3.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
(Яремчук В.І.)