УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 28 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 26 січня 2006 року між ним та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого позивач надав
відповідачу кредит у сумі 1000 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 48 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки. Оскільки
ОСОБА_3 не виконує умови договору, за
нею утворилась заборгованість у
розмірі 47 177,12 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 28 листопада 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні
позову, суд першої інстанції, з яким
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що позивач пропустив строк
позовної давності для вимоги про
повернення кредиту, строк давності
якого минув.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 26 січня 2006 року ОСОБА_3
уклала з позивачем кредитний договір,
за умовами якого відповідач отримала
кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 48 % на рік на
суму залишку заборгованості за
кредитом.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Банк виконав взяті на себе
зобов'язання, надавши відповідачеві
грошові кошти в сумі 1000 грн. на
платіжну картку.

Відповідно до заяви позичальника строк
дії кредитного ліміту співпадає зі
строком дії кредитної картки. Строк дії
картки визначено по листопад 2007 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267
ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що у справах за позовами про
повернення споживчого кредиту позовна
давність застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі,
оскільки у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Проте, з таким висновком місцевого та
апеляційного судів погодитися не
можна, оскільки заборона кредитодавцю
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув,
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямована на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
26 вересня 2012 року № 6-126цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Отже, для застосування позовної
давності необхідна заява відповідача,
яка в матеріалах справи відсутня.

Разом з тим, згідно правової позиції,
викладеної в постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14,
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Вирішуючи спір по суті всупереч
вимогам статей 212, 303 ЦПК України, суди
на зазначене уваги не звернули та за
відсутності в матеріалах справи заяви
сторони у спорі про застосування
строків позовної давності, дійшли
помилкового висновку про відмову в
задоволенні позову у зв'язку із спливом
позовної давності. Суди не перевірили
при цьому обставин справи щодо
визначення строку позовної давності у
договорі, оскільки відповідно до
пункту 5.12 Правил користування
платіжною карткою, встановлено строк
позовної давності тривалістю 5 років, з
якими ознайомлена відповідач, про що
свідчить її підпис в заявці (а.с. 7, 76), та
відповідають вимогам ст. 259 ЦК України.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області
від 28 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська