Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №273/2375/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Баранівського районного суду
Житомирської області від 5 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом, в якому зазначила, що
25 травня 2013 року на автобусній зупинці
в с. Берестівка Баранівського району
Житомирської області ОСОБА_2 умисно
заподіяла їй тілесні ушкодження .
Обвинувальним актом встановлений факт
нанесення відповідачкою тілесних
ушкоджень у вигляді закритої
черепно-мозкової травми, струсу
головного мозку та синців, які
відносяться до категорії легких з
короткочасним розладом здоров'я, та
кваліфіковані дії останньої за ч.2 ст. 125
КК України. Проте, ухвалою
Баранівського районного суду
Житомирської області від 13 листопада
2013 року кримінальне провадження було
закрите внаслідок відмови від
підтримання обвинувачення.

Під час бійки ОСОБА_2 зірвала з неї
золоті сережки, вартістю 2820 грн., а
також порвала золотий ланцюжок,
вартістю 550 грн.

Окрім того, внаслідок
неправомірних дій відповідачки вона
змушена була проходити курс лікування
та витрачати кошти. Зокрема, за період
перебування у Баранівській КЦРЛ з 31
травня по 14 червня 2013 року на лікування
витрачено 92 грн. 97 коп., а також 261 грн. 56
коп. на придбання ліків.

Зазначає, що з вини відповідачки
протягом періоду з 28 травня по 14 червня
2013 року перебувала на лікарняному та не
отримала заробітну плату, розмір якої
за вказаний період становить 937 грн. 86
коп.

Також неправомірними діями
ОСОБА_2 позивачці було спричинено
моральну шкоду, яку вона оцінює в
розмірі 20000 грн.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1
просила стягнути з відповідачки 4569 грн.
42 коп. матеріальної шкоди та 20000 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Баранівського районного
суду Житомирської області від 5 червня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та
постановити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд
не надав належної оцінки доказам, які
вказують на вину відповідачки у
заподіянні їй тілесних ушкоджень, а
його висновок про перебування ОСОБА_2 у
стані необхідної оборони ґрунтується
на припущеннях. Судом також не взято до
уваги покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які пояснили, що перед заподіянням
тілесних ушкоджень золоті вироби були
на ній. В подальшому вони шукали
сережки та ланцюжок на місці бійки,
проте не знайшли їх.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_1 пояснила, що між нею та
відповідачкою існують неприязні
стосунки, внаслідок чого 25 травня 2013
року остання накинулась на неї з
образливими словами та почала її бити.
В подальшому вона відмовилась від
підтримання обвинувачення щодо ОСОБА_2,
оскільки є державним службовцем та
хотіла уникнути небажаних наслідків
для своєї репутації.

Представник апелянта зауважив, що
ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала
факт побиття нею ОСОБА_1, яка, будучи
інвалідом 3 групи, фізично не змогла
першою заподіяти відповідачці тілесні
ушкодження, а лише захищалася від
застосування фізичної сили.

Вина відповідачки у заподіяні
ОСОБА_1 тілесних ушкоджень
підтверджується також обвинувальним
актом та ухвалою суду про закриття
кримінального провадження внаслідок
відмови від підтримання обвинувачення.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні не визнали доводи,
викладені в апеляційній скарзі.

Зокрема, ОСОБА_2 пояснила, що
дійсно між нею та позивачкою тривалий
час існують неприязні стосунки.
Зазначена бійка виникла з вини самої
ОСОБА_5, яка першою почала її ображати
та наносити удари. Вона ж лише
захищалася та з метою уникнення
тілесних ушкоджень відштовхувала
позивачку, а не била її. На її думку,
наявні у ОСОБА_5 тілесні ушкодження
могли виникнути внаслідок бійки зі
співмешканцем. Під час кримінального
провадження вона помилково зазначила,
що била ОСОБА_5 Відмова від підтримання
нею обвинувачення щодо позивачки
зумовлена значними матеріальними
витратами, які вона мала б понести
внаслідок здійснення кримінального
провадження.

На думку представника відповідачки,
наявність ухвали про закриття
кримінального провадження виключає
можливість відшкодування шкоди,
оскільки відсутні належні та допустимі
докази того, що ОСОБА_1 отримала тілесні
ушкодження внаслідок неправомірних
винних дій ОСОБА_2

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що обов'язок доведення
протиправності дій ОСОБА_2 та
спричинення нею матеріальної і
моральної шкоди відповідно до ч.1 ст.60
ЦПК України покладений на позивачку,
однак остання не надала суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком.

За правилами ч.1 ст.1166 ЦК України шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особі чи майну
фізичної або юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
спричинену особою шкоду виникає за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Зміст обвинувального акта,
затвердженого 27 червня 2013 року,
свідчить про те, що 25 травня 2013 року між
сторонами виникла суперечка на грунті
неприязних стосунків, під час якої
вони спричинили одна одній тілесні
ушкодження. Зокрема, ОСОБА_2 спричинила
позивачці тілесні ушкодження у вигляді
закритої черепно-мозкової травми,
струсу головного мозку, синців навколо
лівого ока з переходом у виличну
ділянку, синців навколо правого ока,
синців на всій поверхні п'ятого пальця
правої кисті, синця на тильно-бокових
поверхнях третього пальця лівої кисті,
саден лівої кисті руки, які належать до
легких тілесних ушкоджень з
короткочасним розладом здоров'я.

Відповідно до зазначеного
обвинувального акта ОСОБА_1 спричинила
відповідачці тілесні ушкодження у
вигляді саден на лобі, під лівим оком,
на лівій нижній щелепі, на передній
поверхні шиї з переходом у груду
клітину, на задній поверхні лівого
плеча, на передньо-зовнішній поверхні
лівого передпліччя, на лівій кисті
руки, на лівій грудній залозі, синця
навколо одного із саден на лівій
грудній залозі, які належать до легких
тілесних ушкоджень.

Органами досудового розслідування
ОСОБА_2 обвинувачувалась у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК
України, а ОСОБА_1 пред'явлено
обвинувачення у скоєнні злочину,
передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Ухвалою Баранівського районного суду
Житомирської області від 13 листопада
2013 року кримінальне провадження по
обвинуваченню сторін в скоєнні
зазначених злочинів закрите у зв'язку з
відмовою потерпілих від підтримання
обвинувачення.

В суді першої інстанції відповідачка
не заперечувала той факт, що заподіяла
ОСОБА_1 тілесні ушкодження, проте
стверджувала, що таким чином прагнула
захистити себе від нападу останньої.
Отже, вищезазначені обставини свідчать
про те, що ОСОБА_2 спричинила позивачці
легкі тілесні ушкодження.

За правилами ч.2 ст. 1166 ЦК України особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини. Тобто,
вищезазначена норма передбачає, що
обов'язок доведення відсутності вини у
спричиненні шкоди покладається на
відповідачку.

Проте, заперечуючи проти позову,
ОСОБА_2 не надала суду належних доказів
того, що спричинення позивачці
тілесних ушкоджень сталося за
відсутності її вини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 з 28
травня по 14 червня 2013 року перебувала
на лікарняному та з 31 травня по 14 червня
2013 року проходила курс лікування у
травматологічному відділенні
Баранівської КЦРЛ з 31 травня по 14
червня 2013 року. На лікування було
витрачено 92 грн. 97 коп., які були
сплачені за рахунок лікарняної каси.
Вказані обставини підтверджуються
довідкою зазначеного медичного
закладу та листками непрацездатності (
а.с. 9,10).

Під час лікування ОСОБА_1 за власні
кошти були придбані ліки на суму 136 грн.
56 коп., що підтверджується довідкою
лікарні та оригіналами чеків ( а.с. 7, 30).

З огляду на вищезазначене, з ОСОБА_2 на
користь позивачки підлягає стягненню
кошти, витрачені на придбання ліків в
сумі 136 грн. 56 коп. При цьому, суд не бере
до уваги чек від 28 травня 2013 року на
суму 125 грн. 40 коп., оскільки придбання
ліків здійснювалось поза межами
періоду лікування та позивачкою не
надано доказів їх придбання за
призначеннями лікарів.

Враховуючи ту обставину, що лікування
здійснювалось за рахунок лікарняної
каси, позовні вимоги про стягнення з
відповідачки вартості наданих
медичних послуг в сумі 92 грн. 97 коп. не
підлягають до задоволення.

Звертаючись до суду з вимогами про
відшкодування вартості ланцюжка та
сережок, які, зі слів позивачки, були на
ній під час бійки, остання не надала
належних та допустимих доказів того,
зазначені ювелірні вироби були
втрачені з вини відповідачки.
Матеріали справи також не містять
належних доказів щодо вартості цих
золотих прикрас. Покази свідків про те,
що позивачка постійно носила золоті
сережки та ланцюжок, і в день
зазначеного конфлікту ці прикраси були
на ній та після бійки з ОСОБА_2 зникли,
не є беззаперечними доказами
спричинення останньою матеріальної
шкоди на суму 3370 грн.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідачки 3370 грн. не
підлягають до задоволення.

Колегія суддів також приходить до
висновку про безпідставність позовних
вимог про стягнення з ОСОБА_2 937 грн. 86
коп. заробітної плати, які ОСОБА_1 не
отримала за час тимчасової
непрацездатності, оскільки втрачений
заробіток не є майновою шкодою в
розумінні ст. 1166 ЦК України, та для його
відшкодування існує інший порядок,
визначений Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням».
Зокрема, ст.35 цього Закону передбачає,
що допомога по тимчасовій
непрацездатності надається
застрахованій особі у формі
матеріального забезпечення, яке
повністю або частково компенсує втрату
заробітної плати ( доходу) у разі
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві. Та
обставина, що позивачці було
відмовлено у виплаті заробітної плати
за період перебування на лікарняному,
не є підставою для покладення на ОСОБА_2
обов'язку сплатити ці кошти.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, за винятком
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

За правилами ч.3 ст. 23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи ту обставину, що
неправомірними діями відповідачки
були порушені права ОСОБА_1, позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди підлягають до часткового
задоволення.

При визначенні розміру
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів, врахувавши обставини, за яких
позивачці були спричинені тілесні
ушкодження і перенесені у зв'язку з цим
психологічні переживання, фізичні та
душевні страждання з огляду на
характер тілесних ушкоджень, приходить
до висновку про стягнення з
відповідачки на користь останньої 500
грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення з
ОСОБА_2 витрат, пов'язаних з оплатою
позивачкою правової допомоги, суд
виходить з того, що згідно із записами в
журналах судових засідань, час,
протягом якого представник ОСОБА_1
приймав участь у судових засіданнях,
становить 5 годин. Таким чином,
враховуючи вимоги ст.1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», з огляду
на часткове задоволення позовних
вимог, на користь позивача підлягає
стягненню 500 грн. компенсації витрат за
участь у судових засіданнях та
складання процесуальних документів.

З огляду на ту обставину, що апелянтом
та її представником не надано належних
та допустимих доказів понесених
витрат, які пов'язані з явкою в судові
засідання, колегія суддів приходить до
висновку про відмову у відшкодуванні
цих витрат за рахунок відповідачки.

Керуючись ст. ст.
209,303,307,309,313,314,316,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 5 червня 2014
року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 136
грн. 56 коп. матеріальної шкоди, 500 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
а також 500 грн. витрат на правову
допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 243
грн. 60 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуюча
Судді: