Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Шовкопляс О. П.
,

при секретарі - Дорошкевич В.
Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської
міської ради, ОСОБА_2, треті особи:
Білоцерківське міське управління
земельних ресурсів, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним державного акта на
землю, визнання недійсним та
скасування рішення Білоцерківської
міської ради, суд, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася з даним
позовом з вимогою про визнання
недійсним та скасування рішення
виконкому Білоцерківської міської
ради від 17.09.2002р. № 309 про передачу у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,0476 га за адресою: АДРЕСА_1 та
визнання недійсним державного акту,
виданого Білоцерківською міською
радою 11.12.2002р. серії РЗ № 358375 про право
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку
площею 0,0476 га за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
вона є власником 46/100 житлового будинку
АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок
розташований на неприватизованій
земельній ділянці площею 308 кв.м., яка
закріплена за вказаним будинком згідно
рішення Білоцерківської міської ради
№ 22-е від 19.01.1955р.

Позивач стверджує, що земельна ділянка,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
після придбання нею у лютому 2002 року
житлового будинку, перейшла їй у
користування. В процесі приватизації
ОСОБА_2 у 2002 році земельної ділянки по
АДРЕСА_2, вважає позивач, при винесенні
оспорюваного за даним позовом рішення
виконкому Білоцерківської міської
ради від 17.09.2002р. № 309 та виданого на
його підставі Державного акту про
право власності на земельну ділянку
були порушені норми ЗК України, що
регулюють порядок припинення шляхом
вилучення земельних ділянок, а також
норми земельного законодавства про
погодження меж земельних ділянок із
суміжними землекористувачами.

Таким чином, вважає позивач, що за
відповідачем ОСОБА_2 відповідач -
Білоцерківська міська рада у
оспорюваному позивачем рішенні
неправомірно закріпила право на
приватизацію земельної ділянки площею
0,476 га по АДРЕСА_2, оскільки не врахувала
її право на користування частиною
вказаної земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги та просила
задовольнити позов повністю.

Відповідач - Білоцерківська міська
рада про дату та час судового слухання
повідомлена, просила слухати справу
без участі свого представника.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення
позову заперечував. В обґрунтування
своїх заперечень вказав, що його право
власності на земельну ділянку 0,476 га по
АДРЕСА_2 підтверджується Державним
актом про право власності на землю, що
виданий 11.12.2002р. згідно рішення
Білоцерківської міської ради № 309 від
17.09.2002р. Фактично ОСОБА_2 користується
зазначеною земельною ділянкою з 1990
року, в 1995р. на цій ділянці розпочав
будівництво гаража. Оформлення
документів про своє право на цю ділянку
у фактичних розмірах, а саме: площею 0,476
га по АДРЕСА_2 розпочав ще у 2001 році з
визначення її меж та складання акту про
отримання межових знаків з суміжними
землекористувачами. Відповідач ОСОБА_2
вказав, що під час складання та
виготовлення технічної документації
на земельну ділянку площею 0,476 га по
АДРЕСА_2, а також під час прийняття
Білоцерківською міською радою № 309 від
17.09.2002р. та складанні Державного акта
про право власності на землю від
11.12.2002р. не були порушені права
позивача, яка у період приватизації ним
вказаної ділянки не була згідно
законодавства землекористувачем
ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та не є
суміжним землекористувачем. Також
відповідачем ОСОБА_2 заявлено
клопотання про застосування строків
позовної давності, оскільки сама
позивач зазначила, що про оспорюване
рішення міської ради та про Державний
акт на земельну ділянку ОСОБА_1
дізналася у липні 2005 року. Відповідач
ОСОБА_2 також заявив про факт звернення
позивача ОСОБА_1 до Білоцерківського
міськрайонного суду з аналогічним
позовом, але у порядку
адміністративного судочинства (справа
№ 2а-10/11), за результатами розгляду
якого 20.06.2011р. позов залишений без
розгляду за заявою ОСОБА_1

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, про день та час слухання
повідомлена, направила свого
представника, яка заперечувала проти
позову з уваги на його безпідставність
та незаконність вимог.

Управління земельних ресурсів
Білоцерківської міської ради (на
сьогодні - відділ Держземагентства у м.
Б.Церкві Київської області ГУ
Держземагентства у Київській області)
позов не визнав, надав до суду
підтверджуючі свою позицію документи
та матеріали приватизації земельної
ділянки площею 0,476 га по АДРЕСА_2.

Третя особа - ОСОБА_4 заперечував проти
позову та пояснив, що саме належна йому
частина будинку, що розташований по
АДРЕСА_1 межує разом частиною вказаного
будинку, що належить ОСОБА_3, з
домоволодінням відповідача ОСОБА_2 і
він письмово погоджував межі земельної
ділянки ОСОБА_2 під час приватизації
останнім землі; земельна ділянка по
АДРЕСА_1 насьогодні не приватизована.

Суд, вивчивши матеріали справи, з
дослідженням обставин спору,
заслухавши пояснення сторін, з
урахуванням вимог законодавства, що
підлягає застосуванню до спірних
відносин, приходить до висновку, що
позов не підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_1 є власником 66/100 жилого
будинку з відповідною частиною
господарських та побутових будівель і
споруд, який знаходиться у АДРЕСА_1.
Даний факт підтверджується договором
купівлі-продажу, укладений 27.02.2002р. і
посвідчений у Другій Білоцерківській
державній нотаріальній конторі
Київської області за реєстровим
номером 1-943. Відповідно 66/100 частин
будинку АДРЕСА_1 зареєстрований у
Білоцерківському БТІ на праві
власності за ОСОБА_1, про що підтверджує
запис у реєстровій книзі № 11,
реєстровий № 1015 від 28.02.2002р.

Відповідно до рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
від 18.12.2009р. по справі № 2-29 2009р.,
зареєстрованому 12.05.2010р. в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно (реєстраційний номер
30395150), за ОСОБА_1 визнано право
власності на 46/100 частин житлового
будинку з господарськими та
прибудинковими спорудами у житловому
будинку АДРЕСА_1.

Судом не приймаються твердження
позивача про те, що право користування
земельною ділянкою, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 перейшло їй
автоматично, одночасно з укладення
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 27.02.2002р. Так, предметом
вказаного договору купівлі-продажу
була лише частина житлового будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель та споруд.
Здійснивши аналіз земельного
законодавства, що було діюче в період
придбання позивачем зазначеного вище
житлового будинку, прийняття
відповідачем оспорюваного рішення
ради та виготовлення державного акта,
суд приходить до висновку, що в період
придбання позивачем частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно
договору купівлі-продажу від 27.02.2002р. та
реєстрації права власності 28.02.2002р.
позивач не набула згідно ст. 377 ЦК
України та ст. 120 ЗК України також і
права користування земельної ділянки.
Такий висновок суд обґрунтовує тим, що
предметом договору купівлі-продажу від
27.02.2002р. є виключно частина житлового
будинку; станом на 27.-28.02.2002р. норма ч.2.
ст. 377 ЦК України в редакції, про яку
вказує позивач, не набула чинності,
оскільки ЦК України набрав чинності
лише 01.01.2004р. (згідно Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України). Також
відповідно до пп.г) п.18 постанови
Пленуму ВСУ "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" № 7 від
16.04.200р.: «Після 31 грудня 2001 р. в таких
випадках право власності на земельну
ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод, а право користування - на підставі
договору оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем.»

Крім цього, ст. 120 ЗК України (в редакції
змін згідно ЗУ від 20.12.2001р.) містила
норму про те, що при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

Зміна норми ст. 120 ЗК України на
редакцію про те, що до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором, а також, що якщо житловий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, - набула чинності лише
20.06.2007р., після офіційного
опублікування змін, внесеними згідно
із Законом України від 27.04.2007 р. N 997-V.

Право на земельну ділянку, набувається
особою, виключно, на встановлених
законодавством підставах, зокрема,
зазначених в ст. 116 Земельного кодексу
України, згідно норм якої набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування..

Відповідно до норм ст. ст. 90, 152
Земельного кодексу України, в т.ч. і на
яку посилається позивач, відновленню
підлягають порушені права власників
землі або землекористувачів. Згідно зі
до ст. 155 Земельного кодексу України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним. Проте, позивач не є ані
власником, ані користувачем земельної
ділянки, що розташована по АДРЕСА_1.
Доказів звернення у встановленому
порядку за оформленням прав на спірну
земельну ділянку та отримання
відповідних документів, що посвідчують
таке право, позивачем суду не надано.

В матеріалах справи наявний лист
Білоцерківського міськрайонного
відділу земельних ресурсів № 4-52-80 від
21.07.2002р., який є відповіддю позивачу
ОСОБА_1 на її заяву про приватизацію
земельної ділянки у домоволодінні
АДРЕСА_1. У вказаному листі
Білоцерківський МВ земельних ресурсів
повідомляє ОСОБА_1, що для приватизації
та розподілу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 їй та ОСОБА_4 слід надати до
відділу посвідчення особи гр.. ОСОБА_5,
яка є співвласником житлового будинку
та має право погоджувати розподіл
земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
пояснила суду, що після отримання
зазначеного листа від 21.07.2002р. з питань
приватизації та розподілу земельної
ділянки у домоволодінні АДРЕСА_1
офіційно не зверталася, дії чи
бездіяльність відділу земельних
ресурсів не оскаржувала.

Судом досліджені матеріали, подані
третьою особою - Управлінням земельних
ресурсів Білоцерківської міської ради
(насьогодні - відділ Держземагентства у
м. Б.Церкві Київської області ГУ
Держземагентства у Київській області),
зокрема: технічна документація по
виготовленню державного акта про право
приватної власності на землю по
АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_2

Так, ОСОБА_2 08.02.2001р. подана
Білоцерківському міському голові
заява про оформлення права
користування землею по АДРЕСА_2 у
фактичних розмірах присадибної
ділянки. Попередньо, 06.02.2001р. ОСОБА_4 на
ім'я Білоцерківського міського голови
подана заява про те, що він не
заперечує, щоб за домоволодінням
АДРЕСА_2 була закріплена земельна
ділянка по фактичному користуванню, та
погодився з існуючими межами між
ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

15.02.2001р. ОСОБА_2 подав до відділу
земельних ресурсів заяву про
виготовлення державного акту на право
приватної власності на землю по
АДРЕСА_2. Додатком до даної заяви була
копія технічного паспорту МБТІ, в якому
вказано, що має місце самозахват землі
51 кв. м. від державного земельного
фонду, де розміщений гараж (літ. Б-2),
самовільно побудований станом на
20.05.1995р.

У березні 2001 року був складений акт про
встановлення на місцевості та
погодження зовнішньої межі земельної
ділянки АДРЕСА_2 з підписами суміжних
землекористувачів домоволодінь
АДРЕСА_3 (ОСОБА_6, ОСОБА_7), АДРЕСА_4
(ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11),
АДРЕСА_1 (ОСОБА_4).

В матеріалах технічної документації
також наявний кадастровий план,
складений на земельну ділянку АДРЕСА_2,
де вказано, що площа ділянки становить
0,0476 га,з яких під житловою забудовою
0,0084 га, під господарськими будівлями і
дворами - 0,0036 га, інші - 0,0356 га. На
зазначеному кадастровому плані
описані межі ділянки, зокрема: від літ.
Б. до літ. В. - ОСОБА_4, від літ. В. до літ.
Г. - землі заг.кор. /прохід/.

Судом досліджено, що закріплена за
домоволодінням земельна ділянка
АДРЕСА_1 не надавалась у користування
чи у власність власника житлового
будинку № АДРЕСА_1, що підтверджується
листом виконкому Білоцерківської
міської ради № 3-1177 від 28.07.2008р., та не
заперечується сторонами по справі.

Суд критично оцінює висновки земельної
комісії, що викладені у протоколах
постійної комісії Білоцерківської
міської ради з питань ефективного
використання земель № 35 від 13.07.2007р., №
19 від 08.04.2010р., № 6 від 25.01.2011р., в яких
рекомендовано позивачу ОСОБА_1
звернутися до суду з питанням про
скасуванням державного акту про право
приватної власності на землю, виданого
ОСОБА_2 11.12.2002р., оскільки ні позивачем
ОСОБА_1, ні відповідачем -
Білоцерківською міською радою - не
надано суду доказів про незаконність
видачі зазначеного Державного акта про
право власності на землю, виданого
11.12.2002р.

Таким чином, вимоги позивача
спростовуються матеріалами справи, а
порушення норм ст.ст.116,198 ЗК України не
доведено позивачем в суді.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.
На підтвердження факту, що ОСОБА_1 не
могла бути суміжним землекористувачем
земельної ділянки у домоволодінні
АДРЕСА_1 судом досліджені надані
відповідачем ОСОБА_2 висновок
Управління містобудування та
архітектури Білоцерківської міської
ради № 21 від 24.06.2004р., відповідно до
якого визнання права власності на
самочинні споруди в домоволодінні
АДРЕСА_2 можливе за наявності згоди
власників квартири № 1 та № 2 садиби
АДРЕСА_1. А згідно поданого позивачем
ОСОБА_1 технічного паспорту на
домоволодіння АДРЕСА_1 власниками
квартир є відповідно № 1 - ОСОБА_3, № 2 -
ОСОБА_4

Також судом досліджено рішення
Білоцерківського міськрайсуду від
13.07.2004р. по справі № 2-8170 2004р., відповідно
до якого за ОСОБА_2 згідно ч.5 ст. 376 ЦК
України визнано право власності на
самочинні прибудови: «а-1» розміром
5,54х3,20, приміщення 1-2 площею 10,70 кв.
метрів під кухню, частини приміщення 1-6
площею 4,10 кв. метрів під житлову
кімнату, двоповерховий гараж «Б-2»
розміром 6,58х5,68 в домоволодінні
АДРЕСА_2.

Відповідачем ОСОБА_2 в порядку ст. 257 ЦПК
України заявлено, одночасно з поданням
письмових пояснень по справі, про
застосування до відносин спору строків
позовної даності.

Згідно із п. 7 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013р.: суд, встановивши, що
строк позовної давності пропущено без
поважних причин, у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
стороною у спорі заявлено вимогу до
ухвалення ним рішення про застосування
строку позовної давності, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для відмови.

Позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що з
липня 2005 року їй відомо про
приватизацію ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,0476 га про АДРЕСА_2, про
скасування рішення Білоцерківської
міської ради № 309 від 17.09.2002р. та
визнання недійсним Державного акта про
право власності на землю від 11.12.2002р.
вона також в порядку адміністративного
судочинства зверталася до
Білоцерківського міськрайсуду у 2010
році, що підтверджується матеріалами
справи № 2а-10/11р., доказів поважності
пропуску строку позовної давності
позивач в порядку ст.ст.261,265,267 ЦК
України до суду не надала.

З уваги на т. 267 ЦК України, позицію ВССУ
(лист № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013р)та ту
обставину, що позов не знайшов свого
підтвердження в суді, а пропуск строків
позовної давності є окремою підставою
для відмови у позові, суд не застосовує
до відносин спору норми про сплив
строків позовної даності.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Ст. 60 ЦПК України містить норму про те,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем не доведено, з уваги на
наявні в матеріалах справи докази,
порушення її прав, а тому позов, який не
знайшов свого підтвердження в суді,
задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного. керуючись ст.
ст. 90, 120, 122, 150 ЗК України, ст..ст.10, 11, 60, 61,
212- 209-218, 293 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Білоцерківської міської ради, ОСОБА_2,
треті особи: Білоцерківське міське
управління земельних ресурсів, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
державного акта на землю, визнання
недійсним та скасування рішення
Білоцерківської міської ради, -
відмовити.

З повним рішенням суду, особи які брали
участь у справі, зможуть ознайомитись 14
серпня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений
14.08.2014 року.

Суддя О. П. Шовкопляс