Справа № 461/5032/14-ц
Провадження № 4-с/461/65/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.05.2014 року Галицький
районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді
Волоско І.Р.

при секретарі
Козак Т.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у
м.Львові цивільну справу за скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Львівгаз», за участю заінтересованої
особи Галицький відділ державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції на дії
державного виконавця,-

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до суду зі скаргою,
в якій просить визнати неправомірними
дії державного виконавця Зорена П.І.
щодо винесення постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження від
18.12.2013 року, скасувати зазначену
постанову та відновити виконавче
провадження згідно судового наказу №
461/7898/13-ц від 15.07.2013 року.

В обґрунтування
заявленої скарги покликається на те, що
15.07.2013 року Галицьким районний судом
м.Львова видано судовий наказ про
стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за
спожитий природний газ на суму 880,73 грн.
Однак, 18.12.2013 року державним виконавцем
Галицького ВДВС Зорена П.І. винесено
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження у зв'язку із
невідповідністю судового наказу
вимога ст.18 Закону України «Про
виконавче провадження», а саме у
виконавчому документі не вказано
індивідуального ідентифікаційного
номеру боржника. Скаржник вважає, що
судовий наказ відповідає усім вимогам,
а тому оскаржувану постанову слід
скасувати.

Дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що скаргу
слід задоволити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07.2013
року Галицьким районним судом м.Львова
винесено судовий наказ № 461/7898/13-ц від
15.07.2013 року, яким стягнути з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Львівгаз» 880,73 грн.
заборгованості за спожитий природний
газ.

Постановою від 18.12.2013 року
державним виконавцем Галицького ВДВС
ЛМУЮ Зорена П.І. відмовлено у відкритті
виконавчого провадження за судовим
наказом на підставі п.6 ч.1 ст.26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
оскільки у виконавчому документі не
вказано індивідуального
ідентифікаційного номеру боржника.

Відповідно до ст.383 ЦПК України,
учасники виконавчого провадження
мають право звернутися до суду із
скаргою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової
особи державної виконавчої служби
під час виконання судового рішення,
ухваленого відповідно до цього
Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Відповідно ч.5 ст.124 Конституції
України, судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
для виконання на всій території
України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.26 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
невідповідності виконавчого документа
вимогам, передбаченим статтею 18 цього
Закону.

Як вбачається з оскаржуваної постанови
від 18.12.2013 року, в такій державний
виконавець зазначає п.3 ч.1 ст.18 Закону
України «Про виконавче провадження»,
вказуючи, що у виконавчому документі
зазначається індивідуальний
ідентифікаційний номер боржника.

Суд вважає таке твердження державного
виконавця помилковим з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.2 ст.103 ЦПК України,
судовий наказ має відповідати вимогам
до виконавчого документа, встановленим
Законом України «Про виконавче
провадження» та обов'язково містити
положення про дату видачі судового
наказу стягувачу, дату набрання
судовим наказом законної сили та строк
пред'явлення судового наказу до
виконання.

Пунктом 3 ч.1 ст.18 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
виконавчому документі зазначаються,
зокрема повне найменування (для
юридичних осіб) або ім'я (прізвище,
власне ім'я та по батькові) (для
фізичних осіб) стягувача і боржника, їх
місцезнаходження (для юридичних осіб)
або місце проживання чи перебування
(для фізичних осіб), ідентифікаційний
код суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника (для юридичних
осіб), індивідуальний ідентифікаційний
номер стягувача та боржника (для
фізичних осіб - платників податків) або
номер і серія паспорта стягувача та
боржника для фізичних осіб - громадян
України, які через свої релігійні або
інші переконання відмовилися від
прийняття ідентифікаційного номера,
офіційно повідомили про це відповідні
органи державної влади та мають
відмітку в паспорті громадянина
України, а також інші дані, якщо вони
відомі суду чи іншому органу, що видав
виконавчий документ, які ідентифікують
стягувача та боржника чи можуть
сприяти примусовому виконанню,
зокрема, дата народження боржника та
його місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо.

Частиною 1 ст.11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право, з
метою захисту інтересів стягувача,
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі
конфіденційну.

З наведеного випливає, що державний
виконавець вправі самостійно
звернутися до відповідного державного
органу державної податкової служби із
запитом про витребування довідки про
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника.

При винесення оскаржуваної постанови
державний виконавець не звернув уваги
на визначену ЦПК України процедуру
розгляду заяв про видачу судового
наказу. Так, згідно ч.2 ст.102 ЦПК України,
суддя видає судовий наказ без
проведення судового засідання і
виклику стягувача та боржника, тобто в
суду чи заявника відсутні законні
можливості без згоди боржника отримати
необхідні дані (в даному випадку
індивідуальний ідентифікаційний
номер).

Як вбачається із матеріалів справи,
судовий наказ № 461/7898/13-ц від 15.07.2013 року
відповідає вимогам, передбаченим ст.103
ЦПК України та відповідно ст.18 Закону
України «Про виконавче провадження».

Таким чином, державним
виконавцем безпідставно та всупереч
ст.25 Закону України «Про виконавче»
відмовлено у відкритті виконавчого
провадження, що є недопустимим з огляду
на ч.5 ст.124 Конституції України.

Враховуючи вищенаведене, суд
вважає, що державним виконавцем не було
дотримано вимог Закону України «Про
виконавче провадження», тобто дії
державного виконавця щодо відмови у
відкритті виконавчого провадження є
неправомірними та оскаржувану
постанову слід скасувати. Разом з тим,
суд не уповноважений своєю ухвалою
відновляти виконавче провадження, а
тому скаргу слід задоволити частково
та зобов'язати державного виконавця
вчинити дії щодо відкриття виконавчого
провадження.

Керуючись ст.ст. 383-389 ЦПК
України, Законом України «Про
виконавче провадження», суд,-

у х в а л и в :

Скаргу задоволити частково.

Визнати неправомірними дії
державного виконавця Галицького ВДВС
ЛМУЮ Зорена П.І. щодо винесення
постанови про відмову у відкритті
виконавчого провадження №41262545 від
18.12.2013 року.

Скасувати постанову
державного виконавця Галицького ВДВС
ЛМУЮ Зорена П.І. про відмову у відкритті
виконавчого провадження №41262545 від
18.12.2013 року.

Зобов'язати державного
виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ Зорена
П.І. вчинити дії щодо відкриття
виконавчого провадження на підставі
судового наказу Галицького районного
суду м.Львова № 461/7898/13-ц від 15.07.2013 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
може бути подана до апеляційного суду
Львівської областв протягом п'яти днів
з дня її проголошення. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга може бути подана протягом п'яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
І.Р. Волоско.