Справа № 367/1207/13-ц Головуючий у І
інстанції Мікулін А.В.Провадження №
22-ц/780/4214/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 46
УХВАЛА

Іменем України

2 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою заступника
прокурора Київської області на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 14 травня 2014 року
у справі за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року прокурор м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
звернувся до суду із зазначеним
позовом, обґрунтовуючи його тим, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року № 2008/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_2
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт серії ЯЖ № 903382 на право
власності на земельну ділянку, площею
0,15 га, кадастровий номер :01:042:0017,
для будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. У подальшому на
підставі договору купівлі-продажу від
21.05.2009 року № 424 вказану земельну
ділянку придбав ОСОБА_3 та видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ № 436955.
Прокурор вважає, що рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державні акти видано з порушенням
вимог чинного законодавства, у зв'язку
з чим їх має бути визнано недійсними з
наступних підстав.

Спірна земельна ділянка знаходиться за
межами смт. Коцюбинське, що
підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи № 325
від 5.03.2012 року, проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
неінформаційних систем
«Київгеоінформатика». Земельну
ділянку передано у приватну власність
за рахунок земель, що перебувають в
постійному користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство». Крім того,
на підставі постанови Ради Міністрів
УРСР від 20.06.1956 року № 673 дана земельна
ділянка надана у користування
Святошинському лісопарковому
господарству без виключення її з
Держлісфонду України. КП «Святошинське
лісопаркове господарство» з 1976 року
постійно здійснює господарську
діяльність на оспорюваній земельній
ділянці, також вона містить таксаційні
описи. За інформацією Державного
комітету України із земельних ресурсів
№ 9946/26/4-11 від 1.07.2011 року, Коцюбинською
селищною радою передано у власність
громадянам земельні ділянки загальною
площею 72 га, в тому числі і відповідачу,
за рахунок земель, які знаходяться у
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство» та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковується як
квартали Святошинського та Київського
лісництв. За даними КП «Святошинське
лісопаркове господарство» значена
земельна ділянка відноситься до земель
лісогосподарського призначення та
будь-яких погоджень на вилучення
земель із свого користування
підприємство не надавало. Спірну
земельну ділянку в приватну власність
відповідача було передано без її
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» на підставі
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування, прийнятого в межах
його компетенції. Тобто, без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство», незаконно вибула
земельна ділянка площею 0,15 га лісового
фонду шляхом передачі її у власність
ОСОБА_2 без проведення процедури
вилучення.

Прокурор зазначав, що при
розпорядженні вказаною земельною
ділянкою Коцюбинської селищною радою
не дотримано вимоги ст.ст. 20, 21 ЗК
України та ст. 57 ЛК України щодо порядку
зміни цільового призначення землі,
поскільки перевіркою встановлено, що
зміна цільового призначення спірної
земельної ділянки в порушення
встановлених чинним законодавством
вимог не проводилась, будь-яких рішень
щодо такої зміни не приймалось. Отже
земельну ділянку лісового фонду
спірним рішенням Коцюбинської
селищної ради передано у приватну
власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
призведе до знищення лісових ресурсів.

Крім того, в порушення вимог ст. 9 ЗУ
«Про державну експертизу
землевпорядної документації», якою
передбачено обов'язковість проведення
вказаної експертизи проектів
землеустрою щодо відведення земель
лісогосподарського призначення,
проект землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2
державну експертизу не проходив. При
цьому згідно до ст. 35 вказаного Закону,
підставою прийняття органами
виконавчої влади чи органами місцевого
самоврядування рішень щодо об'єктів
обов'язкової державної експертизи є
саме позитивні висновки такої
експертизи. Відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
смт. Коцюбинське не передбачено, а тому
оскаржуване рішення Коцюбинської
селищної ради прийнято також у
порушення вимог земельного
законодавства, порушує право державної
власності на спірну земельну ділянку і
має бути визнане недійсним. З цих же
підстав підлягає визнанню недійсним
виданий на підставі вказаного рішення
на ім'я ОСОБА_2 державний акт серії ЯЖ №
903382 на право власності на земельну
ділянку.

Зважаючи на це, договір купівлі-продажу
від 21.05.2009 року № 424 спірної земельної
ділянки укладений між відповідачами є
нікчемним, тому й державний акт серії
ЯЛ № 436955 на право власності на земельну
ділянку, кадастровий номер
:01:042:0017, виданий на ім'я ОСОБА_3
також підлягає до визнання недійсним з
одночасним скасуванням його державної
реєстрації.

Також вказав, що виникнення права
власності на майно, яке не є
новоствореним, передбачає припинення
права власності попереднього власника,
однією з підстав якого відповідно до
ст. 346 Цивільного кодексу України є
відчуження власником свого майна.
Уповноваженим державою органом
рішення про передачу спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_2 не
приймалось, а відтак право державної
власності на цю ділянку не припинено, а
право власності на неї ОСОБА_3 на
законних підставах не виникло. Право
власності держави на спірну земельну
ділянку відповідачами не визнається,
що відповідно до вказаних положень
законодавства є підставою для визнання
права власності держави на спірну
земельну ділянку.

У зв'язку з наведеними обставинами та з
урахуванням збільшених позовних вимог,
прокурор м. Ірпеня просив суд визнати
недійсним рішення Коцюбинської
селищної ради від 25.12.2008 року № 2168/25-5
«Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1»; визнати
недійсним державний акт серії ЯЖ № 903382
на право власності на земельну ділянку
виданий на ім'я ОСОБА_2, площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:042:0017, АДРЕСА_1
Київської області; визнати недійсним
державний акт серії ЯЛ № 436955 на право
власності на земельну ділянку,
кадастровий номер :01:042:0017, виданий
на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його
державну реєстрацію; визнати право
власності держави на земельну ділянку
площею 0,15 га, кадастровий номер
:01:042:0017.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 2 серпня 2013
року позов задоволено частково.

Ухвалою суду від 24 березня 2014 року
вказане рішення скасовано, справу
призначено до судового розгляду.

Повторним заочним рішенням
Ірпінського міського суду Київської
області від 14 травня 2014 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2168/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1». Визнано недійсним державний
акт серії ЯЖ № 903382 на право власності
на земельну ділянку виданий на ім'я
ОСОБА_2, площею 0,15 га, кадастровий номер
:01:042:0017, по АДРЕСА_1 Київської
області, з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. В задоволення іншої
частини позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Ірпінського міського
суду Київської області від 7.03.2013 року у
вигляді накладення арешту на земельну
ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер
:01:042:0017, цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ № 436955.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в
частині відмови в задоволенні позову
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3 й скасування
його державної реєстрації, про
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку, а також
скасування заходів забезпечення
позову, 10 червня 2014 року заступник
прокурора Київської області подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити у цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

Також просить змінити мотивувальну
частину рішення, виключивши положення
про те, договір купівлі-продажу
земельної ділянки від 21.05.2009 року,
укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, не є
нікчемними, замінивши положеннями про
нікчемність вказаного договору. В
іншій частині заочне рішення залишити
без змін.

Прокурор, в обгрунтування апеляційної
скарги зазначає, що ОСОБА_3 придбав
спірну земельну ділянку у особи, яка не
вправі була її відчужувати, що вказує
на незаконне володіння майном, що
належить державі. Вважає, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладено ОСОБА_2, який отримав земельну
ділянку на підставі незаконного
рішення селищної ради, тому зазначений
правочин є таким, що порушує публічний
порядок, а отже є нікчемним.

На думку прокурора висновок суду про
відмову в задоволенні позову в частині
визнання права власності держави на
спірну земельну ділянку є
безпідставним, оскільки ця вимога є
конкретною і ґрунтується на положеннях
ст. 392 ЦК України та пов'язана з тим, що
дії, спрямовані на незаконне
відчуження земельної ділянки з
власності держави, якраз свідчать про
невизнання права власності держави з
боку відповідачів, хоча ця земля згідно
встановленого законом порядку з
державної власності не вибувала.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову в частині визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що
правомірність видачі державного акта
на право власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
правочину, на підставі якого такий акт
видано.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міський суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Коцюбинської селищної ради
від 25.12.2008 року № 2008/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_2
затверджено проект землеустрою щодо
відведення та передачі у приватну
власність земельної ділянки для
вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення, 29.01.2009
року ОСОБА_2 було видано державний акт
серії ЯЖ № 903382 на право власності на
земельну ділянку, площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:042:0017, для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

В подальшому, ОСОБА_2 від імені якого
діяв ОСОБА_4, відчужив зазначену
земельну ділянку ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 21.05.2009
року й останньому було видано
державний акт серії ЯЛ № 436955 на право
власності на земельну ділянку із
кадастровим номером :01:042:0017, для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1 Київської
області.

Визнаючи недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008
року № 2008/25-5, суд встановив, що при
ухваленні оскаржуваного рішення
Коцюбинською селищною радою було
порушено вимоги ст. 39 Земельного
кодексу України і ст. 3 Закону України
«Про планування і забудову територій».
Крім того, суд вважав, що Коцюбинською
селищною радою спірне рішення прийнято
з порушенням вимог п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
оскільки селищна рада розпорядилася
земельною ділянкою, яка розташована за
межами смт. Коцюбинське.

В цій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржується, тому згідно
вимог ст. 303 ЦПК України перегляду в
апеляційному порядку не підлягає.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги
прокурора в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_3 та скасування його державної
реєстрації, суд прийшов до висновку, що
дані вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81, ст. 131
ЗК України (в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки в тому
числі на підставі придбання за
договорами купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами. Укладення таких угод
здійснюється відповідно до Цивільного
кодексу України з урахуванням вимог
цього Кодексу.

Згідно ст. 126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються
із положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України,
згідно якої захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється в тому числі
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов до вірного
висновку, з яким колегія суддів
погоджується, зазначивши в рішенні, що
укладений між відповідачами ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 21.05.2009 року не є
таким, що порушує публічний порядок,
так як укладений між приватними
особами і його предметом є майно, що
перебуває у приватній власності.

За таких обставин ОСОБА_3 набув права
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
21.05.2009 року, який не визнаний судом
недійсним, а також враховуючи норму ст.
204 ЦК України щодо презумпції
правомірності правочину, колегія
суддів вважає, що відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 436955, виданого ОСОБА_3 на
підставі даного договору з підстав
вказаних прокурором.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги про визнання права власності
держави на спірну земельну ділянку, то
судова колегія вважає за необхідне
зазначити таке.

Відповідно до принципу
диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб із зазначених ними підстав та в
межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК
України).

Як убачається з матеріалів справи,
способом захисту порушеного права
власності держави на земельну ділянку
прокурором обрано позов про визнання
права власності на це майно (ст. 392 ЦК
України), а не витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Разом із тим, згідно роз'яснення п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», позов про визнання права
власності на майно (ст. 392 ЦК України) є
належним способом захисту, якщо
позивач вимагає залишення у нього
майна, відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.

Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст. 392 ЦК України,
оскільки обраний прокурором спосіб
захисту не є належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Таким чином, ураховуючи те, що прокурор
таких вимог не заявляв, суд правильно
не застосував до правовідносин сторін
зазначені норми матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, суд першої
інстанції у відповідності вимог ст.ст.
212-214 ЦПК України дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акту на право власності на
спірну земельну ділянку, виданого на
ім'я ОСОБА_3, скасування його державної
реєстрації та визнання права власності
держави на дану земельну ділянку.

Посилання апеляційної скарги про
безпідставне скасування заходів
забезпечення позову, вжитих ухвалою
Ірпінського міського суду Київської
області від 7.03.2013 року також не
приймаються до уваги колегії суддів,
оскільки процесуальним законом
передбачено, якщо у задоволенні позову
відмовлено, суд одночасно з ухваленням
судового рішення може скасувати заходи
забезпечення позову.

Отже докази та обставини, на які
посилається заступник прокурора
Київської області в апеляційній скарзі
були предметом дослідження судом
першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції у вказаних частинах.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області відхилити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 14 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: