Справа № 465/979/14
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/5393/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивача
ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та
її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 17 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 17 червня 2014 року
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації.

Визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням за адресою:
АДРЕСА_2

Знято з реєстрації ОСОБА_6, ОСОБА_7
за адресою: АДРЕСА_2

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6
та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 до
ОСОБА_2, з участю третьої особи - Служби
у справах дітей Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради,
про усунення перешкод в користуванні
житлом та вселення.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.
Вважає, що районний суд, посилаючись на
положення ст.405 ЦК України,
безпідставно відмовив їй у задоволенні
позову, не взявши до уваги жодного
наданого нею доказу на підтвердження
поважності причин її відсутності у
спірному будинку та необґрунтовано
відмовив у задоволенні клопотання про
допит свідків. Звертає увагу суду на те,
що ні вона, ні її син ОСОБА_8 на даний
момент не забезпечені належним житлом.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2, а позов
ОСОБА_6 - задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_8, районний суд
виходив з того, що ОСОБА_6 в будинку
АДРЕСА_2 в м. Львові, належного ОСОБА_2,
не проживає без поважних причин з 1993
року, хоча зареєстрована в даному
будинку, витрат по утриманню квартири
не здійснює, її речей в даному будинку
немає, перешкод в користуванні спірним
житлом ніхто їй не чинив, вона
добровільно залишила будинок та іншої
домовленості між нею та ОСОБА_2 про її
проживання не було.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачка,
уточнивши позовні вимоги, просила
визнати ОСОБА_6 такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням на підставі ст.405 ЦК
України(а.с.28).

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником будинку АДРЕСА_2 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 17.01.1984 року. Право власності
ОСОБА_2 зареєстроване 25.01.1984 року
Львівським міжміським бюро технічної
інвентаризації.

Згідно довідки з місця проживання про
склад сім'ї і прописки №308 від 04.02.2013
року у спірному будинку зареєстровано 7
осіб: власник будинку - ОСОБА_2; зять -
ОСОБА_9; тимчасовий мешканець - ОСОБА_7;
внучка - ОСОБА_6; внук - ОСОБА_10; правнук
ОСОБА_8 та дочка - ОСОБА_11.

ОСОБА_6 проживає разом із своїм сином
ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 без
реєстрації, що підтверджується
довідкою ЛКП «Південне» №1096 від 09.08.2012
року.

Відповідно до акту обстеження умов
проживання від 23.07.2013 року Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради та фотографій, долучених
до матеріалів справи, умов для
проживання дитини ОСОБА_8 за адресою:
АДРЕСА_2 не створено.

Згідно акту ЛКП «Навколо Базару» від
19.06.2012 року, на момент обстеження
будинку АДРЕСА_2 у м. Львові ОСОБА_6 та
малолітній ОСОБА_8 були відсутні.

З 1993 року ОСОБА_6, а малолітній ОСОБА_8 з
дня народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 року не
проживають за адресою: АДРЕСА_2, однак
зареєстровані за такою.

Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_12 є співвласником
квартири за адресою: АДРЕСА_1 у м.
Львові, в якій і на даний час проживає
ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_13, який є
співвласником квартири за адресою:
АДРЕСА_3 у м. Львові.

Статтею 47 Конституції України
закріплено право кожного громадянина
України на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з врахуванням
положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Нормами ст. 64 ЖК передбачено, що до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Батько ОСОБА_6, який помер у 1993 році, був
сином ОСОБА_2, а тому ОСОБА_6 є онукою
останньої.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду про те, що
ОСОБА_6. на підставі належних та
допустимих доказів не доведено того, що
ОСОБА_2 чинила їй та її малолітньому
сину ОСОБА_8 перешкоди в користуванні
спірним житловим будинком

Твердження апелянта про те, що суд не
дав належної оцінки поданим нею
доказам, колегія суддів вважає
неспроможними, так як оцінюючи зібрані
по справі докази, суд дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що висновки суду відповідають
обставинам справи, а оскаржуване
рішення є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 17 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: