АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 ц - 796/6797/2014
Головуючий у І інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач: Корчевний Г.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської
О.Ф., Оніщука М.І.,

при секретарі Лужецькій І.С.,
Меєчко Д.П., Івченко О.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» - Зяхор ОльгиВадимівни на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року у справі за
позовом ТОВ «ОТП «Факторинг України»
до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», АТ «ОТП Банк» про визнання
недійсним кредитного договору в
частині,-

УСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач Товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» звернувся до суду
з позовом до відповідача ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та в позовних вимогах просив
стягнути з ОСОБА_3 на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» суму заборгованості за
кредитним договором № МL- 017/028/2008 від
06.08.2008 р. від 06 серпня 2008 року в розмірі 38
171 доларів США 79 центів, що еквівалентно
305 107,12 грн. та 1 113 640,95 грн., що разом
складає 1 418 748,07 грн., судовий збір в
розмірі 3 441,00 грн.

ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічним позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» про визнання
недійсним кредитного договору в
частині та просив визнати недійсним
кредитний договір № МЬ- 017/028/2008 від
06.08.2008 р., в частині п. 4.1.1.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року прийнято
зустрічний позов ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3 до розгляду в одному
провадженні з позовом Зяхор Ольги
Вадимівни, яка діє в інтересах
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дарницького районного суду
м. Києва від 06 березня 2014 року у
задоволені позову Зяхор Ольги
Вадимівни, яка діє в інтересах
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено повністю.

У задоволені зустрічного позову
ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк» про визнання
недійсним кредитного договору в
частині відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач
представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» - Зяхор ОльгаВадимівна,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення Дарницького
районного суду м. Києва та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим,
що в матеріалах справи є досудова
вимога, направлена від ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», в якій зазначена
інформація щодо нового кредитора, і що
суд першої інстанції посилається на ч. 2
ст. 517 ЦК України, проте не враховує
положення ч. 2 ст. 516 ЦК України, яким
визначено: якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Вказує, що оскаржуване рішення було
ухвалено судом на підставі досудової
вимоги № 22-2/219509 від 27.10.2009р., проте не
зрозуміло яким чином даний доказ був
залучений до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 27 ЦПК України сторони
мають право брати участь у дослідженні
доказів, ст. 58 і 59 ЦПК України
встановлює належність та допустимість
доказів, яка повинна обгрунтовуватись
в суді. Проте питання залучення даного
доказу не обговорювалося.

Зазначає, що ст. 253 ЦК України визначено,
що перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Нагадує, що на сьогоднішній день
Кредитний договір є чинним, дійсним, не
припиненим, нерозірваним, датою
остаточного повернення Кредиту
відповідно до умов Кредитного договору
є 07 серпня 2023 року, отже посилання суду
на застосування строків позовної
давності є не обґрунтованим.

Посилається на формальний підхід суду
першої інстанції при вирішенні справи,
а саме: суд відмовив у задоволенні
клопотання позивача про долучення
нових доказів, які підтверджують нові
обставини, шо не були відомі під час
попереднього засідання.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

06 серпня 2008 року між ОСОБА_3 (надалі -
Відповідач/Позичальник) та ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого за всіма
правами та в'язками є АТ «ОТП Банк»
(надалі - Банк), був укладений Кредитний
договір № ML - 7/028/2008 (надалі - Кредитний
договір). Кредитний договір
складається із двох частин, які
нероздільно пов'язані між собою, згідно
з п. 1. Частини № 1 Кредитного договору.
Цільове використання кредиту - на
споживчі цілі.

Відповідно до умов Кредитного
договору Банк надав Позичальнику
кредит в розмірі 35 525,00 доларів США зі
сплатою плаваючої процентної ставки,
яка складається з фіксованого сотка у
розмірі 5,49 % річних та FIDR (процентна
ставка по строкових депозитах фізичних
осіб валюті, тотожній валюті кредиту,
що розміщені в Банку (Позивачу) на строк
в 366 днів, з виплатою процентів після
закінчення строку дії депозитного
договору).

Кредитні кошти надавались Банком на
підставі Кредитної заявки
Позичальника від 06 серпня 2008 року
шляхом перерахування кредитних коштів
в повній сумі з кредитного рахунку на
поточний рахунок Позичальника,
відкритий у Банку.

В свою чергу Позичальник зобов'язався
прийняти, належним чином використати
та повернути Банку зазначені кредитні
кошти у строки, передбачені Кредитним
договором (п. 2 частини № 1 кредитного
договору), а також сплатити відповідну
плату за користування кредитними
коштами і виконати всі інші
зобов'язання, визначені Кредитним
договором.

На підставі статті 1054 Цивільного
кодексу України позичальник за
кредитним договором зобов'язаний
повернути кредит та сплатити відсотки
в розмірі та на умовах встановлених
оговором.

Погашення відповідної частини кредиту
та нарахованих відсотків повинно
здійснюватись Позичальником щомісяця.

За умовами Кредитного договору та
Додаткового договору Позичальник
зобов'язався своєчасно та повністю
сплатити кредит, проценти за
користування кредитом, але порушив
умови відповідних договорів.

За порушення строків повернення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, Позичальник зобов'язаний
сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від
суми несвоєчасно виконаних боргових
зобов'язань за кожний день
прострочення, що передбачено п. 4.1.1.
частини № 2 Кредитного договору.

У відповідності до ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином у
відповідності до умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами, у відповідності до ст. 629
Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що
станом на 04 березня 2013 року у
Позичальника за Кредитним договором №
ML- 017/028/2008 від 06 серпня 2008 року існує
заборгованість перед Банком в сумі 38 171
доларів СІІІА 79 центів, що еквівалентно
305 107,12 грн. за офіційним курсом НБУ на
дату проведення розрахунку
заборгованості, та 1 113 640 (один мільйон
сто тринадцять тисяч шістсот сорок)
гривень і 95 копійок, що складається з:
залишку заборгованості за кредитом у
сумі 34 969 доларів США і 97 центів; суми
несплачених відсотків за користування
кредитом - 3 201 доларів США і 82 цента;
пені за прострочення виконання
зобов'язань в розмірі 1 113 640,95 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу
України зазначено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Невиконання Позичальником умов
Кредитного договору на підставі п. 1.9.1.
Кредитного договору дає право Позивачу
достроково вимагати виконання
боргових зобов'язань за кредитом у
Позичальника.

Згідно з умовами договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 28 травня 2010 року публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк»
відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» (надалі - Позивач) прийняло
право вимоги за кредитним договором №
ML-017/028/2008 від 06 серпня 2008 року, укладеним
між Публічним акціонерним товариством
«ОТП Банк» та Відповідачем.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги),
згідно з ст. 514 Цивільного кодексу
України до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент ходу цих прав.

Таким чином, до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» перейшли всі права Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
щодо права вимоги до відповідача за
кредитним договором № ML-017/028/2008 від 06
серпня 2008 року.

Відповідно до Постанови Верховного
Суду України від 06 листопада 2013 року
перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Судом першої інстанції встановлено, та
знайшло підтвердження матеріалами
справи, що 03.11.2009 року згідно опису
вкладення в цінний лист, AT «ОТП Банк»
відправив Відповідачу Досудову вимогу
№ 22-2/219509 від 27.10.2009 p., в якій кредитор на
підставі п. 1.9. Кредитного договору
вимагав дострокового виконання
боргових зобов'язань у повному обсязі
протягом 30 днів, зокрема повного
погашення всієї суми кредиту в розмірі
34 969,97 доларів США (а.с. 136).

Відповідно до п. 1.9. Кредитного
договору, зобов'язання Позичальника
щодо дострокового виконання Боргових
зобов'язань в цілому настає з дати
відправлення Банком на адресу
Позичальника відповідної Вимоги та
повинно бути проведено Позичальником
протягом 30 календарних днів з дати
одержання Позичальником відповідної
Вимоги.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України під позовною давністю
розуміється строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Приписами статті 257 Цивільного кодексу
України встановлено загальну позовну
давність тривалістю у три роки.

Відповідач отримав вищевказану вимогу
та не виконав її протягом 30 днів,
внаслідок чого, право AT «ОТП Банк» на
дострокове стягнення всієї суми
кредиту в розмірі 34 969,97 доларів СІЛА
було порушене Відповідачем, про що
кредитор знав, однак до суду в межах
строків позовної давності не
звернувся, що є підставою для відмови у
позову, згідно ч. 4 ст. 267, ст. 266
Цивільного кодексу України.

Згідно п. 31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснено,
що враховуючи положення пункту 7
частини тринадцятої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суди мають виходити з того, що у спорах
щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у справі.

Згідно ст. 253 Цивільного кодексу
України, визначено, що перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки, кредитор - AT «ОТП Банк»
відправив Відповідачу Досудову вимогу
№ 22- 2/219509 від 27.10.2009 p., в якій на підставі
п. 1.9. Кредитного договору № ML-017/028/2008
від 06.08.2008 р. вимагав дострокового
виконання боргових зобов'язань у
повному обсязі протягом 30 днів, в тому
числі повного повернення всієї суми
кредиту 34 969,97 доларів США, які не були
виконані Відповідачем до 03.12.2009 року.

Суд першої інстанції вірно визначив, що
оскільки право кредитора на стягнення
всієї суми кредиту було порушене
Відповідачем з 03.12.2009 року, тому перебіг
строку позовної давності почався з
04.12.2009 р. та закінчився 04.12.2012 р.

Так як, позовна заява Позивача подана
05.07.2013 р., а строк позовної давності за
основним зобов'язанням закінчився
04.12.2012 р., то позовна давність щодо
стягнення кредиту, відсотків та пені
закінчилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 Цивільного
кодексу України, боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора у
зобов'язанні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
первісному позові, вірно керувався тим,
що оскільки в матеріалах справи
відсутні належні і допустимі докази
направлення відповідачу по первісному
позову доказів, що підтверджують про
перехід до нового кредитора прав у
зобов'язанні, якими є договір
купівлі-продажу кредитного портфелю,
відповідні додатки до нього, то
відповідач правомірно застосував
гарантоване йому право згідно до ч. 2 ст.
517 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які юна посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 нього
Кодексу.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою та шостою ст.
203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не
може суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
правочину має бути вільним і
відповідати його волі.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони мали право врегулювати
у договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами та могли відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Умови
кредитного договору в момент його
укладення сторонам були відомі та
зрозумілі, позивач виявив власне
волевиявлення та вільну внутрішню волю
під час укладання оспорюваного
кредитного договору, про що свідчать
підписи позивача на кожній сторінці
договору, що також не оспорювалось
представником позивача в судовому
засіданні.

Як вбачається з преамбули частини № 1
кредитного договору, укладаючи цей
договір, позичальник попередньо
ознайомлений з вимогами чинного
законодавства України щодо
недійсності правочинів, розуміє
значення своїх дій та діє добровільно.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягай
згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про
Національний банк України»
Національний банк встановлює
офіційний курс гривні до іноземних
валют та оприлюднює його. Тобто про
зміну курсу долара США по відношенню до
гривні банки України дізнаються після
того як це питання вирішується на рівні
НБУ. Позивач по зустрічному позову,
вирішуючи питання про одержання
кредиту в іноземній валюті, діяв на
власний ризик і достовірно знав про
можливу нестабільність національної
валюти гривні по відношенню до долара
США. Звертаючись до банку із заявою про
надання кредиту позивач по зустрічному
позову обрав валюту кредитування на
власний розсуд саме у доларах США,
оскільки відсоткова ставка за даною
валютою була вигідною позивачу.

Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» відносини
банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу
України закріплений принцип свободи
договору, згідно якого сторони вільні в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
несправедливими умови договору можуть
бути визнані в разі, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Однією з підстав визнання умов
договору несправедливими є надання
продавцю (виконавцю, виробнику) права в
односторонньому порядку змінювати
умови договору на власний розсуд або на
підставах, не зазначених в договорі, як
це передбачено п. 11 ч. З ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Проте, як вбачається з п.п. 1,2 абзацу 4
частини 4 ст. 18 вказаного Закону,
положення п.п. 8,11 та 13 частини 3 ст.18 не
застосовуються до операцій з цінними
паперами, фінансовими послугами та
іншими товарами або послугами, ціна
яких залежить від зміни котировок або
індексів на біржах чи ставок на
фінансових ринках, які не
контролюються продавцем, а також
договорів про купівлю-продаж іноземної
валюти, дорожніх чеків або про
міжнародні грошові перекази,
номіновані в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
банківський кредит - це будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

У ст. 2 вищезазначеного закону
дається визначення поняття кошти,
згідно якого кошти - це гроші у
національній, іноземній валюті чи їх
еквіваленті.

Відповідно до п. 19 Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9,

«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», «Помилка
слідок власного недбальства, незнання
закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним».

Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції рішення
прийнято вірно, повно та всебічно
дослідивши матеріали справи,
вислухавши осіб, які приймали участь у
справі, з'ясувавши обставини справи, що
слід застосувати встановлену
Цивільним кодексом України позовну
давність та у задоволені первісного
позову відмовити, посилання
відповідача по первісному позову на те,
що кредитний договір укладений в
порушення вимог чинного законодавства
не знайшов своїх підтверджень під час
розгляду справи, тому у задоволенню
зустрічного позову відмовлено
правомірно.

Колегія суду зазначає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, які
відповідають чинному законодавству,
так як із матеріалів справи чітко
вбачається, що позивачем було
пропущено строк позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків в рішенні суду не
спростовують та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Тому колегія суду вважає, що рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
06 березня 2014 року обґрунтоване та
законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу представника
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» - Зяхор Ольги Вадимівни -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: