АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/8160/13-ц 22-ц/774/759/К/14
Справа № 216/8160/13-ц
Головуючий в 1-й станції
Провадження №22-ц/774/759/К/14
суддя Мазурчак В.М.
Суддя-доповідач - Зубакова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Бондар Я.М.,
Соколан Н.О.

при секретарі - Бевзі М.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_2 на рішення Центрально
- Міського районного суду м. Кривого
Рогу від 30 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Державний науково -
дослідний і впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)», третя особа
Управління пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області, про
захист порушених трудових прав,
стягнення заборгованості із
заробітної плати, зобов'язання
вчинити дії та відшкодування завданої
моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у
розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Комісії з
реорганізації Державного наукового
центру стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості в особі ДП «Державна
інспекція по якості залізних руд»,
державного агентства України з
управління державними корпоративними
правами та майном, третя особа -
Управління пенсійного фонду України
в Довгинцівському районі м.Кривого
Рогу про захист порушених трудових
прав, стягнення заборгованості із
заробітної плати, зобов'язання вчинити
певні дії та стягнення моральної
шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що з 08
вересня 2008 року вона перебувала у
трудових відносинах із Державним
науково-дослідним і впроваджувальним
центром стандартизації та
сертифікації продукції гірничорудної
промисловості на посаді старшого
наукового співробітника.

З 06.04.2011 року виробнича діяльність
підприємства була фактично припинена,
однак вона продовжувала перебувати з
відповідачем у трудових відносинах.

Наказом № 2 від 30 квітня 2013 року ОСОБА_2
звільнено із займаної посади у зв'язку
із ліквідацією підприємства за п.1
ст.40 КЗпП України, однак не було
проведено нарахування та виплата
заробітної плати за період з 06.04.2011
року по 30.04.2013 року.

Уточнивши позовні вимоги та зазначивши
відповідачем Державне підприємство
«Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)» ( надалі - ДП «Центр
Стандартрудсепро»), просила суд
стягнути з ДП «Центр
Стандартрудсепро» на її користь
невиплачену заробітну плату в сумі 44
385 грн., зобов'язати ДП «Центр
Стандартрудсепро» здійснити сплату
за позивача, як застраховану особу до
УПФУ єдиного внеску до солідарної
системи на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за
період з 06 квітня 2011 року по день
розірвання трудового договору;
стягнути компенсацію моральної шкоди
в сумі 10 000 грн.

Ухвалою суду від 14 січня 2014 року
відповідачів Комісію з реорганізації
Державного наукового центру
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості в особі ДП «Державна
інспекція по якості залізних руд» та
Державне агентство України з
управління державними корпоративними
правами та майном замінено на
належного відповідача Державне
підприємство «Державний науково -
дослідний і впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)».

Рішенням Центрально - Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 30
січня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено в
задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі
позивач ОСОБА_2 ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про задоволення
заявлених позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції,
дійшов помилкового висновку про не
доведення позивачем факту роботи на
підприємстві відповідача, та не взяв
до уваги запис в трудовій книжці про
дату розірвання трудового договору 30
квітня 2013 року.

Суд не взяв до уваги вимоги ст. 116
КЗпП та обов'язок відповідача при
звільнені здійснити розрахунок із
працівником, не взяв до уваги довідку
про штатний розпис з інформацією про
посадовий оклад позивача в сумі 1345
грн.

Суд дійшов помилкового
висновку, що несплата обов'язкових
платежів підприємством є доказом
того, що позивач не працювала.

Представник відповідача ДП «Центр
Стандартрудсепро», будучи завчасно
належним чином повідомленим про час і
місце розгляду справи, про що свідчить
телефонограма від 24 квітня 2014 року, яка
зареєстрована у Книзі вихідних
телефонограм апеляційного суду
Дніпропетровської області за №342 (а.с.
164), в судове засідання не з'явився, що (у
відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України)
не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, який
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про захист
порушених трудових прав, стягнення
заборгованості із заробітної плати,
зобов'язання вчинити дії та
відшкодування завданої моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
недоведеності позивачем виконання нею
трудових обов'язків у період з 06.04.2011
року по січень 2013 року, зокрема нею не
надано суду ані табелю обліку робочого
часу, ані звітності до пенсійного
фонду.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на ї
підтвердження; 3) які правовідносин
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ст. 43 Конституції України право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на таку оплату та захист
цих прав вирішується КЗпП України,
Законом України «Про оплату праці» від
24 березня 1995 року № 108/95-ВР, іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
оплату праці», статей 94, 95 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від
складності та умов виконуваної роботи,
професійно-ділових якостей працівника,
результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства, установи, організації,
при цьому максимальної межі для нього
не встановлено.

Положення статей 21, 94, 110, 115 КЗпП
України, статей 1, 15, 21, 24, 29, 30 Закону
України «Про оплату праці»
передбачають, що власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівнику за виконану ним роботу
заробітну плату, передбачену трудовим
договором між працівником і власником
підприємства, у передбачені строки та
при кожній виплаті повідомляти
працівника про дані, що належать до
періоду, за який проводиться оплата.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону
України «Про оплату праці» саме
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний забезпечити достовірний
облік виконуваної працівником роботи і
бухгалтерський облік витрат на оплату
праці у встановленому порядку.

Таким чином, обов'язок щодо
підтвердження факту повного та
своєчасного проведення нарахування та
виплати заробітної плати працівникам
нормами КЗпП України покладено на
роботодавця, тобто на власника або
уповноважений ним орган.

Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП
України у разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Як вбачається з матеріалів справи та не
спростовано сторонами, ОСОБА_2 наказом
№16 від 08.09.2003 року прийнята до ДП
«Центр Стандартрудсепро» на посаду
наукового співробітника.

Наказом №28 від 01.07.2008 року позивача
переведено на посаду старшого
наукового співробітника.

Наказом №2 від 30.04.2013 року її звільнено
із займаної посади у зв'язку з
ліквідацією підприємства на підставі
п. 1 ст. 49 КЗпП України, про що здійснено
запис у трудовій книжці (а.с. 27-28).

Спір виник з приводу недотримання ДП
«Центр Стандартрудсепро» норм
трудового законодавства України в
частині нарахування та виплати
заробітної плати, а також проведення із
неї відрахувань для сплати єдиного
внеску до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, старшому науковому
співробітнику ДП «Центр
Стандартрудсепро» ОСОБА_2 у період з
06.04.2011 року по 30.04.2013 року.

Зважаючи на те, що ДП «Центр
Стандартрудсепро» не надано суду
доказів щодо нарахування та виплати
заробітної плати позивачу ОСОБА_2 у
період з 06.04.2011 року по 30.04.2013 року, а
також та на те, що у письмових
запереченнях на позовну заяву у суді
першої інстанції відповідачем було
зазначено про відсутність підстав для
виплати такої заробітної плати у
спірний період у зв'язку з тим, що
фактично жодних робіт співробітники
центру, у тому числі й ОСОБА_2, не
виконували, а виробнича діяльність
була зупинена (а.с. 66-67), колегія суддів
вважає встановлений факт не проведення
ДП «Центр Стандартрудсепро»
нарахування та виплати заробітної
плати старшому науковому
співробітнику ДП «Центр
Стандартрудсепро» ОСОБА_2 у період з
06.04.2011 року по 30.04.2013 року.

Відповідно до Наказу № 06-к від 01 квітня
2011 року «Про переведення працівників
центру на режим без збереження
заробітної плати у квітні 2011 року», на
підставі заяв співробітників ДП «Центр
Стандартрудсепро» та важкого
фінансового стану підприємства
неробочими днями для співробітників
ДП «Центр Стандартрудсепро», у тому
числі й для позивача ОСОБА_2, визнано 1, 4,
5, 6, 7, 8, 11, 12, 13, 14, 15, 18, 19, 20, 21, 22, 26, 27, 28, 29 в
квітні 2011 року.

ОСОБА_2 з наказом ознайомлена та
погодилась, про що свідчить її підпис
(а.с. 89), а тому позовні вимоги щодо
стягнення заробітної плати за квітень
2011 року є безпідставними та
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати
та зобов'язання відповідача провести
відрахування для сплати єдиного внеску
до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у період з 01.05.2011 року по
30.04.2013 року, колегією суддів з
урахуванням вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України приходить до наступного.

Відповідно до наданих відповідачем
заперечень виробнича діяльність на ДП
«Центр Стандартрудсепро» була
фактично зупинена з 06.04.2011 року (а.с. 66-67).

Згідно з наданими позивачем ОСОБА_2
актів, складених працівниками ДП
«Центр Стандартрудсепро», у період з
травня 2011 року по квітень 2013 року вона
була присутньою на робочому місці та не
мала змоги приступити до виконання
своїх посадових обов'язків за місцем
роботи у зв'язку з незабезпеченням
робочих умов зі сторони роботодавця,
зокрема - відсутності телефонного та
Інтернет зв'язку, нагально необхідних
для роботи, а також у зв'язку з
ненаданням обсягу роботи роботодавцем
та відсутністю керівництва ДП «Центр
Стандартрудсепро» (а.с. 138-146).

Призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами, нормами
трудового законодавства України
визначено як простій (ст. 34 КЗпП
України).

Оскільки, у період з травня 2011 року по
квітень 2013 року позивач, перебуваючи на
своєму робочому місці, не виконувала
своїх посадових обов'язків у зв'язку з
припиненням виробничого процесу не з
її вини, колегія суддів приходить до
висновку, що у даному випадку мав місце
саме простій.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб. Час простою з вини
працівника не оплачується.

Доводи позивача про те, що вона
виконувала певну роботу у спірний
період та має право на нарахування та
виплату заробітної плати, згідно
штатного розпису, колегією суддів
відхиляються, оскільки, як встановлено
вище, жодних виробничих завдань у
спірний період нею не виконувалось, а
надані позивачем акти про об'єм
виконаних робіт (а.с. 147 - 157) не
приймаються до уваги, оскільки
протирічить іншим матеріалам справи та
обставинам, викладеними ОСОБА_2 у
позовній заяві (а.с. 1-5).

Згідно штатного розпису ДП «Центр
Стандартрудсепро», затвердженого 14
лютого 2011 року в.о. директора центра
Стандартрудсепро Т.А. Железновою, з 14
лютого 2011 року до штатного розпису ДП
«Центр Стандартрудсепро» входило 7
осіб, із яких чотири старших наукових
співробітника із встановленим
місячним посадовим окладом 1345 грн. (а.с.
34).

Отже, за період простою щомісячна
заробітна плата старшого наукового
співробітника ДП «Центр
Стандартрудсепро» ОСОБА_2 повинна
становити дві третини тарифної ставки
встановленого окладу, тобто 896,67 грн. (1345
грн./3*2 = 896,67 грн.), а всього за період з
травня 2011 року по квітень 2013 року
включно заборгованість по заробітній
платі становить 21 520,08 грн. (24 місяці*896,67
грн. = 21 520,08 грн.), і саме ця сума підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача із зазначенням в
резолютивній частині рішення про
визначення цієї суми без утримання
прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів, що повністю
відповідає роз'ясненням викладеним у
пункті шостому Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», згідно яких задовольняючи
позовні вимоги про оплату праці, суд
має навести в рішенні розрахунки, з
яких він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд визначає зазначену суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

Стаття перша Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (Закон
України від 14.01.1998р., № 16/98-ВР) містить
визначення поняття
загальнообов'язкового державного
соціального страхування як системи
прав, обов'язків і гарантій, яка
передбачає надання соціального
захисту, що включає матеріальне
забезпечення громадян у разі хвороби,
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом,
за рахунок грошових фондів, що
формуються шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом (далі - роботодавець),
громадянами, а також бюджетних та інших
джерел, передбачених законом.

Пенсійне страхування є одним із видів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, відповідно до
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Принципом загальнообов'язкового
державного соціального страхування, в
силу ст. 5 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є, серед інших,
державна гарантія реалізації
застрахованими громадянами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування страховиками є
цільові страхові фонди, які беруть на
себе зобов'язання щодо збору страхових
внесків та надання застрахованим
особам матеріального забезпечення і
соціальних послуг при настанні
страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Статтею 29 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування передбачена
відповідальність страховиків за
невиконання або неналежне виконання
умов страхування, згідно з якою вони
несуть відповідальність відповідно до
законодавства за шкоду, заподіяну
застрахованим особам внаслідок
несвоєчасного або неповного надання
матеріального забезпечення та
соціальних послуг, встановлених
законодавством.

Преамбулою Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що цей закон,
розроблений відповідно до Конституції
України та Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 7 цього Закону визначено
принципи загальнообов'язкового
пенсійного страхування, якими, зокрема,
є рівноправність застрахованих осіб
щодо отримання пенсійних виплат та
виконання обов'язків стосовно сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування; диференціація розмірів
пенсій залежно від тривалості
страхового стажу та розміру заробітної
плати (доходу); державні гарантії
реалізації застрахованими особами
своїх прав, передбачених цим Законом;
відповідальність суб'єктів системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування за порушення
норм цього Закону, а також за
невиконання або неналежне виконання
покладених на них обов'язків.

Вказані закони визначають принципи та
загальні правові, фінансові та
організаційні засади, правову основу,
економічні механізми і організаційну
структуру загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону
суб'єктами солідарної системи є:
застраховані особи, а в окремих
випадках, визначених цим Законом, -
члени їхніх сімей та інші особи;
страхувальники; Пенсійний фонд;
уповноважений банк; підприємства,
установи, організації (далі -
організації), що здійснюють виплату і
доставку пенсій.

Таким чином, пенсійне страхування є
обов'язковим особистим страхуванням.

Так, відповідно до ст. 24 Закону України
«Про загальнообов'язкове пенсійне
страхування» страховий стаж - це період
(строк), протягом якого особа підлягає
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню та за який
щомісяця сплачені страхові внески в
сумі не меншій, ніж мінімальний
страховий внесок.

Статтями 14, 15 цього Закону передбачено,
що страхувальниками та платниками
страхових внесків до солідарної
системи за застрахованих осіб є
роботодавці.

Підстави, порядок та строки
перерахунку пенсій відносяться до
компетенції Пенсійного фонду України і
передбачені ст.ст. 42-45 Закону
України«Про загальнообов'язкове
пенсійне страхування».

При нарахуванні страхових внесків за
минулі періоди застосовується розмір
страхового внеску, що діяв на день
нарахування виплат (доходу), на які
відповідно до цього Закону
нараховуються страхові внески (ч. 3 ст.
20 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування»).

Платники, ставки збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, а також
об'єкти оподаткування визначені
Законом України «Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування».

Порядок нарахування та сплати
страхових внесків визначено
Інструкцією про порядок обчислення і
сплати страхувальником та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженою постановою
Пенсійного фонду України від 19 грудня
2003 року №21-1 з наступними змінами та
доповненнями.

Як вбачається із вищевикладеного,
відповідач був зобов'язаний нарахувати
та сплатити в Пенсійний фонд України
за період з 01 травня 2011 року по день
звільнення ОСОБА_2 страхові збори,
відносно неї, отже бездіяльність
відповідача щодо нарахування сплати
страхових внесків є неправомірною, а
тому позовні вимоги ОСОБА_2 про
зобов'язання відповідача провести
відрахування для сплати єдиного внеску
до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у період з 01.05.2011 року по
30.04.2013 року підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання
відповідача провести відрахування для
сплати єдиного внеску до солідарної
системи на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за
квітень 2011 року задоволенню не
підлягають, оскільки у цей період
наказом №06-к від 01 квітня 2011 року було
визнано неробочим і заробітна плата, із
якої можливо було б здійснити
відрахування, не нараховувалась.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист цивільних
прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено,
що способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України
передбачає право особи на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що
на трудові відносини поширюються норми
цього Закону.

Порядок відшкодування моральної
шкоди у сфері трудових відносин
регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст. 2371
КЗпП України (набрав чинності з 13 січня
2000 року) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення або переведення,
невиплати належних йому грошових сум,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у
сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права (наприклад, поновлення на
роботі), так і механізмом компенсації
моральної шкоди, як негативних
наслідків (втрат) немайнового
характеру, що виникли в результаті
душевних страждань, яких особа зазнала
у зв'язку з посяганням на її трудові
права та інтереси. Конкретний спосіб,
на підставі якого здійснюється
відшкодування моральної шкоди
обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин (ст.
ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, те що Кодекс законів про
працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 2371
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин,
компенсація завданої моральної шкоди
не поглинається самим фактом
відновлення становища, яке існувало до
порушення трудових правовідносин,
шляхом поновлення на роботі, а має
самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум тощо) відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП
України здійснюється в обраний
працівником спосіб, зокрема у вигляді
одноразової грошової виплати.

Відповідач ДП «Центр
Стандартрудсепро» порушило права
позивача ОСОБА_2, як працівника на
отримання заробітної плати, що
призвело до завдання останній
моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів,
беручи до уваги конкретні обставини по
справі, характер отриманих позивачем
моральних страждань, істотність
вимушених змін у її життєвих і
виробничих стосунках, і наслідків, що
наступили, вважає необхідним стягнути
з відповідача на користь позивача 500,00
грн. на відшкодування моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
в зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, порушенням
норм матеріального права, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Згідно ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2
звільнена від сплати судового збору на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір», судовий збір
стягується з відповідача у дохід
держави у розмірі 351,20 гривень, із них:
229,40 грн. за розгляд справи у суді першої
інстанції, та 121,80 грн. за подання
апеляційної скарги (пп. 1,8 п.1 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Центрально - Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 30
січня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Державний науково -
дослідний і впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)», третя особа
Управління пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області, про
захист порушених трудових прав,
стягнення заборгованості із
заробітної плати, зобов'язання
вчинити дії та відшкодування завданої
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)» на користь ОСОБА_2
заробітну плату за період з 01 травня 2011
року по 30 квітня 2013 року у розмірі 21
520,08 грн. без утримання прибуткового
податку й інших обов'язкових платежів.

Зобов'язати Державне підприємство
«Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)» перерахувати до
Управління пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області
страхові внески за застраховану особу
ОСОБА_2 за період з 01 травня 2011 року по 30
квітня 2013 року, виходячи із заробітної
плати у розмірі 896,67 грн.

Стягнути з Державного підприємства
«Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)» на користь ОСОБА_2
у відшкодування моральної шкоди 500
(п'ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного підприємства
«Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)» на користь держави
судовий збір у розмірі 351,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: