Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2014 р. Дніпровський районний
суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Чех Н.А.

при секретарі - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
фізична особа підприємець ОСОБА_3,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Оптіма-лізинг" про
стягнення плати за користування
майном,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною
позовною заявою, посилаючись на те, що
ТОВ "Оптіма-лізинг" є законним
власником автомобіля Мазда СХ-7,
д.н.НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1, що
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію транспортного
засобу. Зазначений автомобіль було
передано в користування ОСОБА_3 на
підставі укладеного договору
оперативного лізингу (найму) від 10.01.2013
року №2013-1 між ТОВ "Оптіма-лізинг" та
ОСОБА_3 29.01.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено договір суборенди
транспортного засобу №20131006,
відповідно до умов якого було надано у
користування автомобіль Мазда СХ-7,
д.н.НОМЕР_2. Відповідно до додаткової
угоди до договору оперативного лізингу
(найму) від 10.01.2013 року №2013-1 та
додаткової угоди до договору суборенди
транспортного засобу від 29.01.2013 року
№20131006 відбулася заміна сторони у
зобов'язаннях та всі права та обов'язки
ОСОБА_4 перейшли до неї (позивача).
Відповідно до п.5.1 додатку №1 від 29.01.2013
року до даного договору, сторони згідно
з положеннями угоди узгодили наступний
розмір та порядок внесення щомісячних
платежів за оренду переданого
автомобіля, що становить 8 098,65 грн. В
подальшому ОСОБА_2 звернулася до суду
із вимогами про визнання договору
недійсним, а також сторони вказаного
договору заявили вимоги щодо
застосування двосторонньої
реституції. Відповідно до рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 27.12.2013 року та рішення
Апеляційного суду Київської області
від 02.04.2014 року позовні вимоги сторін
було задоволено частково та
застосовано двосторонню реституцію у
зв'язку із нікчемністю договору
суборенди транспортного засобу від
29.01.2013 року. Вона (позивач) неодноразово
зверталася до відповідача з вимогою
повернути автомобіль. 12.09.2013 року
ОСОБА_2 було власноруч вручено під
розписку вимогу для надання автомобіля
для огляду у зв'язку з його
пошкодженнями та настанням страхових
випадків. 16.09.2013 року вона (позивач)
повторно звернулася з вимогою про
надання документів та автомобіля для
отримання страхового відшкодування за
фактом пожежі, яка була отримана поштою
23.09.2013 року. 07.10.2013 року було направлено
та 09.10.2013 року отримано ОСОБА_2
повідомлення про розірвання договору,
відповідно до якого вона просила
повернути пошкоджений автомобіль.
21.10.2013 року направлено повторно
повідомлення про повернення
автомобіля, яке відповідач відмовилася
отримувати в поштовому відділенні.
Крім цього, 25.10.2013 року ТОВ
"Оптіма-лізинг" направило відповідні
повідомлення за місцем роботи та
реєстрації відповідача для надання
автомобіля та інформації, які
відповідач теж відмовилася отримувати.
Відповідач ухиляється від повернення
автомобіля та посилається на те, що
автомобіль був знищений, що було
встановлено технічним висновком про
причини пожежі. З метою встановлення
дійсного стану автомобіля вона
(позивач) звернулася до страхової
компанії, у якій був застрахований
автомобіль. 18.10.2013 року вона (позивач)
разом з представниками СК "Стройполіс"
та ТОВ "Оптіма-лізинг" прибули на місце
пожежі, однак огляд автомобіля не було
здійснено, у зв'язку з його відсутністю
за місцем пожежі, про що було складено
акт. Зважаючи на те, що відповідач
автомобіль не повернув, вважає, що
відповідач ОСОБА_2 додатково повинна
відшкодувати вартість користування
таким майном на підставі ст.216 ЦК
України, за період, який не був
заявлений під час розгляду справи в
суді. Тобто, відповідач має додатково
відшкодувати їй (позивачу) вартість
користування майном за період з 01.12.2013
року по 01.05.2014 року, що складає п'ять
повних місяців та становить суму 40 493,25
грн., виходячи з розрахунку - 5 місяців
помножені на 8 098,65 грн. (щомісячний
платіж за оренду). У зв'язку з
викладеним вона (позивач) звернулася до
суду з вказаною позовною заявою для
захисту своїх прав та інтересів. В
судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, просив їх задовольнити
та стягнути з відповідача на користь
позивача 40 493,25 грн. Підтримав та просив
врахувати всі, викладені в позовній
заяві обставини та обгрунтування
позову. Зазначив, що згідно рішення
суду реституція була за період по
грудень 2013 року, а оскільки пройшов час,
то відповідач має відшкодувати
позивачу ще за п'ять місяців орендну
плату в порядку реституції згідно ст.216
ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав,
просив відмовити в його задоволенні.
Пояснив, що на підставі рішення суду
договір був визнаний нікчемним,
застосована та проведена двостороння
реституція, тобто - спір є вирішений.
Просив врахувати надані ними письмові
заперечення.

Представник третіх осіб, який є і
представником позивача, підтримав
позовні вимоги та обгрнутування,
пояснення надані стороною позивача.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги не знайшли свого підтвердження
в суді та не підлягають задоволенню.

В суді встановлено, що згідно до
Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Оптіма-лізинг" є
власником автомобіля Мазда СХ-7, д.н.з.
НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1. На підставі
Лізингової угоди від 10.01.2013 року №2013-1,
укладеної між ТОВ "Оптіма-лізинг" та
ОСОБА_3, вказаний автомобіль було
передано у виключне користування
(оренду) ОСОБА_3 строком на 36
календарних місяців.

29.01.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
укладено Угоду суборенди №20131006,
відповідно до умов якої ОСОБА_3
(орендодавець) надав у виключне
користування ОСОБА_2 (суборендарю)
вказаний транспортний засіб -
автомобіль Мазда СХ-7, д.н.з. НОМЕР_2.
Відповідно до Додатку №1 до Угоди
суборенди транспортного засобу від
29.01.2013 року №20131006, щомісячний платіж за
оренду визначений в розмірі 8 098,65 грн.

Відповідно до Додаткової угоди №1 від
01.04.2013 року до Угоди суборенди від 29.01.2013
року №20131006, права та обов'язки ОСОБА_3
(орендодавець 1) за вказаною Угодою
суборенди від 29.01.2013 року були передані
ОСОБА_1 (орендодавець 2).

В суді встановлено, що 27.12.2013 року
Обухівським районним судом Київської
області було постановлено рішення по
справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3,
ФОП ОСОБА_1, третя особа ТОВ
"Оптіма-лізинг" про розірвання договору
суборенди та стягнення коштів,
зустрічні позови ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ФОП ОСОБА_3, та ФОП ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: ФОП ОСОБА_1 про
відшкодування тактичного користування
майном. Згідно вказано рішення позов
ОСОБА_2 був задоволений - визнано
недійсним договір суборенди №201310006 від
29.01.2013 року та додаткова угода до нього
від 01.04.2013 року з часу їх укладення;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
кошти в сумі 40 628,80 грн., з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 -75 623,06 грн. Зустрічний
позов ФОП ОСОБА_1 задоволено частково -
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
кошти в сумі 80 987,50 грн. та судові
витрати 809 грн. Зустрічний позов ФОП
ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3
кошти в розмірі 18 095,06 грн. та судові
витрати 229,40 грн. На вказане рішення
суду були подані апеляційні скарги.

Відповідно до рішення Апеляційного
суду Київської області від 27.03.2014 року
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 27.12.2013 року було
скасоване в частині визнання недійсним
договору суборенди №201310006 від 29.01.2013
року та додаткової угоди до нього від
01.04.2013 року, і в цій частині відмовлено.
В решті рішення залишено без змін.
Обгрунтуванням даного рішення
зазначено те, що спірні договір та
додаткова угода є нікчемні, і визнання
їх недійсними є безпідставним.

В указаних судових рішеннях зазначено
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину, що
передбачено ст.216 ЦК України. Рішенням
суду визначено порядок і розміри
взаєморозрахунків між сторонами, в
порядку реституції. Дане свідчить про
те, що даним рішенням вирішені всі
питання щодо укладених між сторонами
договорів, щодо повернення проведених
під час дії договорів сум; стягнення
сум, в тому числі і щодо стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості
користування майном (сплати оренди) за
період з часу укладення договору до
грудня місяця 2013 року.

Позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на підставі ст.216 ЦК
України додатково плату за
користування майном - автомобілем, за
період, який пройшов після вказаних
судових рішень та по 01.05.2014 року (часу
звернення до суду з даним позовом).

Враховуючи те, що в рішенні
Обухівського районного суду міста
Києва при визнанні нікчемним договору
суборенди вже були застосовані вимоги
ст.216 ЦК України, відсутні будь-які
підстави для застосування повторно
(додатково) наслідків недійсності
нікчемного правочину згідно ст.216 ЦК
України.

Аналізуючи викладене вище, суд
приходить до висновку, що відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог. Враховуючи те, що договір
суборенди є нікчемний, що визначено
рішенням суду, відсутні будь-які
підстави для проведення по такому
договору на даний час ще додаткових
виплат - сплати за оренду автомобіля.
Договір суборенди від 20.01.2013 року не
існує юридично, що унеможливлює на
даний час виконувати якісь
зобов'язання чи стягувати якісь кошти
згідно умов такого договору. Дане
свідчить і про те, що ОСОБА_1 не має
ніяких правовідносин з відповідачем
ОСОБА_2, пов'язаних із спірним
автомобілем.

Крім того, до справи надано копію
позовної заяви ТОВ "Оптіма-лізинг", яка
на даний час перебуває на розгляді в
суді в іншому проваджені, з якої слідує,
що основний договір (договір лізингу)
між ТОВ "Оптіма-лізинг" та ОСОБА_1 було
розірвано 25.10.2013 року.

Отже, в суді встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є особою, яка не має ніяких
правовідносин з відповідачем ОСОБА_2,
даних про порушення відповідачем прав
позивача не встановлено в суді, що
свідчить про відсутність правових
підстав для пред'явлення нею вимоги до
відповідача про стягнення коштів.

Відповідно до ст.ст.13, 14, 15, 16 ЦК України
цивільні права особа здійснює та
виконує у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права і
інтересу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 13, 14, 15, 16, 216 ЦК України,
ст.ст. 60, 212-215,218, 223, 294 ЦПК України,

В и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: фізична особа
підприємець ОСОБА_3, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Оптіма-лізинг" про стягнення плати за
користування майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Дніпровський районний суд міста Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: