Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючої: Готри Т.Ю.,

суддів: Боднар О.В., Кеміня М.П.,

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 на
рішення Виноградівського районного
суду від 13 вересня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
повернення майна без достатньої
правової підстави,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, в якому посилався
на те, що 22 липня 2008 року між ним та
ОСОБА_3 укладено договір оренди частини
земельної ділянки площею 0,04 га., що
розташована по АДРЕСА_1, а 3 вересня 2008
року укладена додаткова угода про
внесення змін до цього договору, за
якою збільшено строк оренди та порядок
розрахунків за договором. Відповідачка
свої зобов'язання за договором не
виконала. Посилаючись на те, що
державна реєстрація договору оренди у
встановленому законом порядку не
відбулася, вважав такий договір
неукладеним. А тому просив стягнути з
відповідачки на його користь сплачену
їй орендну плату в розмірі 1600 Євро, що
еквівалентно 16 784,40 грн., понесені ним
витрати на будівельні матеріали та
проведені роботи в сумі 15 417,15 грн., 1500
грн. на виготовлення плану будівництва
автосалону та 200 грн. за нотаріальне
посвідчення довіреності.

Рішенням Виноградівського районного
суду від 13 вересня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
орендну плату в розмірі 600 Євро, що за
курсом Національного банку України
становить 6 293,40 грн., за будівельні
матеріали та проведені роботи 15 417,15
грн., а також понесені судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі 229,40
грн. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 14 листопада
2013 року рішення суду першої інстанції
змінено. Викладено резолютивну частину
рішення у наступній редакції. Позовні
вимоги задовольнити частково. Стягнути
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 орендну
плату у розмірі 600 Євро, що за курсом
Національного банку України становить
6 293,40 грн., а також понесені судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 62,93 грн. У решті позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 14 листопада 2013 року
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного
розгляду є рішення Виноградівського
районного суду від 13 вересня 2013 року.

Представник відповідача ОСОБА_1 у
апеляційній скарзі просить скасувати
зазначене рішення, як постановлене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, і ухвалити нове
рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_2
відмовити.

У судовому засіданні представники
відповідача ОСОБА_1 і ОСОБА_4 апеляційну
скаргу підтримали.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не
з»явився, хоча про час і місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, а тому його неявка згідно ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
представників відповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
та матеріали справи, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 і стягуючи з відповідачки на
користь позивача орендну плату в
розмірі 600 Євро, що становить 6 293,4 грн.
та вартість будівельних матеріалів і
проведених робіт в сумі 15 417,15 грн., суд
першої інстанції виходив із
доведеності факту безпідставного
набуття відповідачкою майна, а тому
дійшов висновку про стягнення з неї на
користь позивача вказаних сум.

Проте колегія суддів із висновком суду
першої інстанції погодитись не може за
таких обставин.

Судом установлено, що 22 липня 2008 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір
оренди частини земельної ділянки
площею 0,04 га., що розташована по
АДРЕСА_1, а 3 вересня 2008 року укладена
додаткова угода про внесення змін до
цього договору, за якою збільшено строк
оренди та порядок розрахунків за
договором. 22 липня 2008 року
відповідачка ОСОБА_3 отримала від
ОСОБА_2 600 Євро, орендну плату за три
місяці, згідно п.4.1 договору.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Отже, без волевиявлення неможливо
укладення правочину, що узгоджується
зі свободою договору, установленого
ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання і скріплення
підписом письмового договору, в якому
фіксуються правові наслідки.

На підставі ст.20 Закону України «Про
оренду землі» (чинної на момент
укладення договору) укладений договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації.

Однак, вказаний договір не був
зареєстрований в установленому
законом порядку.

Проте, згідно зі ст.2 Закону України
«Про реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»,
реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім, щодо договору.

Отже, моментом вчинення правочину є
момент, коли сторони досягли згоди з
усіх істотних умов.

Таким чином, між сторонами виникли
договірні правовідносини.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.509 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що не
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та інші правочини.
Зобов»язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов»язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов»язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Позивач ОСОБА_2, як на підставу
задоволення його позову, посилався на
ч.1 ст.1212 ЦК України згідно якої особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно)
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками відповідних правовідносин
у майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК
України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604-607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі
сторін зобов'язання майна за рахунок
іншої сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання - не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст.1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Враховуючи, що доказів визнання
укладеного правочину недійсним або
його розірвання не надано, сторони
узгодили між собою всі істотні умови
договору, тому суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
оспорювана сума вважається отриманою
відповідачем безпідставно в розумінні
ст.1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не ст.1212 ЦК України, на яку
посилався позивач як на підставу
позовних вимог. Таким чином, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому
числі й щодо зобов'язання повернути
майно потерпілому.

Вказані висновки містяться в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 квітня 2014 року, якою
скасовано рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 14 листопада
2013 року, а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
які згідно ч.4 ст.338 ЦПК України є
обов'язковими для суду апеляційної
інстанції при новому розгляді даної
справи.

Враховуючи, що позивач у відповідності
до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не довів
і не подав суду доказів на
підтвердження того, що відповідачкою
майно (грошові кошти) були отримані
безпідставно, тому суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про часткове задоволення позову
ОСОБА_2.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції у
відповідності до ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення, яким у позові
ОСОБА_2 слід відмовити, а апеляційну
скаргу представника відповідачки
ОСОБА_1 задовольнити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Виноградівського районного
суду від 13 вересня 2013 року - скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
повернення майна без достатньої
правової підстави - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча :

Судді: