У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Малько О.С., Василевича В.С.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання:
Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 травня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного
акціонерного товариства "Сведбанк"
(правонаступник - товариство з
обмеженою відповідальністю "Кредитні
ініціативи") про визнання недійсним
кредитного договору.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського
суду від 26 травня 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 покликається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, на невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Вказує, що удаваність
оспорюваного правочину полягає в тому,
що стороною кредитного договору
(позичальником) є не вона, а ОСОБА_2, яка
отримала грошові кошти за кредитним
договором від 15 липня 2008 року та
використала для купівлі дачі на ім'я
свого батька - ОСОБА_3

Зазначає, що не мала наміру
отримувати кредит, волевиявлення не
було, а кошти використані виключно в
інтересах ОСОБА_2, яка й здійснювала
погашення за кредитом.

Про удаваність кредитного
договору свідчить і та обставина, що 15
липня 2008 року з метою забезпечення
виконання кредитного договору було
укладено договір поруки №1703/0708/55-026-Р-2,
згідно якого поручителем виступає
ОСОБА_2

Висновки суду про відсутність
підстав для визнання договору удаваним
суперечать постанові Верховного Суду
України від 16 січня 2012 року, яка
передбачає можливість визнання
правочину удаваним щодо заміни однієї
сторони в договорі, яка в дійсності
виступає її стороною, а не така, яка
формально підписала договір.

Просить скасувати рішення
Рівненського міського суду від 26
травня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким визнати недійсними
кредитний договір №1703/07008/55-026 від 15
липня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та
ВАТ "Сведбанк"; визнати укладений між
ОСОБА_2 та ПАТ "Сведбанк" кредитний
договір від 15 липня 2008 року, судові
витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і
це встановлено в судовому засіданні, що
15 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та
ОСОБА_1 (позичальник) укладено
кредитний договір № 1703/0708/55-026
(кредитний договір "споживчий кредит
під заставу житлової нерухомості"),
згідно п.1.1 якого Банк надає
позичальнику грошові кошти у вигляді
кредиту в розмірі 50 000 доларів США на
строк по 15 липня 2017 року.

Пунктом 2.1 кредитного договору
встановлено, що забезпеченням
виконання зобов'язання позичальника по
погашенню заборгованості виступає
іпотека - об'єкт нерухомості, а саме:
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 68,5
м. кв.

15 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк"
та ОСОБА_4, який є майновим поручителем
з виконання ОСОБА_1 зобов'язань,
передбачених кредитним договором
(іпотекодавець) укладено іпотечний
договір (під заставу житлової
нерухомості) №1703/0708/55-026-Z-1, предметом
якого є вказана в п.2.1 кредитного
договору квартира.

Поручителем ОСОБА_1 також є ОСОБА_2
згідно укладеного договору поруки
№1703/0708/55-026-Р-2 (фізична особа за фізичну
особу) від 15 липня 2008 року, яка
зобов'язується перед Банком
відповідати за виконання зобов'язань
щодо повернення коштів, наданих Банком
позичальнику.

В порядку ст.37 ЦПК України
(процесуальне правонаступництво)
відповідачем у даній цивільній справі
є ТзОВ "Кредитні ініціативи" , оскільки
28 листопада 2012 року між ПАТ "Сведбанк"
(правонаступник ВАТ "Сведбанк") та ТзОВ
"Факторингова компанія "Вектор Плюс"
(фактор) укладено договір факторингу
№15, згідно п.2.1 якого Банк відступає
Фактору свої права вимоги
заборгованості по кредитних договорах,
укладених з боржниками, зазначених у
реєстрі заборгованості боржників,
право на вимогу якої належить банку на
підставі документації (а.с.61-95).

Пунктом 2.6 вказаного договору
факторингу №15 передбачено наступне
право відступлення фактором прав
вимоги заборгованості до боржників
згідно ст.1083 ЦК України і в цей же день
28 листопада 2012 року між ТзОВ
"Факторингова компанія "Вектор Плюс" та
ТзОВ "Кредитні ініціативи" (фактор)
укладено договір факторингу, предметом
якого згідно п.2.1 є відступлення
клієнтом свого права вимоги
заборгованості по кредитних договорах,
укладених з боржниками, зазначених у
Реєстрі заборгованості боржників та у
Переліку кредитних договорів та
договорів забезпечення, право на
вимогу якої належить клієнту на
підставі документації (а.с.96-121).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції вірно
дійшов висновку про те, що позивачкою
не вказано який інший правочин між нею
та Банком приховується за допомогою
укладеного кредитного договору, а тому
підстав для застосування положень ч.1
ст.235 ЦК України про правові наслідки
удаваного правочину не було.

Висновки суду також узгоджуються із
роз'ясненнями, викладеними у п.25
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" №9 від 06
листопада 2009 року, згідно яких за
удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Підстав для визнання укладеного
кредитного договору недійсним
відповідно до положень ст.215 ЦК України
також не вбачається, оскільки на момент
вчинення правочину дотримані умови,
які встановлені ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України,
якими визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину (кредитного договору) не
суперечить Цивільному кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; ОСОБА_1 мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності; її
волевиявлення було вільним та
відповідало внутрішній волі; правочин
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням Рівненського міського суду
від 05 лютого 2013 року ОСОБА_1 відмовлено
в задоволенні позовних вимог про
захист прав споживача, визнання
кредитного, іпотечного договорів
недійсними, визнання недійсним
договору поруки до ПАТ "Сведбанк",
ОСОБА_2, ОСОБА_4,

Ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 14 травня 2013 року вказане
рішення суду першої інстанції залишено
без змін і є чинним, оскільки в
касаційному порядку не переглядалося.

Покликання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на постанову Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року не заслуговують на
увагу, оскільки вказане рішення суду не
є обов'язковим для застосування, а
відповідно до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК
України: рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України.

Вказаною постановою Верховного Суду
України відмовлено у задоволенні заяви
про перегляд ухвали касаційної
інстанції (Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 липня 2011року),
а тому підстав для застосування ч.1
ст.360-7 ЦПК України не вбачається.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 26 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку сторонами та
особами, які беруть участь у справі,
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: Малько О.С.
Василевич В.С.
Рожин Ю.М.