Справа № 369/292/14 Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/4657/14 Доповідач у 2
інстанції ПоліщукКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

12 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Журба С.О., Коцюрба О.П.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Національного університету
біоресурсів природокористування
України, треті особи: Відокремлений
підрозділ Національного університету
біоресурсів природокористування
України «Боярський коледж екології і
природних ресурсів», ОСОБА_3 про
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

В березні 2014 року позивач звернулась до
суду з зазначеним позовом, в якому
просила поновити її на посаді
методиста навчальної частини
відокремленого підрозділу
Національного університету
біоресурсів і природокористування
України «Боярський коледж екології і
природних ресурсів», стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
15.01.2014 року до дня постановлення
рішення суду та зобов'язати
відповідача відшкодувати завдану їй
моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
з 03.11.1997 року вона працювала методистом
коледжу Відокремленого підрозділу
університету біоресурсів і
природокористування України
«Боярський коледж екології і природних
ресурсів». Наказом № 3-1 від 10.01.2014 року
її було звільнено з посади у зв'язку із
скороченням штату працівників на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вказаний наказ вважає незаконним,
оскільки при видачі наказу були
порушені вимоги трудового
законодавства України, а саме: в
порушення вимог ст.49-2 КЗПП України її
не було попереджено належним чином про
наступне скорочення та одночасно не
було запропоноване інше місце
працевлаштування. Також її не було
попереджено належним чином про
засідання профспілкового комітету,
який давав згоду на розірвання
трудового договору з нею, їй не був
вручений наказ про її звільнення і
вона продовжувала працювати на
робочому місці до 30.01.2014 року.

Посилаючись на порушення
відповідачем вимог трудового
законодавства при її звільненні
відповідно до ст.237-1 КЗПП України
вважає, що незаконними діями
відповідача їй завдано моральну
шкоду.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позов
задовольнити, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що при
звільненні ОСОБА_1 відповідачем були
дотриманні вимоги трудового
законодавства, які визначають порядок
звільнення працівників у зв'язку із
скороченням штату чисельності
працівників, зокрема позивача за два
місяці було попереджено про наступне
звільнення, запропоновано іншу посаду,
від якої вона відмовилась і
звільнення було проведено за
попередньою згодою профспілкової
організації.

Також судом зазначено, що позивачем був
пропущений строк звернення до суду,
встановлений ст. 233 КЗПП України,
оскільки при врученні копії наказу про
звільнення відповідач відмовилась від
його отримання, про що були складені
відповідні акти від 10.01.2014 року та 14.01.2014
року, а в суд позивач звернулась
25.03.2014 року, тобто з пропуском
місячного строку.

Висновки суду про відмову в позові
за необґрунтованістю позовних вимог
відповідають обставинам справи і
узгоджуються із вимогами закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і
3 статті 41 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Також відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП
України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці. Одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі,
організації.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 і Український
республіканський заочний
сільськогосподарський технікум, на
даний час: Відокремлений підрозділ
Університету біоресурсів і
природокористування України
«Боярський коледж екології і природних
ресурсів» перебували в трудових
правовідносинах з 1981 року.

З 8 вересня 2011 року ОСОБА_1 працювала
методистом навчальної частини коледжу
Відокремленого підрозділу
університету біоресурсів і
природокористування України
«Боярський коледж екології і природних
ресурсів».

16.09.2013 року наказом директора коледжу
введено режим сурової економії
коштів та запропоновано керівникам
структурних підрозділів подати
пропозиції щодо оптимізації
організаційної структури коледжу
шляхом скорочення чисельності
працівників. (том 1 а.с.23).

1.11.2013 року наказом директора коледжу
введено зміни у структуру штатного
розпису навчально-методичного
кабінету шляхом зменшення
чисельності на 4 штатні одиниці, а
саме: 2 штатні одиниці методистів та 2
штатні одиниці лаборантів.

(том 1 а.с.24).

Згідно Наказу № 211-1К від 14.11.2013 року
директора коледжу з метою оптимізації
штатного розпису коледжу та на
підставі наказів коледжу № 169-2 від
16.09.2013 року та № 202-6 від 01.11.2013 року
наказано скоротити 15.01.2014 року
методиста навчальної частини ОСОБА_1 (
том 1 а.с. 22).

Відповідно до попередження від 15.11.2013
року №1221 за два місяці до звільнення
позивача було попереджено про те, що її
посада підлягає скороченню, а також
запропоновано іншу роботу, а саме:
переведення на посаду завідувача
лабораторії з посадовим окладом 1527 грн.
Від підпису про ознайомлення з
попередженням про наступне
вивільнення та переведення на іншу
роботу позивач відмовилась. ( том 1 а.с.
25, 83).

Згідно актів від 20 і 23 грудня 2013 року
позивача повідомлено про засідання
профспілкового комітету по розгляду
подання адміністрації щодо надання
згоди на звільнення позивача та
запропоновано взяти участь у
засіданні. ( том 1 а.с.87-88).

Профспілковий комітет коледжу на
засіданні від 23.12.2013 року надав згоду на
розірвання з позивачем трудового
договору з підстав, передбачених п.1
ст.40 КЗПП України. (том 1 а.с. 89).

Наказом від 10.01.2014 року № 3-1 «Про
звільнення» ОСОБА_1 методиста
навчальної частини коледжу звільнено з
роботи 15.01.2014 року у зв'язку із
скороченням штату працівників на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України (том 1 а.с.
67).

Згідно акту від 10 січня 2014 року
позивача в кабінеті директора
коледжу ознайомлено із наказом про
звільнення. ( том 1 а.с. 68).

Також згідно актів від 14.01.2014 року
позивачу повторно запропоновано
переведення на іншу посаду
завідувача лабораторії, від чого
вона відмовилась та запропоновано
з'явитись 15.01.2014 року в бухгалтерію
коледжу за розрахунком та отриманням
трудової книжки. ( том 1 а.с.69, 71).

Встановивши вказані обставини справи,
врахувавши положення ст.ст. 40, 42, 43, 49-2
КЗПП України, роз'яснення, надані в
п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», суд прийшов до законного і
обґрунтованого висновку про те, що
звільнення позивача проведено
відповідачем з дотриманням вимог
трудового законодавства.

Встановлено і підтверджується
належними доказами, що у відповідача
Відокремленого підрозділу
університету біоресурсів і
природокористування України
«Боярський коледж екології і природних
ресурсів» мало місце скорочення
посади методиста навчальної частини.
Про наступне вивільнення
адміністрація відповідача
персонально попередила позивача за 2
місяці до звільнення та
запропонувала іншу роботу - посаду
завідувача лабораторії, від якої
позивач відмовилась.

Розірвання трудового договору із
позивачем проведено з дотриманням
ст.43 КЗПП України за попередньою
згодою виборного органу
профспілкової організації.

Разом з тим колегія суддів не може
погодитись із висновками суду про
відмову в позові за пропуском
строків звернення до суду із
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Тобто на відміну від інших трудових
спорів, строк звернення до суду по яких
обчислюється з дня, коли працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, місячний строк
для звернення до суду за вирішенням
спору про звільнення (поновлення на
роботі, зміну дати й формулювання
причин звільнення, оплату вимушеного
прогулу) обчислюється не інакше як з
дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. Початком перебігу місячного
строку для звернення особи до суду з
позовом про поновлення на роботі слід
вважати день вручення наказу про
звільнення або день видачі трудової
книжки. Обчислення його з дня
оголошення наказу є недопустимим.

Встановлено, що 25 лютого 2014 року
позивач поштою отримала копію наказу
про звільнення. (том 1 а.с.76).

З позовом в суд звернулась 25
березня 2014 року, тобто в межах строку
звернення до суду, встановленого ч. 1
ст. 233 КЗпП України.

Таким чином, з мотивувальної
частини рішення необхідно виключити
як підставу відмови в позові -
пропуск позивачем строку звернення
до суду.

В іншій частині рішення суду є
законним і обґрунтованим, підстав
для його скасування при апеляційному
розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на те, що
суд не врахував, що відповідачем не
надано належних і допустимих доказів
щодо скорочення чисельності та
штату працівників і скорочення
чисельності штату відбулось з
порушенням процедури підлягають
відхиленню із наступних підстав.

Відповідно до п.п.3.2, 4.2 Положення про
відокремлений підрозділ Національного
університету біоресурсів і
природокористування України
«Боярський коледж екології і природних
ресурсів» (том 1 а.с.226, 228) коледж має
право визначати та вносити
пропозиції до НУБІП України щодо
змін у штатному розписі Коледжу.

Встановлено і підтверджується
належними доказами, що в листопаді 2013
року у відповідача відбулись зміни
у структурі штатного розпису (том 1
а.с.24).

Відповідно до службової записки
заступника директора з навчальної
роботи запропоновано скорочення 2
посад методистів навчального
кабінету та 2 посад лаборантів. (том 1
а.с.79).

Зміни у штатному розписі погоджено
із Національним університетом
біоресурсів і природокористування
України, що підтверджується листом
ректора університету позивачу від
23.01.2014 (том 1 а.с.19).

В тимчасовому штатному розписі на 1
квартал 2014 року відсутня посада
методиста навчальної частини. (том 1
а.с.175-177).

Звернення позивача щодо порушення її
прав при звільненні з роботи було
перевірено територіальною державною
інспекцією з питань праці у Київській
області. В листі про розгляд
звернення від 31.03.2014 року інспекцією
встановлено порушення відповідачем
вимог трудового законодавства щодо
невручення в день звільнення копії
наказу про звільнення, трудової
книжки та виплату розрахунку з
порушенням вимог ч.1 ст.116 КЗПП України.
(том 1 а.с.168-169).

Доводи апеляційної скарги на
порушенням відповідачем вимог ст.49-2
КЗПП України щодо відсутності
доказів попередження її про наступне
звільнення за 2 місяці, про
пропозицію іншої роботи на цьому-ж
підприємстві та дотримання вимог
ст.42 КЗПП України щодо переважного
права на залишення позивача на
роботі підлягають відхиленню,
оскільки суд першої інстанції
встановив, що відповідач при
звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗПП
України дотримався вимог ст.ст. 40, 42, 43,
49-2 КЗПП України.

Інші доводи апелянта на те, що вона
не була належним чином попереджена
про засідання профспілкового
комітету є необґрунтованими і
спростовуються актами від 20 і 23
грудня 2013 року, з яких вбачається, що
позивача було повідомлено про
засідання профспілкового комітету
по розгляду подання адміністрації
щодо надання згоди на звільнення
позивача та запропоновано взяти
участь у засіданні. ( том 1 а.с.87-88).

Доводи апелянта про те, що позивачу
належним чином не було вручено
наказ про звільнення і вона
продовжувала працювати до 30 січня 2014
року є частково вірними в частині
порушення відповідачем вимог закону
щодо вручення копії наказу про
звільнення у день звільнення.

Встановлено, що згідно акту від 10
січня 2014 року позивача в кабінеті
директора коледжу ознайомлено із
наказом про звільнення з 15 січня 2014
року.

В порушення вимог ст.47 КЗПП України
відповідач в день звільнення не
видав позивачу копію наказу про
звільнення, який вона отримала
поштою 25.02.2014 року.

З табелю обліку робочого часу за
січень 2014 року вбачається, що
останнім днем знаходження на
робочому місці позивача є 15 січня 2014
року, коли її було звільнено з
роботи. (том 1 а.с.226).

Інші доводи апеляційної скарги про
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права
не заслуговують на увагу і не
спростовують законність і
обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст.ст.308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: