22-ц/775/752/2014(м)
Головуючий у І інстанції Козлов Д.О.
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області
в складі:

Головуючого -
Песоцької Л.І.,

Суддів -
Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.,

При секретарі -
Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4, про виселення з
житлового приміщення без надання
іншого житла за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 14 березня 2014
року,

В с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
його таким, що втратив право
користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1, та зняття
відповідача з реєстрації в цій
квартирі.

В січні 2014 року позивачка змінила свої
вимоги, просила виселити відповідача з
вказаної квартири без надання іншого
жилого приміщення.

Посилалась на неможливість спільного
проживання з відповідачем внаслідок
систематичного руйнування і
знешкодження майна, порушення правил
сумісного проживання, на те, що
відповідач підпалив квартиру, яка на
той час була спільним майном, чим
здійснив загрозу для життя своїй
родині та сусідам.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 14 березня 2014
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення з житлового приміщення без
надання іншого житла задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору 114
грн.70 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права, відповідач
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати,
і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зокрема зазначає, що суд вийшов за межі
позовних вимог, порушив принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, оскільки позивачка
спочатку звернулась з вимогами про
визнання його таким, що втратив право
користування спірною квартирою, а
потім змінила вимоги і вимагала
виселити його з цієї квартири.

Судом порушено і принцип змагальності
сторін, оскільки його представник в
судовому засіданні надала докази, які
стосуються тих обставин і підстав, які
зазначені в позовній заяві.

Судом не дана оцінка тим обставинам, що
він на підставі рішення суду від 15
січня 2014 року був вселений в спірну
квартиру, оскільки було встановлено, що
він незаконно позбавлений права
користування квартирою.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності відповідача та третьої
особи: ОСОБА_4, які належним чином
повідомлений про час і місце судового
розгляду справи. Відповідач звернувся
з заявою про розгляд справи без його
участі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника відповідача -
ОСОБА_5, яка підтримала доводи
апеляційної скарги, просила рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити,
заперечення позивачки та її
представника - ОСОБА_6, третьої особи -
ОСОБА_3, які просили відхилити
апеляційну скаргу, рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або його зміни є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд виходив з того, що право
відповідача користуватися спірним
жилим приміщенням є похідним від його
права власності, як колишнього
власника вказаного житла. Однак з 24
грудня 2012 року ОСОБА_2 був позбавлений
права власності на квартиру АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 не можна віднести до родини
позивачки, оскільки він не веде з нею
спільне господарство, не мешкає разом
із нею, припинивши з нею сімейні
стосунки. Разом з тим, відповідач
чинить перешкоди позивачу у володінні
належною їй квартирою, будучі
зареєстрованим у спірній квартирі, не
сплачує за користування нею комунальні
платежі та робить неможливим спільне
проживання сторін у вказаній квартирі,
а тому право власності позивачки
підлягає захисту відповідно до ст.391 ЦК
України.

Суд також дійшов висновку, що положення
ст.ст.116,157 ЖК не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
оскільки під час розгляду справи було
встановлено, що ОСОБА_2 фактично не
мешкає у спірній квартирі, та
правовідносини регулюються
положеннями ЦК, що визначають режим
захисту права власності.

З таким висновком суду першої
інстанції повністю погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими ґрунтувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
данні (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що позивачка
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками 2/3
частки квартири АДРЕСА_1, яка належить
їм на підставі свідоцтва про право
власності на житло № 22224 від 08 липня 1994
року. Право власності на вказану частку
зареєстровано Маріупольським БТІ від 01
вересня 1994 року, реєстр № 36205 (а.с.58).

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від 23
червня 2011 року з ОСОБА_2 було стягнуто
на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кожній по
32048,80 грн. в рахунок відшкодування
завданої за вини відповідача
внаслідок пожежі, що мала місце 19
листопада 2009 року матеріальної та
моральної шкоди (а.с.5 - 6,7).

Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року було
встановлено спосіб та порядок
виконання рішення суду від 23 червня 2011
року про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_3 суми боргу в розмірі
32134,30 грн. кожній шляхом передачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках право
власності на 1/3 частини АДРЕСА_1, що
належала ОСОБА_2, в рахунок часткового
погашення заборгованості, а залишок
боргу в сумі 14400,60 грн. вирішено у
подальшому примусово утримувати з
пенсії ОСОБА_2 (а.с. 64 - 65).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3, кожна з них, є також
власниками 1/6 частки АДРЕСА_1 на праві
спільної часткової власності за
свідоцтвами від 19 листопада 2012 року про
придбання майна з прилюдних торгів
внаслідок того, що торги не відбулись,
посвідчених приватним нотаріусом
ОСОБА_7, реєстри № 2626, № 2627, що
підтверджується витягами про державну
реєстрацію від 24 грудня 2012 року
Маріупольського БТІ та копією
зазначеного свідоцтва (а.с.8,59).

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу,
виданого 04 січня 2010 року
Орджонікідзевським відділом РАЦС
Маріупольського міського управління
юстиції Донецької області вбачається,
що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
розірвано, про що вчинено актовий запис
№ 1 від 04 січня 2010 року (а.с.9).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2
після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 не
мешкав ані з позивачкою, ані зі своєю
донькою, ОСОБА_3 та не є членом родини
останніх.

З відповіді Орджонікідзевського РВ в
м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій
області від 11 січня 2014 року вбачається,
що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1
(а.с.21).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Зі справи вбачається, що позивачка в
грудні 2013 року звернулась з позовом до
відповідача, просила визнати його
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням в АДРЕСА_1, зняти
відповідача з реєстраційного обліку в
цій квартирі ( а.с. 3).

В січні 2014 року позивачка до початку
розгляду справи по суті, звернулась до
відповідача з позовом, змінив предмет
та підставу позову, в якому просила
виселити ОСОБА_2 з вказаного житлового
приміщення без надання іншого
житлового приміщення, обґрунтовуючи
свій позов положеннями ст.116, 157 ЖК
України ( а.с.25).

Отже, суд першої інстанції у порушення
норм процесуального права вийшов за
межі позовних вимог, розглянув
первісні позовні вимоги ОСОБА_1, які
вона не підтримувала, оскільки змінила
свої вимоги у встановлений законом
спосіб.

Зазначені порушення норм
процесуального права привели до
неправильного вирішення справи та є
підставою для скасування рішення з
ухваленням рішення про відмову
позивачу у задоволенні позову про
виселення відповідача з житлової площі
у зазначеній квартирі з наступних
підстав.

Згідно ст.157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Згідно ст.116 ЖК України якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без
надання іншого жилого приміщення за
неможливістю спільного проживання,
може бути зобов'язано судом замість
виселення провести обмін займаного
приміщення на інше жиле приміщення,
вказане заінтересованою в обміні
стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Зі справи вбачається, що на підставі
постанови Орджонікідзеського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 30 травня 2013 року
ОСОБА_2 був визнаний винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст.173-2 КУпАП (насильство
в родині), внаслідок чого на
відповідача було накладено стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 85 грн. (а.с.33).

З пояснень позивачки та третьої особи,
ОСОБА_3, вбачається, що внаслідок пожежі
квартира не придатна для проживання,
потребує ремонту, а тому в ній як вони
так і відповідач не проживають з 2009
року. Пояснили також, що в травні 2013
року відповідач намагався вселитися в
спірну квартиру, між ним та ОСОБА_3
відбулася сварка, внаслідок чого
відносно відповідача був складений
протокол і він був притягнутий до
адміністративної відповідальності за
насильство в родині.

За рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 15 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 24 лютого 2014 року, ОСОБА_2, вселений у
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.30 - 31, 67 - 70).

Як вбачається з вищезазначеного
рішення суду першої інстанції від 15
січня 2014 року, приймаючи рішення про
вселення ОСОБА_2 в квартиру, суд виходив
з того, що він незаконно був
позбавлений права на користування
спірною квартою.

Представник відповідача в
апеляційному суді пояснила, що рішення
суду про вселення ОСОБА_2 в квартиру ще
не виконано, останній в квартиру не
вселений. Зазначені обставини не
заперечувала позивачка та третя особа
ОСОБА_3

Враховуючи ті обставини, що як
позивачка так і відповідач на спірній
житловій площі вказаної квартири не
проживають, пожежа в квартирі, яка
відбулася з вини відповідача, мала
місце в 2009 році і даних про те, пожежа
відбулась внаслідок умисних дій
відповідача, матеріали справи не
містять, права останнього щодо
користування спірною квартирою були
поновлені на підставі рішення суду в
січні 2014 року і до сьогодення він
фактично в квартиру не вселений,
оскільки рішення суду не виконано, та
не проживає в ній, підстав,
передбачених ст.116 ЖК України, для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
виселення ОСОБА_2 з квартири не
вбачається.

Доказів того, що відповідач
систематично руйнує чи псує жиле
приміщення, або використовує його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття робить
неможливим для позивачки проживання
із ним в одній квартирі, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявилось безрезультатним, позивачкою
як суду першої інстанції так і під час
розгляду справи апеляційним судом не
надано.

Враховуючи зазначене та вимоги закону,
колегія суддів вважає, що рішення суду,
як таке що не відповідає вимогам ст.ст.3,
10, 11, 60, 214-215 ЦПК України, ст.ст.116, 157 ЖК
України, підлягає скасуванню в повному
обсязі.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів,
виходячи з того, що доказів законності
та обґрунтованості позовних вимог
позивачкою ОСОБА_1 не надано, вважає
необхідним у задоволенні її позову до
ОСОБА_2 про виселення із житлового
прощення без надання іншого жилого
приміщення відмовити.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 14 березня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про виселення з житлового
приміщення без надання іншого житла
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Л.І.Песоцька

Судді
Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева