У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Амеліна В.І., Іваненко Ю.Г., Євтушенко
О.І., Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Вінниці про
стягнення недоплаченого відшкодування
втраченого заробітку, витрат на
медичну і соціальну допомогу та інших
страхових виплат, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Вінницької області від 11 березня
2014 року та за касаційною
скаргою відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Вінниці на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Вінницької області від 11 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що у
період з 23 червня 1980 року по 24 січня 1991
року він працював на різних посадах у
ВО «Хімпром». У 1988 році, працюючи
газозварювальником 5-го розряду цеху
концентрованих складно-змішуваних
мінеральних добрив, позивач отримав
професійне захворювання
(серцево-легеневі захворювання),
внаслідок чого втратив 50 % професійної
працездатності та йому встановлено ІІІ
групу інвалідності. Із 14 серпня
1991 року відсоток ступеня втрати
професійної працездатності збільшився
до 70 % і встановлено ІІ групу
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва.

Вважав, що з січня 1992 року внаслідок
неналежного виконання ВО
«Хімпром» постанов Кабінету Міністрів
України від 31 грудня 1991 року № 391, від 21
березня 1992 року № 140, від 26 травня 1992
року № 276 він отримував значно
занижений розмір втраченого заробітку,
витрат на медичну і соціальну допомогу
та інших страхових виплат.

Просив стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Вінниці (далі -
ВВДФССНВВПЗ України у м.
Вінниці) недоплачене відшкодування
втраченого заробітку, витрат на
медичну і соціальну допомогу та інших
страхових виплат у розмірі 132
540 грн 41 коп.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року
позов задоволено. Стягнуто з
ВВДФССНВВПЗ України у м. Вінниці
на користь ОСОБА_6 недоплачене
відшкодування втраченого заробітку у
зв'язку з втратою працездатності
внаслідок професійного захворювання,
витрати на медичну і соціальну
допомогу та інші страхові виплати за
період з 01 травня 1992 року до 31 травня 2013
року у розмірі 132 541 грн 58 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 11 березня 2014 року
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 січня
2014 року змінено, стягнуто з ВВДФССНВВПЗ
України у м. Вінниці на користь ОСОБА_6
недоплачене відшкодування втраченого
заробітку у зв'язку з втратою
працездатності внаслідок професійного
захворювання, витрати на медичну і
соціальну допомогу та інші страхові
виплати за період з 01 червня 2010 року по
31 травня 2013 року у розмірі 47 960 грн 19 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ВВДФССНВВПЗ
України у м. Вінниці, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційних скарг,
вважає, що вони мають бути задоволені
частково.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції керувався висновком
експерта Вінницького відділення
КНДІСЕ від 29 листопада 2013 року
№ 1735/13-21, згідно з яким розрахунок
відшкодування втраченого заробітку у
зв'язку з втратою працездатності
внаслідок професійного захворювання
ОСОБА_6 за період з 01 травня 1992 року до 31
травня 2013 року, документально
підтверджується у розмірі 132 541 грн 58
коп.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд керувався
тим, що недоплачене відшкодування
втраченого заробітку, витрати на
медичну і соціальну допомогу та інші
страхові виплати мають бути стягнуті з
відповідача з урахуванням вимог ст. ст.
256, 257 ЦПК України.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що у період з 23
червня 1980 року по 24 січня 1991 року
ОСОБА_6 працював на різних посадах у ВО
«Хімпром» (а.с. 17 −?18).

У 1988 році, працюючи газозварювальником
5-го розряду цеху концентрованих
складно-змішуваних мінеральних добрив,
ОСОБА_6 отримав професійне
захворювання (серцево-легеневі
захворювання), внаслідок чого втратив 50
% професійної працездатності та йому
встановлено ІІІ групу інвалідності.

Із 14 серпня 1991 року відсоток ступеня
втрати професійної працездатності
позивача збільшився до 70 % і йому
встановлено ІІ групу інвалідності
внаслідок трудового каліцтва. Із
лютого 1996 року встановлено 60 % втрати
професійної працездатності.

Згідно з актом розслідування
професійного захворювання (отруєння)
від 09 січня 1989 року ОСОБА_6 встановлено
професійне захворювання, відповідно до
виписок із актів освідчення МСЕК
ОСОБА_6 встановлено професійне
захворювання та відсоток стійкої
втрати працездатності (а.с. 140).

Рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці від 03 березня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 02 червня 2010 року, ВВДФССНВВПЗ
України у м. Вінниці збільшити ОСОБА_6
розмір втраченого заробітку, витрат на
медичну та соціальну допомогу, інших
страхових виплат, здійснивши їх
перерахунок з урахуванням того, що
станом на 01 квітня 2001 року цей розмір
складав для ОСОБА_6 272 грн 82 коп.

У лютому 2013 року позивач звернувся до
ВВДФССНВВПЗ України у м. Вінниці з
проханням провести перерахунок
щомісячних страхових виплат з травня
1992 року з урахуванням того, що фактична
зарплата працівника цеху № 17 ОСОБА_7 за
січень-квітень 1992 року склала
відповідно: 2470, 4800, 4800, 8160 крб, однак
відповідач відмовився провести
перерахунок.

При вирішенні вказаного спору суди не
врахували правову позицію Верховного
Суду України, висловлену у постанові
від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, у
якій зазначено, що визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди, слід
враховувати встановлені
законодавством обмеження
максимального розміру відшкодування
моральної шкоди, які були передбачені
Правилами на день встановлення
потерпілому стійкої втрати
професійної працездатності.

Відповідно до висновку експерта
Вінницького відділення КНДІСЕ від 29
листопада 2013 року № 1735/13-21, розрахунок
відшкодування втраченого заробітку у
зв'язку з втратою працездатності
внаслідок професійного захворювання
ОСОБА_6 за період з 01 травня 1992 року до 31
травня 2013 року склав 132 541 грн 58 коп.

Взявши за основу вказаний висновок при
ухваленні судових рішень ні суд першої
інстанції, ні апеляційний суд не
звернули уваги, що відповідно до
пункту 38 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№ 472, право на отримання потерпілим
виплат на відшкодування шкоди настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Вказані правила затверджено і введено
в дію з 01 липня 1993 року.

При цьому ОСОБА_6 вперше встановлено
втрату 50 % професійної працездатності у
1988 році, тобто до прийняття та введення
в дію зазначених Правил.

Відповідно до п. 7 Правил відшкодування
підприємством, установою, організацією
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, затверджених постановою
Ради Міністрів СРСР від 03 липня 1984 року
№ 690 зі змінами і доповненнями, що діяли
на період з 01 травня 1992 року по 01 липня
1993 року, розмір відшкодування шкоди
знижується на суму пенсії по трудовому
каліцтву.

Крім того, при коригуванні заробітної
плати відповідного працівника за
січень-квітень 1992 року слюсаря 5-го
розряду ОСОБА_7 взята 1/12 частини
13-ї зарплати позивача ОСОБА_6, а не
ОСОБА_7

Ураховуючи наведене, суди не надали
відповідної правової оцінки висновку
судово-економічної експертизи та не
врахували вимоги ст. 59 ЦПК України щодо
допустимості доказів.

Суди першої та апеляційної інстанцій
вказані вимоги закону залишили поза
увагою, не встановили фактичні
обставини справи, висновки судів
ґрунтуються на припущеннях, у зв'язку з
чим рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_6 та відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Вінниці
задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року
та рішення апеляційного суду
Харківської області від 04 березня

2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: В.І.
Амелін О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М.
Ситнік