У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання правочину недійсним, за
касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 листопада 2013
року, рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 січня
2014 року та ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 січня 2014 року,

в с т а н о в
и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що
між ним та відповідачем 2 травня 2006 року
було укладено договір позики,
відповідно до умов якого позивач
передав відповідачу 2000
доларів США під 5% щомісячних та 9500
доларів США під 7% щомісячних з кінцевим
терміном їх повернення не пізніше 3
листопада 2006 року. Умови договору
позики відповідачем не виконані, він
неодноразово звертався до останньої з
вимогою повернути позичені кошти та
сплатити відсотки, однак ОСОБА_4 лише
частково повернула кошти. Позивач
просив стягнути заборгованість за
договором позики у розмірі 70165 доларів
США та витрати на правову допомогу.

2 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала
зустрічний позов про визнання договору
позики недійсним посилаючись на те, що
за цим договором передача грошей не
відбувалася, вони були надані раніше,
його вона підписала у зв'язку з
обставинами, які склалися на той час
(розлучення з чоловіком, пошук роботи
та бажання придбати своєчасно до
досягнення 35 років житло за пільговим
кредитом за умовами фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики від 2 травня 2006 року в
сумі 70165 доларів США, (що в гривневому
еквіваленті за курсом НБУ станом на 20
листопада 2013 року становить 560618 грн 35
коп), яка складається з суми основного
боргу - 11500 доларів США та відсотків у
розмірі передбаченому умовами
договору позики в сумі - 58665 доларів США,
а також витрати з оплати судового збору
в сумі 3443 грн 10 коп. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 січня
2014 року рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 листопада 2013 року в
частині стягнення заборгованості за
договором позики скасовано та ухвалено
нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 основний борг за
договором позики від 2 травня 2006 року у
сумі 50650 грн та заборгованість по
процентах у сумі 387251 грн 10 коп. В іншій
частині рішення суду залишено без
змін.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та задовольнити
зустрічний позов.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню частково.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму коштів (суму
позики) або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості. Договір позики
є укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що 2
травня 2006 оку між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, відповідно до
якого остання отримала від позивача 10200
грн, що є еквівалентно 2000 доларів США
під 5 % щомісячних та 9500 доларів США, що є
еквівалентно 48450 грн під 7 % строком
повернення до 3 листопада 2006 року.

Визначаючи розмір заборгованості,
апеляційний суд виходив з того, що
проценти за користування 9500 дол. США
складають 7 % на місяць.

Однак, суд не звернув уваги на те, що в
договорі не вказано про встановлення в
такому розмірі процентів за місяць за
користування грошима на відміну від
процентів за користування позикою у
гривнях.

Мотивів обрахування процентів у
розмірі 7 % у місяць а не за інший період
(за час користування коштами, на який
вони були надані (6 місяців), за рік) у
рішенні апеляційного суду не наведено.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов`язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Визначаючи розмір заборгованості та
зазначаючи, що позивачем сплачено на
погашення кредиту 113597 грн апеляційний
судом не з'ясовано, коли вони були
сплачені, на погашення якої
заборгованості були спрямовані ці
суми, основного боргу чи процентів і чи
не призвело це до зменшення основного
боргу, а відповідно і визначення
розміру процентів, які мають
нараховуватись на неповернену
позичальником суму основного боргу.

Роблячи висновок про те, що строк
позовної давності, не пропущено суд
вказав, що борг відповідачем погашався
частково, а останні платежі було
здійснено у 2013 році, тому строк
позовної давності переривався.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Враховуючи те, що договір було укладено
на строк до 3 листопада 2006 року, строк
позовної давності розпочався 4
листопада 2006 року.

Для переривання строку позовної
давності дії боржника, які свідчать про
визнання боргу, мали бути вчинені у
період строку позовної давності, що
складає 3 роки.

Однак, які конкретно дії було вчинено
боржником у цей період, коли
переривався перебіг строку позовної
давності і розпочався знову його
перебіг, та чи переривався він згодом, в
рішенні апеляційного суду не вказано.

Крім того, вирішуючи спір апеляційний
суд не звернув уваги на те, що
представник ОСОБА_4 просив застосувати
строк позовної давності лише щодо
вимог про стягнення неустойки.

Наведені порушення судом апеляційної
інстанції норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому рішення
апеляційного суду в частині вирішення
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики не
може вважатись законним і
обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню, а справа
в цій частині направленню на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 13
січня 2014 року ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, підстави для його скасування
відсутні.

При цьому, колегія суддів виходить з
положень ст. 335 ЦПК України відповідно
до яких під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 січня
2014 року в частині вирішення позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики
скасувати, а справу в цій частині
направити на новий розгляд до цього
суду.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін Т.П.
Дербенцева С.О. Карпенко
М.І. Наумчук