Справа № 462/7457/13
Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3366/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 19 березня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 в інтересах
малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя
особа Орган опіки і піклування
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради, про вселення
та зобов"язання не чинити перешкоди у
користуванні житловим приміщенням, -

в с т а н о
в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
сина ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_3 з вимогою вселити її разом із
малолітнім сином у квартиру АДРЕСА_1 у
м. Львові та зобов'язати відповідача не
чинити їй та сину перешкод у
користуванні квартирою. Позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що з 2000 р. вона
перебуває у фактичних шлюбних
відносинах та проживає разом з ОСОБА_3
за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_2 р. у
них народився син ОСОБА_4, однак з 2009 р.
відповідач почав влаштовувати
скандали, виганяти позивача разом із
сином з квартири, а в 2013 р. поміняв у
замки від вхідних дверей та не пустив
позивача разом із сином до помешкання.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 19 березня 2014 року позов
задоволено частково, зобов'язано
ОСОБА_3 не чинити перешкод
малолітньому сину ОСОБА_4 у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 у м.
Львові, в задоволенні решти вимог
відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржила позивач ОСОБА_2, просить
рішення суду скасувати і постановити
нове, яким вселити її разом з
малолітнім сином у спірну квартиру і
зобов'язати відповідача не чинити їй та
сину перешкод у користуванні
квартирою. В апеляційній скарзі
покликається на те, що суд упереджено
розглянув її позовну заяву, а
постановлене рішення не відповідає
дійсним обставинам справи, оскільки
застосовуючи положення ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК
України суд тим самим стверджує доводи
ОСОБА_2 про те, що вона та син стали
членами сім'ї наймача. На думку
апелянта, суд знехтував її правом на
справедливий захист своїх інтересів,
так як не було викликано свідка ОСОБА_5,
і не залучено в якості третьої особи
орган опіки і піклування. Також
покликається на те, що суд не взяв до
уваги її твердження про протиправну
поведінку ОСОБА_3, яка була предметом
розгляду органами внутрішніх справ. В
рішенні суду не вказано, як
восьмирічному хлопчику вселитись у
квартиру і як проживати там без опіки
матері. Також апелянт зазначає, що на
даний час у суді перебуває позов про
поділ спільного майна подружжя та
заява про встановлення факту
проживання однією сім'єю з ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення, перевіривши матеріали
справи, межі і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_2 в її
інтересах до задоволення не підлягає, а
в інтересах малолітнього ОСОБА_4
підлягає до задоволення, з наступних
мотивів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що між відповідачем та
позивачем 21.10.2006 року було укладено
договір житлового найму. Водночас у
судовому засіданні позивачем жодним
чином не доведено факту проживання
однією сім»єю разом з відповідачем,
який належним чином повідомив
позивача про намір припинити фактичні
договірні відносини по найму
житлового приміщення, таким чином
позивач втратила право на проживання у
спірній квартирі. Посилаючись на
положення ч.1 ст.ст.321 ЦК України, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
позовна вимога позивача про її
вселення у спірну квартиру не є
підставною та не підлягає до
задоволення.

Колегія суддів погоджується з
законністю і обґрунтованістю
висновків суду першої інстанції про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 про вселення її в спірну
квартиру та зобов»язання відповідача
не чинити їй перешкод у користування
спірною квартирою, виходячи з
наступного.

Згідно ч.ч.1,3 ст.810 ЦК України, за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату. До договору найму житла, крім
найму житла,що є об'єктом права
державної або комунальної
власності, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
законом.

Згідно ч.1 ст. 821 ЦК України договір
найму житла укладається на строк,
встановлений договором. Якщо у
договорі строк не встановлений,
договір вважається укладеним на п»ять
років.

Згідно ч.1 ст.168 ЖК України, укладений на
визначений строк договір найму
жилого приміщення в будинку (квартирі),
що належить громадянинові на праві
приватної власності, припиняється
після закінчення цього строку, і його
може бути продовжено лише за угодою між
наймачем і наймодавцем.

Факт укладення між позивачем (
наймачем) і відповідачем ( наймодавцем )
договору найму спірного житла
підтверджується наявними у матеріалах
справи:

- довідкою з місця проживання про склад
сім»ї і прописку, виданою ЛКП «Граніт«
7.12.2013 року за № 2397, у якій зазначено, що
ОСОБА_2 проживає і зареєстрована у
спірній квартирі з 07.06.010 року в якості
наймача ( ас.73);

- ксерокопією договору житлового найму
від 21 жовтня 2006 року ( ас 32) , у якому
строк його дії не встановлено, а тому у
відповідності до вимог ч.1 ст.821 ЦК
України вважається, що цей договір
житлового найму вважається укладеним
на п»ять років, і, у відповідності до
вимог ч.1 ст.168 ЖК України, дія договору
житлового найму дія припинилася 21
жовтня 2011 року.

Посилання у оскаржуваному рішенні на
положення ст.ст.64 та 156 ЖК України
колегія суддів розглядає як зайве,
оскільки спір не стосувався житлового
приміщення державного чи громадського
житлового фонду і письмовими доказами
(договором житлового найму та
відомостями про реєстрацію)
спростовуються твердження позивача
про те, що вона поселилася і проживала в
спірному житловому приміщенні в якості
члена сім»ї власника житла.

Доводи апеляційної скарги про не
залучення судом першої інстанції до
участі в справі в якості третьої особи
органу опіки і піклування не
відповідають дійсності, оскільки
ухвалою судового засідання від 31.01. 2014
року до участі в справі було залучено
орган опіки і піклування (ас 57 ).

Зважаючи на те, що в судовому засіданні
19 березня 2014 року в суді першої
інстанції позивач не заявляла
клопотання про виклик свідка ОСОБА_5, і
не заявляла такого клопотання в суді
апеляційної інстанції, то доводи
позивача про те, що тим самим, суд
першої інстанції знехтував її правом
на справедливий захист своїх
інтересів, - не заслуговують на увагу.

Враховуючи те, що письмовими доказами у
справі встановлено факт проживання
позивача у спірній квартирі в якості
наймача, не можуть бути прийняті до
уваги і доводи апелянта щодо
протиправної поведінки відповідача,
яка була предметом розгляду органами
внутрішніх справ і наявність у суді
позову про поділ майна подружжя та
заяви про встановлення факту
проживання однією сім»ю з ОСОБА_3

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
пред»явлених в її інтересах. Відтак
оскаржуване рішення щодо ОСОБА_2
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги законності
і обґрунтованості оскаржуваного
рішення щодо ОСОБА_2 не спростовують,
тому апеляційну скаргу у
вищезазначеній частині належить
відхилити, рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Водночас колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення, в частині відмови
у задоволенні позовних вимог про
вселення малолітнього ОСОБА_4 у спірну
квартиру, ухвалено з порушенням норм
матеріального права.

Так, судом першої інстанції було
встановлено обставину перебування
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у родинних відносинах,
як батька з сином. Таким чином, житлові
правовідносини між ними врегульовані
ч.1 ст.156 ЖК України, згідно з якою, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За таких обставин, суд першої
інстанції повинен був застосувати
щодо малолітньої дитини ОСОБА_4
положення ч.1 ст.156 ЖК України і вселити
його у спірну квартиру, а не
обмежуватися висновком про те, що до
задоволення підлягають позовні вимоги
лише в частині зобов»язання ОСОБА_3 не
чинити перешкод у користуванні
спірною квартирою.

Зважаючи на вищенаведені
обставини у їх об»єктивній сукупності,
колегія суддів дійшла висновку про
наявність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про вселення малолітнього ОСОБА_4
у квартиру АДРЕСА_1 і ухвалення у цій
частині нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1, ч.2 ст.309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_2 в своїх інтересах-відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
малолітнього ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 19 березня 2014 року в
частині відмови у вселенні
малолітнього ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1
скасувати і ухвалити нове.

Вселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
квартиру АДРЕСА_1

В іншій частині рішення
Залізничного районного суду м .Львова
від 19 березня 2014 року залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий
Тропак О.В.

Судді
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.