Справа № 373/11/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2013 року
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд Київської області в складі:

головуючого судді Потоцького В.В.,

при секретарі Олійник Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Переяслав-Хмельницький
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 просить визнати за нею право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, а за відповідачем ОСОБА_2, -
право власності на решту 1/2 частину
спірної земельної ділянки, посилаючись
на те, що 11.09.2006 року відповідач оформив
державний акт серії ЯД №653808 на спірну
земельну ділянку, площею 0,1056 га.
Сторони розпочали будувати жилий
будинок та ряд господарських будівель
на вказаній земельній ділянці. На даний
час позивачка з неповнолітньою дочкою
проживають в даному будинку, не маючи
іншого житла. Але після завершення
будівництва відповідач категорично
відмовляється від реєстрації будинку.
Всі документи на земельну ділянку
оформлені на відповідача, але
комунальні платежі позивачка оплачує
сама. Незважаючи на це, відповідач
відключав у зимовий період позивачці
всі комунікації.

Позивачка та її представник позов
підтримали, посилаючись на те, що на час
приватизації, 11 вересня 2006 року, діяла
редакція Сімейного кодексу зі змінами
від 15 березня 2006 року, і лише з 13.06.2012
року земельні ділянки, отримані
внаслідок приватизації, є особистою
приватною власністю чоловіка (дружини)
і не є предметом поділу під час поділу
спільного сумісного майна подружжя. А
все, що стосується приватизованих
земель, квартир і будинків до 13.06.2012
року підлягають поділу між подружжям..

Відповідач та його представник позов
не визнали, посилаючись на те, що спірну
земельну ділянку відповідач отримав
безоплатно у власність шляхом
використання свого особистого права на
безоплатну передачу земельної ділянки
із земель державної та комунальної
власності в межах норм безплатної
приватизації і є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя.

Суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

03 серпня 2002 року між ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
шлюб. 18 грудня 2012 року рішенням
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
шлюб між сторонами був розірваний. Від
шлюбу сторони мають неповнолітню
дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
перебуває на утриманні матері і
проживає разом з нею. В період шлюбу
відповідачем була отримана земельна
ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, площею 0,1056 га,
яка розташована в АДРЕСА_1.

На підставі рішення
Переяслав-Хмельницької міської ради
Київської області №48-15-ХХІЛ
відповідачу ОСОБА_2 була передана у
власність земельна ділянка площею 0,1056
га по АДРЕСА_1 за рахунок земель
міськземфонду для будівництва
індивідуального житлового будинку.
Рішенням Переяслав-Хмельницької
міської ради Київської області від
19.04.2005 р. №105 була затверджена технічна
документація із землеустрою щодо
виготовлення державного акту на право
власності на земельну ділянку площею
0,1056 га по АДРЕСА_1 і, на підставі даного
рішення, 11 вересня 2006 року відповідач
отримав державний акт серії ЯД №653808 на
право власності на дану земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель.

Сторони розпочали будувати жилий
будинок та ряд господарських будівель
на вказаній земельній ділянці. На даний
час позивачка з неповнолітньою дочкою
проживають в даному будинку, не маючи
іншого житла. Але після завершення
будівництва відповідач категорично
відмовляється від реєстрації будинку.
Всі документи на земельну ділянку
оформлені на відповідача, але
комунальні платежі позивачка оплачує
сама.

Вказані обставини підтверджуються:
свідоцтвом про народження дитини;
свідоцтвом про шлюб; рішенням
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
про розірвання шлюбу; державним актом
на земельну ділянку; технічним
паспортом на будинок.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України,
майно набуте подружжям за час шлюбу є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно п. 1 ст. 60 СК України, майно набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що с об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частка майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 4 ст. 89 Земельного кодексу
України визначено, що співвласники
земельної ділянки, що перебуває у
спільній сумісній власності, мають
право на її поділ або на виділення її
частки.

У відповідності до вимог ст. 71 СК
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
подружжя не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Домовленості, щодо спірного майна між
сторонами не було досягнуто.

Статтею 63 Сімейного кодексу України
визначено, що при здійсненні подружжям
права спільної сумісної власності
дружини та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу
України, дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Статтями 68, 69 Сімейного кодексу України
встановлено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України,
майно набуте подружжям за час шлюбу є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

17 травня 2012 року Законом України «Про
внесення змін до Сімейного кодексу
України щодо майна, що є особистою
приватною власністю дружини,
чоловіка», були внесені зміни до
Сімейного кодексу України, а саме:
частина перша ст. 57 (майно, що є
особистою власністю приватною
власністю дружини, чоловіка) доповнена
пунктами 4 і 5 такого змісту:

4) житло, набуте нею/ним за час шлюбу
внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею/ним за
час шлюбу внаслідок приватизації
земельної ділянки, що перебувала у
її/його користуванні або одержана
внаслідок приватизації земельних
ділянок державних і комунальних
сільськогосподарських підприємств,
установ та організацій, або одержана із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених Земельним
кодексом України.

Закон набирає чинності з дня
наступного за днем його опублікування
(опубліковано 12.06.2012 року, офіційне
видання «Голос України»).

Позивачка посилається на те, що на час
приватизації, 11 вересня 2006 року, діяла
редакція Сімейного кодексу зі змінами
від 15 березня 2006 року, і лише з 13.06.2012
року земельні ділянки, отримані
внаслідок приватизації, є особистою
приватною власністю чоловіка (дружини)
і не є предметом поділу під час поділу
спільного сумісного майна подружжя. А
все, що стосується приватизованих
земель, квартир і будинків до 13.06.2012
року підлягають поділу між подружжям.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно зі частинами 1 та 2 ст. 5
Цивільного кодексу України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Проте, в період до і після приватизації
спірної земельної ділянки склалася
судова практика, згідно якої земельні
ділянки, отримані внаслідок
приватизації, є особистою приватною
власністю чоловіка (дружини) і не є
предметом поділу під час поділу
спільного сумісного майна подружжя

Згідно п. 18-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», відповідно до
положень статей 81, 116 Земельного
кодексу України, окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду. Якщо на
такій земельній ділянці знаходиться
будинок, будівля, споруда, що є спільною
сумісною власністю подружжя, то у разі
поділу будинку, будівлі, споруди між
подружжям та виділу конкретної частини
будинку, будівлі, споруди до особи, яка
не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку, будівлі, споруди у
відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до вимог ст. 81 Земельного
кодексу України, громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі, зокрема
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

Згідно ст. 116 Земельного кодексу
України, громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно
у власність громадян у межах норм,
визначених цим Кодексом, провадиться
один раз по кожному виду використання.
Земельні ділянки, які перебувають у
власності чи користуванні громадян або
юридичних осіб, передаються у
власність чи користування за рішенням
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування лише після
припинення права власності чи
користування ними в порядку,
визначеному законом.

Отже, спірну земельну ділянку
відповідач отримав безоплатно у
власність шляхом використання свого
особистого права на безоплатну
передачу земельної ділянки із земель
державної та комунальної власності в
межах норм безплатної приватизації в
порядку ст. 81, 116 Земельного кодексу
України на підставі рішення
Переяслав-Хмельницької міської ради.

Посилання позивача на те, що на спірній
земельній ділянці вони розпочали
будівництво не змінює порядок набуття
даної земельної ділянки, вона все одно
залишається набутою не подружжям за
спільні кошти, а шляхом використання
особистого права на приватизацію
землі.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України у своїх постановах від 15.02.2012 р.
(справа №6-98цс11) та від 22.02.2012 р. (справа
№6-99цс11) при вирішенні аналогічних
спорів зробили такі правові висновки:

1. Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

2. Одержана громадянином під час шлюбу
(у листопаді 2006 року) у власність на
підставі статей 81, 116 Земельного
кодексу України шляхом приватизації
земельна ділянка, незалежно від того,
що на ній подружжям розпочато
будівництво житлового будинку, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» і ст. 360-7
ЦПК України, сформульовані Верховним
Судом України за наслідками розгляду
заяв про перегляд судових рішень із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанцій одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах висновки є
обов'язкові для усіх судів України
правові позиції.

При таких обставинах, підстави для
визнання за позивачкою права власності
1/2 частину спірної земельної ділянки
відсутні, а тому її позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

На підставі ст.ст. 81; 116 Земельного
кодексу України, ст.ст. 60; 70; 71 Сімейного
кодексу України, ст. 368 Цивільного
кодексу України, керуючись ст.ст. 10; 11; 60;
209; 213; 214; 215; 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності 1/2 частину
земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через суд
першої інстанції. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дні отримання копії цього
рішення. В разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ: