Справа №487/5956/13-ц 07.05.2014 07.05.2014 07.05.2014
Провадження № 22ц/784/1392/14 Суддя
першої інстанції Корнешова Т.В.
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

7 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.І.,

при секретарі судового засідання
Богатирьовій В.А.,

за участю:

представника позивача Черняка Ю.В.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною
скаргою

ОСОБА_5

на рішення

Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 березня 2014 року

за позовом

публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»
(далі - банк, ПАТ «ПУМБ») до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості, звернення стягнення на
іпотечне майно, виселення,

В С Т А Н О В И Л
А:

У липні 2013 року банк звернувся з
позовом до ОСОБА_5 про стягнення з неї
заборгованості за кредитним договором,
та до неї і ОСОБА_3 про звернення
стягнення на іпотечне майно і
виселення.

Під час розгляду спору позивач уточнив
позовні вимоги про звернення стягнення
на майно та просив виселити із
іпотечної квартири разом з
відповідачами їх неповнолітню доньку
ОСОБА_7

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 березня 2014 року позво
задоволено частково. На користь банку з
ОСОБА_5, стягнуто 38848,15 доларів США в
погашення за кредитним договором №6906524
від 3 жовтня 2008 року заборгованості
станом на 4 липня 2013 року, яка становить:
за кредитом 28517,38 доларів США, по
відсоткам -10330,77 доларів США, 20000 грн.
пені, а також 3304 грн. на відшкодування
судових витрат. В решті вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду в частині
задоволених позовних вимог та
відмовити в їх задоволенні. На думку
апелянта, суд в порушення закону не
застосував строк позовної давності до
вимог, які пред'явлені за межами
трирічного строку до часу звернення до
суду, тобто за період з березня по
липень 2010 року, а також неправильно і
без врахування позовної давності
нарахував пеню. Крім того, суд не
прийняв зустрічну позовну заяву щодо
недійсності довіреності, на підставі
якої діяла особа, що подавала позов до
суду.

Представник позивача, заперечуючи
проти задоволення апеляційної скарги,
просить залишити рішення суду без змін.

Колегія суддів з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами в
межах доводів апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 3
жовтня 2008 року між банком, на той час
закритим акціонерним товариством, та
ОСОБА_5 укладено кредитний договір
№6906524 за яким відповідачка отримала 30
000 доларів США кредиту під 18% річних та
зобов'язалася повертати кредит
щомісячно разом з нарахованими
відсотками до 3 жовтня 2018 року (а.с.53-61).
Договором передбачалася сплата
одноразової комісії (п.2.1.5). Відсотки
повинні були сплачуватися в строки та
порядку, передбаченому ст. 3 договору та
графіком, закріпленим в додатку № 1 до
договору.

Відповідальність за порушення
зобов'язань визначалася ст. 5 договору.
В тому числі п.5.2 за порушення умов
сплати кредиту та відсотків за його
користування передбачена сплата пені в
розмірі подвійної облікової ставки
національного банку України, що діяла у
відповідний період, від суми
прострочених виконанням зобов'язань за
кожний день прострочення.

Також в день укладення договору
сторонами був підписаний додаток № 1 до
договору, який встановлював графік
повернення кредиту та сплату відсотків
за користування кредитом ( а.с. 58 -61).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 3 жовтня 2008 року
між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено
іпотечний договір за яким вказані
особи передали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.

В наступному між банком та ОСОБА_5 тричі
укладалися додаткові угоди до
кредитного договору, а саме додаткова
угода № 7399972 від 9 лютого 2009 року,
додаткова угода № 7739873 від 19 червня 2009
року та додаткова угода від 9 жовтня 2009
року № 8171263. Додатковими угодами
встановлювалися графіки погашення
кредиту та відсотків за його
користування, в тому числі
збільшувався розмір щомісячних виплат
кредиту.

Отримавши кредит ОСОБА_5 в повному
обсязі та в обумовлені договором
строки кредит не сплачувала. У зв'язку
з чим, 18 жовтня 2010 року банк направив на
адресу ОСОБА_5 вимогу про дострокове
повернення кредиту разом з поточною
заборгованістю та відсотками за його
користування станом на 18 жовтня 2010 року
(а.с. 62). Проте, відповідачка
заборгованості в повному обсязі не
погасила. У зв'язку з чим, позивач
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитом.
При цьому позивач просив стягнути
поточну заборгованість за кредитом за
період з 2 березня 2010 року по 4 липня 2013
року, відсотки за користування
кредитом за період з 23 липня 2011 року по
4 липня 2013 року та пеню з 4 серпня 2012 року
по 4 липня 2013 року.

Встановивши зазначене, суд у
відповідності до вимог ст.ст. 512, 514, 526,
1048, 1054, 1050, 554 ЦК України дійшов
обґрунтованого висновку про стягнення
кредиту (поточної заборгованості та
того, що підлягає поверненню
достроково), відсотків за його
користування і пені.

Суд відмовив в зверненні стягнення на
майно та виселення у зв'язку з
недотриманням банку процедури
попередження про виселення. Рішення в
цій частині не оскаржено. Не оскаржено
рішення і з підстав зменшення пені, яку
суд стягнув з відповідачки ОСОБА_5 на
користь банку.

Погоджуючись з висновками суду щодо
стягнення заборгованості за кредитним
договором з відповідачки, колегія
суддів вважає, що суд безпідставно не
застосував строків позовної давності
за вимогами про стягнення щомісячних
платежів по сплаті кредиту, про що в
письмовому клопотанні та суді просив
представник відповідача, діючи від
його імені.

Як зазначено в правовій позиції, яка
викладена в постанові Верховного Суду
України у справі № 6-116 цс 13, відповідно
до ст. 261 ЦК України початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

У разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Банк звернувся з позовом до суду 11
липня 2013 року, нарахувавши поточну
щомісячну заборгованість за кредитом
частково поза межами строків позовної
давності, а саме за період 2 березня 2010
року по липень 2010 року в розмірі 1356,51
долар США.

На зазначені обставини суд уваги не
звернув, тоді як вони дають підстави
для зменшення суми кредиту, який
підлягає стягненню.

Разом з тим відсотки за користування
кредитом розраховані за інший період,
що охоплюється загальними строками
позовної давності. Щодо пені, то вона
нарахована за рік, в межах
спеціального строку позовної давності
встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Враховуючи викладене колегія судів
вважає, що рішення суду у відповідності
до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині
визначення загальної суми кредиту та
відсотків за його користування та
розміру судових витрат слід змінити,
зменшивши загальну суму розміру
заборгованості по кредиту та
відсотками з 38848,15 доларів США до
37491,64 доларів США, а розмір кредиту як
складової вказаної суми з 28517,38
доларів США до 27160,87 доларів США.

Щодо судових витрат, то їх слід
розподілити у відповідності до ст.ст.
88,89 ЦПК України, виходячи з розміру
задоволених позовних вимог та
сплачених витрат при подачі позову.
Загальна сума стягнення в перерахунку
на гривню складає 319558 грн. 20 коп. Отже
сума судового збору яка підлягає
поверненню банку складає 3195 грн. 58 коп.
Однак банк не оплатив вимоги про
виселення відповідачів з квартири, в
задоволенні яких йому було відмовлено.
У зв'язку з чим з нього на користь
держави підлягає стягненню 114 грн. 70
коп.

В інший частині рішення слід залишити
без змін.

Доводи в апеляційній скарзі щодо
неправильного розрахунку щомісячних
платежів є безпідставними.

Так, сума заборгованості за кредитним
договором та розрахунок
заборгованості за кредитним договором
були розраховані з урахуванням трьох
додаткових угод до кредитного
договору, про які йшлося вище. Тому
відсотки за користування кредитом та
пеня розрахована також з урахуванням
основної та додаткової угоди щодо
отримання кредиту.

Невірність розрахунків за такими
умовами договору апелянтом не
спростовано.

Щодо відсотків за користування
кредитом та пені, то вони як вказано
вище, розраховані в межах строків
позовної давності.

Позивач, виходячи з умов договору та
положень ЦК України, не позбавлений
права пред'явлення вимог дострокового
повернення кредиту. Є безпідставними
твердження відповідачки в апеляційній
скарзі про те, що з неї може бути
стягнута лише поточна заборгованість
за кредитним договором внаслідок того,
що банк не повідомив її про
заборгованість та не дотримався
процедури пред'явлення досудової
вимоги.

Положення ст.ст. 3.3.7, 3.5.8 кредитного
договору в яких йдеться про визначення
строку повернення кредиту таким що
настав, та обов'язок позичальника
достроково повернути кредит у випадку
отримання ним претензій щодо його
повернення, не позбавляє позивача
права примусово звернутися до суду з
позовом про дострокове повернення
кредиту, як це визначено 1050 ЦК України.

Інші доводи в апеляційній скарзі не
спростовують вказаних висновків.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 18 березня 2014 року в
частині визначення загальної суми
кредиту, процентів за його
користування, а також розподілу
судових витрат змінити.

Зменшивши загальну суму розміру
заборгованості яка підлягає стягненню
з ОСОБА_5 на користь публічного
акціонерного товариства «Перший
Український Міжнародний Банк» за
кредитним договором №6906524 від 30 жовтня
2008 року з додатковими угодами до нього
від 9 лютого 2009 року № 7399972, від 19
червня 2009 року № 7739873 та від 9 жовтня
2009 року № 8171263 з 38848,15 доларів США до
37491,64 доларів США доларів США, а розмір
кредиту як складової вказаної суми з
28517,38 доларів США 27160,87 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
публічного акціонерного товариства
«Перший Український Міжнародний Банк»
3195 грн. 58 коп. судового збору.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Перший Український
Міжнародний Банк» на користь держави 114
грн. 70 коп. судового збору.

В інший частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду
України.

Головуючий:

Судді: