Ухвала

іменем україни

21 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Володарського районного суду
Київської області від 12 вересня 2013
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 12 лютого 2014 року,

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договорами позики в сумі
4 598 772,02 грн, із яких: 3 032 234,50 грн основний
борг, 399 491,39 грн інфляційні витрати, 1 167
046,73 грн проценти за угодами, судовий
збір в сумі 3 442 грн та стягнення
завданої моральної (немайнової) шкоду
в сумі 500 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 30
жовтня 2008 року, 7 березня 2011 року, 20
травня 2011 року, 20 червня 2011 року, 19
липня 2011 року, 13 червня 2012 року, 20 червня
2012 року він уклав із ОСОБА_4 договори
позики.

Посилаючись на те, що по закінченню
строку відповідач борг не повернув, він
звернувся до суду за захистом
порушеного права.

Рішенням Володарського районного суду
Київської області від 12 вересня 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договорами позики в
сумі 4 390 322,62 грн, із яких: 2 823 784,50 грн
основний борг, 399 491,39 грн інфляційні
витрати, 1 167 046,73 грн проценти за угодами
та судовий збір в сумі 3 441 грн, а всього
стягнуто 4 393 763,62 грн.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року
рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
інфляційні витрати в сумі 11 113,49 грн. У
іншій частині рішення місцевого суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про стягнення зі
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму
основного боргу та проценти за угодами
позики, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив із того, що між сторонами
виникли договірні правовідносини,
невиконання яких тягне настання
наслідків, установлених законом або
договором.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Судами встановлено, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було укладено наступні договори
позики:

30 жовтня 2008 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4
220 000 доларів США на термін до 30
жовтня, рік не зазначено, під 1% місячних
(а.с. 5);

17 березня 2011 року ОСОБА_3 позичив
ОСОБА_4 422 420 грн до 30 жовтня, рік не
зазначено, під 2% місячних(а.с.6);

20 травня 2011 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4
432 550 грн до 30 жовтня, рік не
зазначено, під 2% місячних (а.с.7);

20 червня 2011 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 9
050 доларів США до 30 грудня 2011 року під 1%
місячних (а.с.8);

19 липня 2011 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 288
260 грн до 30 грудня 2011 року під 2%
місячних (а.с.9);

13 червня 2012 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4
15 000 грн до 30 липня 2012 року (а.с. 10);

20 червня 2012 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4
10 000 грн (а.с. 11);

договір позики, який не містить дати та
згідно якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 33 895
грн. Даний договір не містить
відомостей щодо строку повернення
боргу та процентів за його
користування (а.с. 12).

Матеріали справи не містять оригінали
даних розписок.

У пунктах 11,14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» роз'яснено, що у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). У разі
пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземній валюті суду
слід у мотивувальній частині рішення
навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення.

Проте суди нижчих інстанцій у
порушення положень статей 212-214
ЦПК України на вказане уваги не
звернули та задовольняючи позов про
стягнення процентів не врахували, що
договір позики від 20 травня 2011 року
не містить дати повернення боргу,
оскільки проценти за договорами позики
можуть сплачуватися позикодавцем у
будь-якому погодженому сторонами
порядку (у тому числі й одноразово), а
якщо такий порядок сторонами не
визначений, проценти мають
сплачуватися щомісяця до дня
фактичного повернення грошового боргу.

Крім того, суд не з'ясував дату
укладення розписки на суму 33 895 грн та
не встановив строку повернення даного
боргу, оскільки якщо договором не
встановлений строк повернення позики,
позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Тобто поза увагою суду залишилося те,
що стягнення процентів за договором
позики може мати місце лише в межах
строку договору.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині стягнення інфляційних
витрат, апеляційний суд вірно
керувався нормами ч. 2 ст. 625 ЦК
України про неможливість стягнення
інфляційних витрат, проте не встановив
час прострочення за кожною розпискою
окремо.

Крім того, суд не звернув уваги, що
договір позики від 30 жовтня 2008 року
не містить рік, коли ОСОБА_4 має
повернути борг за даною розпискою
(а.с.5).

Стягуючи інфляційні витрат за
розпискою від 20 червня 2012 року, суд не
врахував, що в ній відсутні дані, коли
саме боржник має повернути борг (а.с.11).

Установлення даних обставин має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Оскільки при вирішенні спору судами
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Володарського районного суду
Київської області від 12 вересня 2013
року та рішення апеляційного суду
Київської області від 12 лютого 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська