АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7317/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ушакова Н. Є. Доповідач -
Черненкова Л.А.Категорія 20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Гасановій
С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Васильківського районного
суду Дніпропетровської області від 02
липня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору
дійсним та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И
Л А:

02 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищевказаним позовом, за яким
просила суд визнати дійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 02.08.2005 року між нею
та відповідачем ОСОБА_2; визнати за нею
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1. В обґрунтування позову
позивач посилалась на те, що влітку 2005
року відповідач ОСОБА_2 запропонував їй
придбати житловий будинок
розташований по АДРЕСА_1. Погодившись
на пропозицію відповідача, вона
оглянула приміщення та за обоюдною
згодою з відповідачем вони визначили
суму продажу - 3000 грн. Після цього, 02
серпня 2005 року відповідач передав їй
довідки з Васильківського РЕМ та
Васильківського УЕГГ про відсутність
заборгованості по комунальним
платежам. В той же день вона передала
відповідачу обумовлені 3000 грн., а
відповідач видав їй розписку, та
пообіцяв нотаріально посвідчити
правочин, як спадкоємець після смерті
своєї бабусі - ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2005 року відповідач
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору про
купівлю-продаж будинку, в якому вона
проживає на теперішній час разом зі
своєю сім`єю. Посилаючись, як на правове
обґрунтування на ст. 220 Цивільного
кодексу України.

Рішенням Васильківського районного
суду Дніпропетровської області від 02
липня 2014 року ухвалено: позов ОСОБА_4-
задовольнити; визнати дійсним договір
купівлі -продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 02 серпня 2005 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_4
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, який складається з: А1-житловий
будинок; Б1-літня кухня; б1-сарай;
Д1-сарай; Е1-літній душ; К1-вбиральня;
П1-погріб; №1-паркан; №3-колодязь;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судовий збір в розмірі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, постановити
нове рішення, яким позивачу відмовити
в задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги
в її межах та межах позовних вимог,
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
необхідно задовольнити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що згідно
технічного паспорту на індивідуальний
житловий будинок розташований по
АДРЕСА_1 виданого 16.09.2005 року КП
"Синельниківське міжміське бюро
технічної інвентаризації вбачається,
що власником домоволодіння
зареєстрована ОСОБА_5 ( в цілому, розмір
частки власності -1) . Домоволодіння
складається : А1- житлового будинку;
Б1-літньої кухні;б1- сараю;Д1-сараю;
Е1-літнього душу; К1-вбиральні;
П1-погріба; №1-паркана; №3-колодязя. З
державного акту на право приватної
власності на землю серія ІІ-ДП №070465 від
09 квітня 2003 року вбачається, що ОСОБА_5,
яка мешкає в АДРЕСА_1 на підставі
рішення виконкому Васильківської
селищної ради народних депутатів №142
від 02 вересня 1998 року передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,1796 га в межах згідно з планом.
Земельна ділянка розташована на
території АДРЕСА_1. Землю передано для
будівництва та обслуговування
житлового будинку 0,150 га, ведення
особистого селянського господарства
0,0296га. Акт зареєстровано в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за №3430. З
свідоцтв про смерть серії НОМЕР_1 та
серії НОМЕР_2 виданих відділом
реєстрації актів громадянського стану
Васильківського районного управління
юстиції Дніпропетровської області
вбачається, що власниця будинку ОСОБА_5,
померла ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_6 (син
спадкодавця ОСОБА_5) помер ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно свідоцтва про народження
відповідач ОСОБА_2,1980 року народження, є
сином померлого ОСОБА_6 та онуком
ОСОБА_5 Згідно довідки державного
нотаріуса від 01 липня 2014 року , та
інформаційної довідки зі спадкового
реєстру, після смерті ОСОБА_5 спадкова
справа в Васильківській державній
нотаріальній конторі не відкривалась,
спадкоємці не звертались. Згідно
розписки від 02.08.2005 року відповідач
ОСОБА_2 вказував: «Я, ОСОБА_7, взял сумму
в размере 3000 грн (три тысячи гривен) за
дом по АДРЕСА_1 и обязуюсь его продать
ОСОБА_4». Як вбачається з довідки
виданої виконавчим комітетом
Васильківської селищної ради,
Васильківського району,
Дніпропетровської області від 17.01.2014
року - ОСОБА_4, 1961 року народження,
дійсно є жителькою АДРЕСА_1, фактично
проживає з квітня 2005 року сім'єю : син
ОСОБА_8,1979 року народження; син
ОСОБА_9,1985 року народження; мати
ОСОБА_10,1936 року народження. Суд вважає,
що має місце факт ухилення відповідача
від нотаріального посвідчення
правочину з 2005 року, про що свідчить
розписка від 02.08.2005 року. Оскільки умови
договору від 02.08.2005 року сторони
виконали у повному обсязі за
виключенням нотаріального посвідчення
договору, на підставі норм Цивільного
кодексу, суд вважає за необхідне
визнати за позивачем права власності
на домоволодіння АДРЕСА_1.

Судова колегія вважає рішення суду
першої інстанції незаконним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, - за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно(товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У відповідності до ч.5 ст. 656 ЦК України
особливості купівлі-продажу окремих
видів майна можуть встановлюватися
законом.

У відповідності до ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу, зокрема,
житлового будинку, квартири
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
зазначені вимоги закону застосував
неправильно, тому, що не враховував, що
норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
й державній реєстрації, оскільки
момент вчинення таких правочинів
відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони не є укладеними й не
створюють прав та обов'язків для
сторін.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Виходячи зі змісту ст. ст. 218, 220 ЦК
України, недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
робить такий правочин нікчемним, якщо
він відповідно до чинного
законодавства підлягає обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в постанові
від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначено в ч.8 - згідно із статтями 210 та
640 ЦК не є вчиненим правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації; ч. 13 - з підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, судам необхідно враховувати,
що норма частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін. При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину. У зв'язку з недодержанням
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину договір може
бути визнано дійсним лише з підстав,
встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші
вимоги щодо визнання договорів
дійсними, в тому числі заявлені в
зустрічному позові у справах про
визнання договорів недійсними, не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів.
Такі позови не підлягають задоволенню.

При розгляді справи судом першої
інстанції наведені вище норми закону
та роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України не враховані.

В матеріалах справи відсутні докази
належності відповідачу на праві
власності житлового будинку АДРЕСА_1, а
таким чином, судом першої інстанції не
з'ясовано право відповідача на продаж
спірного житлового будинку з
господарчими будівлями, а відтак
підстави для визнання правочину
договору купівлі-продажу житлового
будинку дійсним.

З огляду на наведене, суд не мав
законних підстав для визнання угоди
дійсною та визнання за позивачем права
власності на нерухоме майно.

Судова колегія вважає, що рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову, оскільки підстав
для задоволення позову не має з огляду
на вищезазначені вимоги закону та
обставини справи.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо
суд апеляційної інстанції ухвалює нове
рішення то відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Зважаючи на те, що судова колегія
відмовила у задоволенні позовних
вимог, то понесені позивачем судові
витрати їй не компенсуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316,
ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Васильківського районного
суду Дніпропетровської області від 02
липня 2014 року - скасувати з ухваленням
нового рішення.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
договору дійсним та визнання права
власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді