Єдиний унікальний номер 254/489/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/5484/2014
Головуючий у 1 інстанції: Реброва С.О.
Доповідач: Мальований Ю.М.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого Мальованого Ю.М.,

суддів Новосядлої В.М., Солодовник
О.Ф .,

при секретарі: Козаку І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Будьонівського районного суду міста
Донецька від 23 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності, поділ
спільного майна подружжя, -

В С Т
А Н О В И В:

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, уточнивши
який просила суд розірвати шлюб між
сторонами та поділити спільне майно,
визнавши за нею право власності на 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, а також
виділити автомобіль HYUNDAY GETZ 2008 року
випуску, № кузову НОМЕР_6 (надалі HYUNDAY GETZ
), залишивши відповідачу автомобіль
HYUNDAY SANTA FE, 2009 року випуску, № кузову
НОМЕР_5 (надалі HYUNDAY SANTA FE ) та автомобіль
MITSUBISHI LANСER, 2004 року випуску, № кузову
НОМЕР_7 (надалі MITSUBISHI LANСER), стягнувши з
ОСОБА_3 на її користь грошову
компенсацію за різницю вартості
розподілених транспортних засобів у
розмірі 118 348 грн. 50 коп.

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з
зустрічною позовною заявою, просив
визнати за ним право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_2 та автомобіль HYUNDAY SANTA FE,
виділивши ОСОБА_2 автомобіль HYUNDAY GETZ та
стягнувши з неї на його користь суму
грошової компенсації за цей автомобіль
в розмірі 35 251 грн. 50 коп.

Під час розгляду справи судом
представник ОСОБА_2 звернувся до суду з
заявою про роз'єднання позовних вимог.

Ухвалою Будьонівського районного суду
міста Донецька від 18 грудня 2012 року
клопотання представника позивачки
задоволено. Вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3
щодо поділу майна подружжя виділені в
самостійне провадження.

Рішенням Будьонівського районного
суду міста Донецька від 23 травня 2014
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя задоволено
частково. За позивачкою визнано право
власності на автомобільGETZ, в іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права власності, поділ
спільного майна подружжя задоволено у
повному обсязі. За ОСОБА_3 визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_3, а також
визнано право власності на автомобіль
HYUNDAY SANTA FE. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
стягнута 1/2 частина вартості
автомобіляGETZ у розмірі 35 251 грн. 50 коп.
та судові витрати у сумі 680 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1,
в інтересах якої діє представник
ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати,
постановити нове рішення, яким
задовольнити у повному обсязі заявлені
нею позовні вимоги.

Апелянт посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального закону.

В судовому засіданні
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і в межах
оскаржуваної частини рішення, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відносини між подружжям, що
виникли до 1 січня 2004 року, регулюються
Кодексом про шлюб та сім'ю України. До
відносин подружжя, що виникли після 1
січня 2004 року, застосовується СК
України.

Так, відповідно до статті 22 КпШС
України, статті 60 СК України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
27 березня 1998 року (а.с. 3).

В період шлюбу 14 травня 1998 року
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу
придбав квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 98).

Також в період шлюбу сторін були
придбані автомобіль MITSUBISHI LANСER,
автомобіль HYUNDAY GETZ та автомобіль HYUNDAY
SANTA FE та (а.с. 106, 120, 166).

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги про поділ майна подружжя в
частині визнання права власності на 1/2
частину спірної квартири, залишення за
нею автомобіля GETZ та стягнення
грошової компенсації за різницю
вартості розподілених транспортних
засобів у розмірі 118 348 грн. 50 коп.,
ОСОБА_1 виходила з того, що спірне майно
було придбана під час шлюбу між
сторонами.

Задовольняючи первинний позов
частково, а зустрічний позов
задовольняючи у повному обсязі, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира була придбана за
особисті кошти ОСОБА_3, які не були
коштами сімейного бюджету.

Суд також визнав за ОСОБА_3
право власності на автомобіль HYUNDAY SANTA FE
з огляду на те, що матеріалами справи
доведено той факт, що вказаний
автомобіль він придбав за кошти, які
йому подарувала донька ОСОБА_6, що
підтверджується договором дарування
від 30 вересня 2009 року.

Апеляційний суд погоджується з
таким висновком суду, оскільки він не
суперечить закону та ґрунтується на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 69 СК
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (частина 1 статті 70 СК
України)..

Згідно з пунктами 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (частина 4
статті 65 СК України).

Відповідно до статті 28 КпШС
України, частин 6, 7 статті 57 СК України
суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин. Якщо у
придбання майна вкладені крім спільних
коштів і кошти, що належали одному з
подружжя, то частка у цьому майні,
відповідно до розміру внеску, є його
особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК
України, суд розглядає справу в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмету спору на
власний розсуд, зобов'язана надати усі
наявні у неї докази та довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Із матеріалів справи вбачається,
що 15 лютого 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
було укладено договір позики на суму 20
000 грн. з метою купівлі квартири на
строк до 31 грудня 2010 року (а.с. 97).

Рішенням Будьонівського районного
суду міста Донецька від 18 грудня 2012
року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, інфляційних втрат та
процентів за користування чужими
коштами задоволено у повному обсязі. З
відповідача на користь позивача
стягнуті грошові кошти, отримані у
якості позики на придбання квартири у
сумі 20 000 грн., інфляційні втрати у сумі
900 грн. та три відсотки річних у розмірі
951 грн. 78 коп. (а.с. 137-139). Ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 19 лютого 2013 року вказане рішення
залишено без змін (а.с. 140-142).

Відповідно до договору дарування
грошових коштів від 30 вересня 2009 року
ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_3 грошові кошти
у сумі 275 000 грн. Пунктом 6 вказаного
договору передбачено, що нотаріальне
його посвідчення має відбутися
протягом одного місяця з дня
підписання договору. З пояснень
відповідача ОСОБА_3 ці кошти були ним
витрачені на придбання автомобіля HYUNDAY
SANTA FE (а.с. 105).

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 02 квітня 2014 рок скасовано
рішення Будьонівського районного суду
міста Донецька від 17 липня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
третя особа ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування і
стягнення грошових коштів та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
третя особа ОСОБА_2 про визнання
договору дарування грошових коштів
дійсним, та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні первинного та
зустрічного позовів з тих підстав, що у
відповідності до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним , якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (а.с.191-193).

Суд першої інстанції на підставі
наявних у матеріалах справи доказів,
пояснень сторін та свідків встановив,
що ОСОБА_3 до укладення 27 березня 1998
року шлюбу з ОСОБА_2 мав у наявності
грошові кошти для придбання спірної
квартири, оформлення купівлі-продажу
якої 14 травня 1998 року відбулося після
реєстрації шлюбу між сторонами.

Перед купівлею 10 жовтня 2009 року
спірного автомобілю HYUNDAY SANTA FE, ОСОБА_3
мав у розпорядженні особисті грошові
кошти у сумі 275 000 грн., що
підтверджується договором дарування
грошових коштів від 30 вересня 2009 року
та не спростовано судовим розглядом
справи про оскарження цього договору
дарування.

Серед доводів апеляційної скарги
зазначено, що частина грошових коштів
на придбання спірної квартири були
передані родичами позивачки і ці гроші
утримувалися головою родини ОСОБА_3
Крім того, сторони проживали однією
сім'єю з 1995 року і якщо кошти і були
запозичені, то вони запозичалися в
інтересах спільної родини сторін.

Однак, належних та допустимих доказів
на підтвердження вказаних обставин
апелянт суду першої інстанції не
надала. Не було надано таких доказів і
апеляційному суду.

Оскільки, як вже зазначалося, питання
щодо поділу спірного майна є предметом
спору, що розглядається на підставі
встановлених обставин і наданих
сторонами доказів, колегія суддів
вважає, що підстави для визнання права
особистої власності на 1/2 частини
квартири АДРЕСА_3, а також на спірний
автомобіль HYUNDAY SANTA FE за ОСОБА_2
відсутні.

За таких обставин рішення суду в
частині відмови у визнанні за ОСОБА_2
права особистої власності на1/2 частини
квартири АДРЕСА_3, а також на спірний
автомобіль HYUNDAY SANTA FE є обґрунтованим та
таким, що ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права

Рішення суду про визнання за
ОСОБА_3 права власності на спірну
квартири та автомобіль HYUNDAY SANTA FE
відповідає обставинам справи та
вимогам закону, оскільки матеріали
справи містять докази на те, що грошові
кошти, що були витрачені на придбання
вказаного майна, не належали до
об'єкту спільної сумісної власності
подружжя, були отримані ним
відповідно до договору позики та
договору дарування (т. 1 а.с. 97, 105 ).

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи в цій частині, дав їм
належну правову оцінку. Рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним
доказам, обставинам справи і підстав
для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

Рішення суду першої інстанції в
частині визнання права власності
ОСОБА_2 на автомобіль HYUNDAY GETZ позивачкою
не оскаржується, оскільки вона просила
суд першої інстанції передати цей
автомобіль у її власність.

Вирішуючи питання про розподіл між
сторонами автомобілю HYUNDAY GETZ, суд
першої інстанції, передаючи його у
власність позивачки, стягнув з неї на
користь відповідача 35 251 грн. 50 коп.

Вказаний висновок суду є правильним і
відповідає вимогам матеріального
права.

Що стосується рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про відмову у
розподілу автомобіля MITSUBISHI LANСER, то
апеляційний суд виходить із
наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що
вказаний автомобіль також був
придбаний сторонами у період шлюбу.

Відповідач заперечував проти
розподілу цього автомобіля,
посилаючись на те, що вказаний
автомобіль був проданий ним за згодою
позивачки у 2007 році.

На підтвердження цієї обставини ним
були надані 2 довіреності (2007 та 2010
років) на розпорядження цим
автомобілем на ім'я ОСОБА_8 строком на
три роки, посвідчені приватними
нотаріусами Донецького міського
нотаріального округу відповідно 24
липня 2007 року ОСОБА_9 та 21 липня 2010 року
ОСОБА_10 (а.с. 111,112), а також надана
розписка від 24 липня 2007 року, згідно
якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_8 гроші у
розмірі 13 700 доларів США за продаж
автомобілю MITSUBISHI LANSER (а.с. 135).

Згідно із інформацією управління
державної автоінспекції ВРЕВ ДАІ з
обслуговування Ворошиловського,
Будьонівського та Ленінського районів
міста Донецька, автомобіль MITSUBISHI LANСER
було знято з обліку для реалізації за
дорученням 16 листопада 2012 року (а.с. 166).

Відповідно до довідки-рахунку № 785273
від 04 грудня 2012 року вартість
автомобіля становила 51 800 грн. (а.с. 231).

На час ухвалення судом першої
інстанції рішення право власності на
цей автомобіль було переоформлене 04
грудня 2012 року на ОСОБА_11 (а.с. 233).

Аналіз вказаних документів дає
підстави вважати, що вказаний
автомобіль ОСОБА_3 був проданий саме 04
грудня 2012 року.

Із копії рішення Будьонівського
районного суду м. Донецька від 18 грудня
2012 року про розірвання шлюбу
вбачається, що шлюбні відносини між
сторонами були припинені у липні 2012
року, а автомобіль MITSUBISHI LANСER був
проданий відповідачем у грудні 2012 року,
тобто після припинення між сторонами
шлюбних відносин, а не під час
спільного проживання, як заявляв
відповідач, оскільки довіреності на
розпорядження автомобілем не є
правочином щодо його відчуження.

Апеляційний суд також не приймає до
уваги розписку від 24 липня 2007 року,
згідно якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_8
гроші у розмірі 13 700 доларів США за
продаж автомобілю MITSUBISHI LANSER, оскільки в
матеріалах справи є офіційна
інформація про дату зняття вказаного
автомобілю з обліку для реалізації
(а.с. 166). Крім того, вказана розписка не є
належним і відповідним доказом щодо
продажу автомобіля, оскільки
законодавством України визначений
порядок відчуження транспортних
засобів.

Виходячи із встановлених обставин,
наданих сторонами доказів та вимог
закону рішення суду першої інстанції в
частині розподілу автомобіля MITSUBISHI
LANСER не відповідає фактичним
обставинам по справі, що у
відповідності до пункту 3 частини 1
статті 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції в цій частині і ухвалення
нового рішення про стягнення з
відповідача на користь позивачки 1/2
частини грошових коштів, отриманих ним
від продажу цього автомобіля, що
складає 25 900 грн., з вищенаведених
підстав.

Судом першої інстанції було стягнуто з
позивачки на користь відповідача
вартість 1/2 частини автомобіля HYUNDAY GETZ
у розмірі 35 251 грн. 50 коп.

З відповідача ОСОБА_3 на користь
позивач ОСОБА_1 підлягає стягненню 1/2
частина грошових коштів, отриманих ним
від продажу автомобіля MITSUBISHI LANСER у
розмірі 25 900 грн.

В зв'язку із різницею у вартості
присудженого майна подружжя з
позивачки на користь відповідача
повинно бути стягнуто 9 351 грн. 50 коп.( 35
251, 50 - 25 900).

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану
її представником ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Будьонівського районного
суду міста Донецька від 23 травня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову про розподіл автомобіля марки
MITSUBISHI LANСER, 2004 року випуску скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
індивідуальний податковий номер
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, індивідуальний
податковий номер НОМЕР_2, грошові
кошти у сумі 9 351 (дев'ять тисяч триста
п'ятдесят одну) грн. 50 коп.

В решті рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.