Сколівський районний суд Львівської
Справа № 453/350/14-ц
№
провадження 2/453/216/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2014 року Сколівський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді
Микитина В.Я.;

з участю секретаря Корнута
Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Сколе
Львівської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Лавочненської
сільської ради Сколівського району
Львівської області, з участю третьої
особи - ОСОБА_2 про поновлення позовної
давності, визнання права власності на ?
частину житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд як на майно, набуте
під час проживання у шлюбі і позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Лавочненської
сільської ради Сколівського району
Львівської області про визнання права
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
у порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 12.03.2014 року в особі
належним чином уповноваженого
представника за довіреністю ОСОБА_3
звернулася в суд із позовною заявою, в
якій просить визнати за нею право
власності на ? частину житлового
будинку та господарських будівель і
споруд (? домоволодіння), розташованого
у АДРЕСА_1 як на майно, набуте за час
проживання у шлюбі. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що
вона разом із нині покійним дружиною
колишнім чоловіком ОСОБА_4, починаючи з
1987 року і до липня 1999 року проживали у
АДРЕСА_2 у зареєстрованому шлюбі. За час
перебування у шлюбі вони збудували
вказаний вище житловий будинок за
спільні кошти. У кінці 2013 року їй стало
відомо про смерть свого колишнього
чоловіка, який раптово помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тернавка Сколівського
району Львівської області. Враховуючи
її проживання починаючи з 2002 року на
території Російської Федерації, вона,
дізнавшись про смерть колишнього
чоловіка, одразу ж вирішила звернутися
до суду із даним позовом про оформлення
своїх прав на половину спірного
домоволодіння, як на майно, набуте за
час шлюбу, а, відтак, пропустила строк
позовної давності з поважних причин.
Тому, просить поновити їй строк
звернення до суду з позовними вимогами
про визнання права власності на ?
частину житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд як на майно, набуте
під час проживання у шлюбі, після чого
захистити її право належним чином.

Третя особа із самостійними вимогами
на предмет спору ОСОБА_2 13.05.2014 року в
особі належним чином уповноваженого
представника за довіреністю ОСОБА_5
звернулася в суд із позовною заявою, в
якій просить визнати за нею право
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами в
цілому (домоволодіння), розташований у
АДРЕСА_1 у порядку спадкування за
законом після смерті двоюрідного брата
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. В
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що вона є двоюрідною
сестрою покійного ОСОБА_4 і, таким
чином, являється спадкоємцем п'ятої
черги за законом, оскільки інших
родичів у останнього не було. Відтак,
після смерті двоюрідного брата ОСОБА_4
вона являється одним із спадкоємців
прав та обов'язків останнього за
законом п'ятої черги, оскільки заповіту
брат не складав. На даний час вона має
намір оформити спадщину після смерті
двоюрідного брата, однак зробити цього
не може, оскільки відсутній
відповідний правовстановлюючий
документ на вказаний вище житловий
будинок. Крім того, на частину цього
домоволодіння претендує колишня
дружина ОСОБА_4, як на майно, набуте за
час шлюбу. З огляду на вказане, вона
була змушена звертатися до суду із
самостійними вимогами за захистом
своїх порушених спадкових прав.

Належним чином уповноважений
представник позивача за первинним
позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_3 позовні вимоги
своєї довірительки підтримав у повному
обсязі, просив поновити строк позовної
давності, а позов задовольнити з
підстав, викладених у позовній заяві (а.
с. 3-5). Проти задоволення позову третьої
особи із самостійними вимогами на
предмет спору ОСОБА_2 заперечив у
частині визнання права власності на ?
частину спірного домоволодіння, у
іншій частині поклався на розсуд суду.

Належним чином уповноважений
представник третьої особи із
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позовні вимоги своєї
довірительки підтримав у повному
обсязі, просив позов задовольнити з
підстав, що у ньому викладені (а. с. 50-53).
Проти задоволення позову ОСОБА_1
заперечив у повному обсязі і просив у
такому відмовити у зв'язку із пропуском
позовної давності.

Відповідач за первинним позовом та
співвідповідач за позовом третьої
особи із самостійними вимогами на
предмет спору Лавочненська сільська
рада Сколівського району Львівської
області у судове засідання явку
компетентного представника не
забезпечив, однак до початку судового
розгляду справи по суті від такого
представника - сільського голови
Годзінця Я.Ф. на адресу суду надійшла
заява вх. № 3085 від 17.07.2014 року (а. с. 80), в
якій останній просив проводити розгляд
справи у його відсутності, а при
вирішенні спору покладається на розсуд
суду. Повноваження сільського голови
Годзінця Я.Ф. підтверджені належним
чином (а. с. 81).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явилися у судове засідання,
давши належну оцінку доказам по справі,
суд вважає, що ОСОБА_1 слід поновити
строк позовної давності, а позовні
вимоги ОСОБА_1 є підставними та
підлягають до задоволення у повному
обсязі, позовні вимоги ОСОБА_2
підлягають до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України для
захисту цивільного права або інтересу
встановлюється позовна давність.
Відповідно до ст. ст. 257 та 258 вказаного
Кодексу встановлюється загальна та
спеціальна позовна давність. До вимог
про захист права, з якими звернулася
ОСОБА_1, застосовується загальна
позовна давність тривалістю у три роки,
оскільки така вимога не входить у чітко
визначений перелік вимог, до яких
застосовується спеціальна позовна
давність. Перебіг позовної давності у
відповідності до ч. 1 ст. 261 вказаного
Кодексу починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

З поданої ОСОБА_1 позовної заяви, а
також з пояснень її представника у
судовому засіданні встановлено, що про
порушення своїх прав останній стало
відомо лише у кінці 2013 року, після
смерті колишнього чоловіка ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленої до винесення
ним рішення, а сплив такої позовної
давності є підставою для відмови у
позові. Відповідно до ч. 5 ст. 267
вказаного Кодексу, якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Як роз'яснюється у п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС чи з
дати набрання рішенням суду законної
сили, а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Враховуючи, що позивачу ОСОБА_1 про
порушення свого права власності, яке
вказано у позовній заяві, стало відомо
лише у кінці 2013 року, будь-яких доказів
на спростування таких тверджень
учасниками процесу впродовж розгляду
справи не подано, як і не подана заява
відповідачами до ухвалення судом
рішення про застосування позовної
давності і такі у матеріалах справи
відсутні, суд приходить до висновку про
поважність пропуску позовної давності,
а порушені права ОСОБА_1 підлягають
захисту.

У судовому засіданні встановлено, що
19.08.1987 року між позивачем ОСОБА_1 та гр.
ОСОБА_4 в Індустріальному відділенні
РАГС м. Павлодара Республіки Казахстан
зареєстровано шлюб, про що було
зроблено актовий запис № 785, а після
одруження позивач ОСОБА_1 змінила
прізвище на ОСОБА_1. Вказаний факт
підтверджується копією довідки вих. №
4055 від 11.05.2004 року, виданою
Павлодарським міським відділенням
РАГС Управління юстиції Павлодарської
області Республіки Казахстан (а. с. 20).

Вказаний шлюб було розірвано 27.07.1999
року, про що було зроблено актовий
запис № 37, що підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1, виданого цього ж дня
Сколівським районним відділом РАГС
Львівської області (а. с. 11). Після
розірвання шлюбу позивач повернула
собі дівоче прізвище - ОСОБА_1.

За час спільного проживання у шлюбі
позивач ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_4
побудували житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований у АДРЕСА_1. Зокрема, з
копії технічного паспорта на вказаний
житловий будинок, виготовленого 10.02.2014
року ФОП ОСОБА_8 (а. с. 6-8) вбачається, що
такий (позначений у технічному
паспорті літерою А-1), разом із
господарськими будівлями та спорудами
- погребом та трьома сараями
(позначеними у технічному паспорті
літерами а, Б, В, Г, Д), був збудований у
1991 році.

В цілому, житловий будинок будувався у
1991 році на законних на те підставах, не
вважається самочинним будівництвом, що
підтверджується копією свідоцтва про
забудову садиби у сільських населених
пунктах Української РСР (а. с. 22), копією
рішення виконавчого комітету
Сколівської районної Ради народних
депутатів Львівської області № 168 від
15.06.1989 року «Про надання дозволу на
право проведення індивідуального
житлового будівництва та видачу
будівельного паспорта на забудову
земельної ділянки гр. ОСОБА_4» (а. с. 23),
копією акта виносу в натуру меж
земельної ділянки і розбивки будівель
від липня 1989 року (а. с. 24) та копією
дозволу закладки фундаментів під
індивідуальне будівництво від липня 1989
року (а. с. 25). Відсутня також відповідна
відмітка про самочинне будівництво і
на вказаному вище технічному паспорті
на садибний (індивідуальний) житловий
будинок.

Судом також встановлено, що спірний
житловий будинок збудовано на місці
раніше існуючого старого дерев'яного
житлового будинку, що був придбаний
позивачем ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_1)
згідно договору купівлі-продажу від
18.04.1989 року (а. с. 12). Зазначений факт не
заперечувався також і представниками
сторін у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Статтею 22 КЗпШС України, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин
(1991 рік) передбачалося, що майно, яке
набуте подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю.

Як йдеться у п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу відповідно до частин 2,
3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них;
продуктивна і робоча худоба; засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери; паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

З огляду на вказане, житловий будинок,
розташований у АДРЕСА_1 являється
спільною сумісною власністю позивача
ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4.

На підставі вказаного вище, суд вважає
за необхідне визнати за позивачем
ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну
частину житлового будинку по АДРЕСА_1 з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд - як на частку у
спільно нажитому майні подружжя, а,
відтак, позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають до задоволення у повному
обсязі.

Судом також встановлено, що гр. ОСОБА_4,
після смерті якої третя особа із
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_2 має намір оформити спадщину,
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується
копією свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2, виданого Лавочненською
сільською радою Сколівського району
Львівської області 20.08.2013 року (а. с. 19).
Спадщина відкрилася в цей же день, у
відповідності до положень ч. 2 ст. 1220 ЦК
України. Заповіту ОСОБА_4 не залишив.
Відтак, спадкування повинно
відбуватись за законом.

За змістом ч. 1 ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Відповідно
до ст. 1265 вказаного Кодексу, інші родичі
спадкодавця до шостого ступеня
спорідненості включно, мають право на
спадкування у п'яту чергу за законом.

Як встановлено судом, третя особа із
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_2 є двоюрідною сестрою покійного
ОСОБА_4 (а. с. 56-61), а тому є спадкоємцем
п'ятої черги за законом. Гр. ОСОБА_2
вправі успадкувати все спадкове майно,
оскільки інших спадкоємців першої,
другої, третьої, четвертої та п'ятої
черг за законом немає.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за законом має право
прийняти спадщину, або не прийняти її.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 зазначеного
Кодексу спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини. Зазначена дія
повинна бути вчинена протягом шести
місяців з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що третя особа із
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_2 на час відкриття спадщини після
смерті двоюрідного брата ОСОБА_4
постійно не проживала з ним, а
проживала і проживає постійно у
Російській Федерації, що
підтверджується відміткою про місце
реєстрації у паспорті останньої (а. с.
54-55) та не заперечувалося її
представником у судовому засіданні. Гр.
ОСОБА_2 не змогла звернутися вчасно у
нотаріальну контору через значну
територіальну віддаленість місця
свого проживання, а тому, після
одержання у нотаріальній конторі
відмови у оформленні спадщини у зв'язку
із пропуском строку та відсутністю
відмітки про реєстрацію
правовстановлюючого документа на
спірний житловий будинок, звернулася
до суду із даним позовом. Крім того, гр.
ОСОБА_2 протягом встановленого законом
строку не заявила про відмову від
спадщини.

Спадковим майном, що залишилося після
смерті ОСОБА_4 і на яке він за життя мав
право, є ? частина житлового будинку, що
розташований у АДРЕСА_1 з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд. Як уже йшлося вище, в цілому
вказаний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
не вважається самочинним будівництвом.
Разом з тим, ОСОБА_4 разом із колишньою
дружиною ОСОБА_1 ще за час перебування у
шлюбі і по тому, не встигли провести
реєстрацію вказаного нерухомого майна
у встановленому порядку.

На підставі вказаного вище, суд вважає
за необхідне визнати за гр. ОСОБА_2
право власності на ? ідеальну частину
житлового будинку по АДРЕСА_1 з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд - як на спадкове
майно, що залишилося після смерті
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відтак,
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до
часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 10-11, 62, 64, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду з позовними вимогами про визнання
права власності на ? частину житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд як на
майно, набуте під час проживання у
шлюбі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину житлового будинку НОМЕР_3
(позначеного у технічному паспорті
літерою А-1), з відповідною частиною
господарських будівель та споруд
(позначених у технічному паспорті
літерами а, Б, В, Г, Д) по АДРЕСА_1 як на
майно, набуте під час шлюбу.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину житлового будинку НОМЕР_3
(позначеного у технічному паспорті
літерою А-1), з відповідною частиною
господарських будівель та споруд
(позначених у технічному паспорті
літерами а, Б, В, Г, Д) по АДРЕСА_1 у
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання до
апеляційного суду Львівської області
через Сколівський районний суд
Львівської області апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення або десяти днів з дня
отримання копії цього рішення особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
його проголошення.

Суддя
В.Я. Микитин