АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХ В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Білич І.М., Гаращенка
Д.Р.,

при секретарі: Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 19.06.2014 у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання договору
дарування квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А

В січні 2014року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідачів про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеного між відповідачами
та посвідченого приватним нотаріусом
КМНО - ОСОБА_4 недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначила, що колишній власник
квартири ОСОБА_2 обдарованому квартиру
фактично не передав продовжує в ній
проживати та сплачувати комінальні
послуги. Тому зазначений договір не
спрямований на перехід від однієї до
іншої особи права користування,
володіння та розпорядження майном, які
є елементами права власності, а був
укладений з метою приховування
власності та ухилення від виконання
судового рішення.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 19.06.2014 позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання договору дарування квартири
недійсним - залишено без задоволення.

Справа № 757/1870/14-ц № апеляційного
провадження:22-ц-796/9610/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Вовк
С.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Не погоджуючись
з рішенням суду, позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій зазначається
про те, що рішення ухвалено з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, за неповного
дослідження обставин справи. А тому
вважає вказане рішення суду першої
інстанції необґрунтованим,
упередженим та таким, що порушує її
права як стягувача за судовим рішенням.
Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Учасники процесу, будучи належним
чином повідомленими про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явились, причини неявки суду не
повідомили, а отже в силу ст. 77 ЦПК
України є такими, що не з'явились без
поважних причин і їх неявка, відповідно
до вимог ч. 2 305 ЦПК України, не
перешкоджає розгляду справи в суді.

05.08.2014 о 9.15 год. позивачем була подана
заява про повернення апеляційної
скарги без розгляду. Проте, виходячи з
положень ст. 300 ЦПК України, особа, яка
подала апеляційну скаргу, має право
відкликати її до початку розгляду
справи в апеляційному суді. Після
призначення справи до розгляду, особа,
яка подала апеляційну скаргу має право
відмовитися від неї повністю або
частково. Питання про прийняття
відмови від апеляційної скарги і
закриття у зв'язку з цим апеляційного
провадження вирішується апеляційним
судом, що розглядає справу, в судовому
засіданні. Повторне оскарження цього
рішення, ухвали з тих самих підстав не
допускається.

Оскільки позивач не з'явилась в судове
засідання без поважних причин і
роз'яснити їй вказані положення
процесуального закону не вбачається
можливим, а тому колегія суддів
апеляційного суду вважала за доцільне
відхилити заяву позивача про
повернення апеляційної скарги, як таку,
що не відповідає вимога ЦПК України та
продовжити розгляд справи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати у
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Підставою недійсності правочину, як
зазначено у частині першій статті 215 ЦК
України, є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 цього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції прийшов до
висновку про недоведеність заявлених
позовних вимог, зокрема, не встановлено
порушення прав ОСОБА_1 внаслідок
укладення договору дарування між
відповідачами, та фіктивності даного
договору. Позивач не довела, що
вказаний договір дарування є
фіктивним, оскільки був укладений між
відповідачами без наміру настання
правових наслідків та з метою ухилення
від виконання судового рішення. Таким
чином, підстав для визнання вказаного
договору дарування недійсним судом
першої інстанції не вбачається.

Колегія суддів вважає, що такі висновки
суду першої інстанції зроблені на
підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідають вимогам
чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи,
31.05.2012 між відповідачами був укладений
договір дарування, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 (дарувальник) безоплатно
передає у власність обдарованому -
ОСОБА_3 1/4 частину квартири АДРЕСА_1,
належну дарувальнику на праві
власності (а.с.95).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Обґрунтовуючи своє право на звернення
позивач посилається на рішення
Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2012,
яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 кошти за договором про надання
послуг у розмірі 14925,00 грн., на
відшкодування збитків - 53163,00 грн.,
витрати на оплату експертного висновку
- 5033,24 грн., а також на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120,00 грн., яке
залишається невиконаним у зв'язку з
відсутністю у боржника майна, на яке
можливо звернути стягнення, про що
вказано в постанові старшого
державного виконавця ВДВС Печерського
РУЮ у м. Києві Власюк С.В. від 07.10.2013 ВП №
33699118.

Разом з тим, в силу ч.4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Посилання позивача на
фіктивність договору дарування у
зв'язку з наміром відповідача
ухилитися від виконання рішення суду, є
нічим іншим ніж припущенням, а тому не
може бути прийнято до уваги суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у Постанові від 06.11.2009 № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин.

Виходячи з наведеного, факт проживання
відповідача ОСОБА_2 у відчуженій ним
квартирі не свідчить про фіктивність
укладеного правочину.

Таким чином, слід погодитись з
висновком суду першої інстанції про те,
що матеріали справи не містять доказів
недійсності угоди з підстав,
передбачених ст.ст. 215 ЦК України.

Вказані висновки суду ґрунтуються на
матеріалах справи, наданих доказах,
яким суд дав належну правову оцінку та
відповідають вимогам закону.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 19.06.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: