АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач: Корчевний
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного
Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі Меєчко Д.П.

Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних вимог, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 08 липня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про припинення зобов'язань
зарахуванням зустрічних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 08 липня 2014 року та
прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вказує, що рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 липня 2014 року ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що в основу обставин, які
стали підставою відмови у задоволенні
позову судом першої інстанції
покладено висновки рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 06.03.2014 року, яке
залишене без змін ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 10.04.2014 року.

На думку апелянта, судом першої
інстанції не було дотримано вимог ст. 212
ЦПК України, оскільки не було
досліджено всебічно, повно та
об'єктивно усі докази по справі,
оскільки судом першої інстанції взято
до уваги обставини, встановлені у
рішенні Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
06.03.2014 року та ухвалі Апеляційного суду
Київської області від 10.04.2014 року без
врахування обставин, встановлених у
рішенні Шевченківського районного
суду міста Києва від 27.03.2014 р., яке
залишене без змін ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 10.04.2014 р., тим
самим не оцінено докази всебічно, повно
та об'єктивно не встановлено взаємний
зв'язок доказів у їх сукупності, що є
порушенням ст. 212, 213 ЦПК України.

Вказує, що за змістом цієї норми закону
зарахування є одностороннім
правочином. У разі, якщо зарахування
відбувається на вимогу однієї сторони,
друга сторона може його оспорити,
посилаючись на недійсність
пред'явлених до зарахування вимог.
Однак, законодавством не передбачено
можливості відмови від вчиненого
стороною зарахування.

Аналогічна позиція викладена у
рішенні Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
по справі № 6-3574св13.

Повідомляє суд, що у відповідності
до викладених вище обставин, керуючись
ст. ст. 598, 601 ЦК України, ОСОБА_1, 17.01.2014 р.
направив на адресу ОСОБА_3 заяву про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних вимог, яка не була оскаржена
в судовому порядку з боку ОСОБА_3

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що
що 26.12.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено договір позики грошей,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4

За умовами зазначеного договору ОСОБА_3
отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у
розмірі 159 786,00 грн., що за курсом НБУ на
день складання договору є еквівалент 20
000 доларів США та взяла на себе
зобов'язання повернути грошові кошти
до 01.02.2012 року включно.

В свою чергу, і дана обставина також не
оспорюється сторонами, ОСОБА_1 07.06.2012 р.
здійснив від імені ОСОБА_3, діючи на
підставі відповідних довіреностей,
продаж належних відповідачу земельних
ділянок: кадастровий номер :01017:024
площею 0,25 га. та кадастровий номер
322782101:01:017:025 площею 0,41 га. житлового
будинку АДРЕСА_1. Продаж майна
здійснено за суму у розмірі 258 543,90 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
06.03.2014 р. задоволено позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення безпідставно
утримуваних коштів, отриманих за
реалізацію нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
безпідставно утримувані грошові кошти
у розмірі 258 543,00 грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати
Апеляційного суду Київської області
від 10.04.2014 р. рішення залишено без змін.

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_3 взятих
на себе зобов'язань за договором позики
ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом про
стягнення боргу за договором позики,
пені та 3% річних.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27.03.2014 р. позов
задоволено частково, з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 стягнуто за договором
позики від 26.12.2011 р. у сумі 287 614,80 грн.
пені, 8 562,78 грн. - 3% річних, а всього 296 177,58
грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2014 р.
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва залишено без змін.

В судовому розгляді представник ОСОБА_1
зазначав, що між сторонами наявні
однорідні грошові зобов'язання, які
відповідно до положень 601 ЦК України
можуть бути припиненими шляхом
зарахування.

За приписами ст. 601 ЦК України
зобов'язання припиняється
зарахуванням зустрічних вимог, строк
виконання яких настав, а також вимог,
строк виконання яких не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги.

Шевченківським районним судом м. Києва
під час розгляду справи і ухвалення
рішення 27.03.2014 р. дійшов висновку, що
право позивача в частині стягнення за
договором заборгованості у розмірі 159
786,00 грн. є захищеним та встановив
розмір пені, яке підлягає стягненню у
зв'язку із простроченням виконання
зобов'язання.

Крім того, під час розгляду
Києво-Святошинським районним судом
Київської області справи про стягнення
безпідставно утримуваних коштів,
отриманих за реалізацію нерухомого
майна ОСОБА_1 заперечував щодо
задоволення позову ОСОБА_3 з тих
підстав, що внаслідок зарахування
ОСОБА_1 боргу ОСОБА_3 по пені за
договором позики грошей від 26.12.2011 року
у сумі 287 614 грн. 80 коп. зобов'язання між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які виникли внаслідок
неповернення останнім грошових коштів
у розмірі 268 543,00 грн., які отримані ним
після продажу земельних ділянок та
житлового будинку.

Під час ухвалення рішення
Києво-Святошинським районним судом
проаналізовано наявні в справі докази
в їх сукупності, прийнято до уваги
пояснення представника позивача,
заперечення представника відповідача
та на підставі положень чинного
законодавства України зроблено
висновок про відсутність можливості
припинення зобов'язання зарахуванням
зустрічних вимог , зокрема, у зв'язку із
запереченням факту зустрічних
однорідних вимог та оспорено
можливість їх зарахування, про що
свідчить звернення ОСОБА_3 до суду з
вимогою про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих коштів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції обґрунтовано
керувався положенням ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, згідно якої обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до приписів ст. 129
Конституції України однією із основних
засад судочинства є обов'язковість
рішення суду.

В свою чергу ст. 14 ЦПК України
встановлено - судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України.

Відтак вірно суд першої інстанції
визначив, що за встановлених обставин,
беручи до уваги наявність судових
рішень щодо стягнення сум з ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, обов'язковість їх виконання та
зважаючи на встановлені факти, які не
потребують доказування в силу закону,
судом не знайдено підстав для
задоволення позову та розподілено
судові витрати відповідно положень ст.
88 ЦПК України.

Посилання апелянта щодо направлення
17.01.2014 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3
заяви про припинення зобов'язань
зарахуванням зустрічних вимог, яка не
була оскаржена в судовому порядку
збоку ОСОБА_3 не мають правового
обґрунтування, оскільки, як вбачається
з матеріалів справи, 29.01.2014 р. до
Шевченківського районного суду м.
Києва було подано позовну заяву ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про припинення зобов'язань
зарахуванням зустрічних вимог, відтак
вказана обставина мала розгляд в
рамках зазначеного позову.

Інші доводи апеляційної скарги
необґрунтовані та містяться на
формальних обставинах.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про наявність правових
підстав для відмови в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних вимог.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріальногоі
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: