справа № 2/489/2110/14
Ленінський районний суд міста
головуючого судді Коваленка І.В.
при секретарі Коденко К.В.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третьої особи - приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним
У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом в якому просила визнати
недійним нотаріально посвідчений
договір від 31.01.2014 дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
У обґрунтування вимог вказано, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 11.09.1995 позивачу, її матері -
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та
сину - ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2,
належала квартира АДРЕСА_1. Після
смерті матері та сина позивач прийняла
спадщину фактично, так як на момент
їхньої смерті проживала разом з ними в
У травні 2014 року звернулася до
приватного нотаріуса для оформлення
спадкових прав на 2/3 частки квартиру.
Після цього стало відомо, що квартира
на підставі договору дарування від
31.01.2014 належить ОСОБА_3, який отримав її
в дар від ОСОБА_4 та який у свою чергу
набув право власності на квартиру на
підставі рішення Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 19.09.2013 по
справі 2/489/2628/13, яке судом не приймалося.
У зв'язку із цим, позивач звернулася до
суду за захистом порушених прав.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала
та просила задовольнити.
Від третьої особи надійшла заява про
розгляд справи за її відсутності.
Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.
Заяву про розгляд справи за своєї
відсутності та письмових заперечень
проти позову до суду не надали.
У відповідності до статей 224, 225 ЦПК
України судом ухвалено про
проведення заочного розгляду справи.
Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи
і оцінивши зібрані в ній докази, вважає,
що позов таким, що підлягає задоволенню
виходячи з наступного.
Із матеріалів справи встановлено, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 11.09.1995 позивачу, її матері -
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та
сину - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,
належала квартира АДРЕСА_1.
Факт смерті вказаних осіб підтверджено
свідоцтвами про смерть.
Згідно Інформаційних довідок із
Спадкового реєстру, виданих приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 16.05.2014,
спадкові справи після смерті ОСОБА_7 та
Як пояснила представник позивача
спадщина після смерті матері та сина
позивачем прийняла фактично, так як на
час їх смерті проживала разом з ними в
спірній квартирі, в якій мешкає по
Із змісту позову встановлено, що після
звернення до нотаріуса для оформлення
спадкових прав на частку майна
спадкодавця позивачу стало відомо, що
спірна квартира в цілому на підставі
договору дарування від 31.01.2014,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в
реєстрі за номером 26, перейшла в дар
від ОСОБА_4 до ОСОБА_3
Із змісту договору дарування видно, що
спірна квартира належала дарувальнику
ОСОБА_4 на праві власності на підставі
рішення Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 19.09.2013 по справі №
2/489/2628/13. Право власності зареєстровано
в Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за № 4425956 від 25.01.2014 за
реєстраційним номером 01.

Із тексту рішення вбачається, що
підставою звернення ОСОБА_4 до суду
було втрата оригіналу
договору-купівлі продажу квартири від
16.09.2001, який рішенням Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 17.06.2009
визнано дійсним.

Згідно відповіді Ленінського
районного суду м.Миколаєва від 24.06.2014 №
20351, яка надана на звернення позивача, у
2013 році згідно реєстрації в програмі ДЗ
цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання права власності
на квартиру не зареєстрована.
Цивільна справа за № 2/489/2628/13
зареєстрована на інших учасників.
Одночасно повідомлено, що згідно
алфавітних покажчиків в 2009 році
цивільна справа за позовом ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 до ОСОБА_4, Товарної біржі
«Сангай» про визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним в
суді не розглядалася.

За повідомленням Комунального
підприємства «Миколаївське міжміське
бюро технічної інвентаризації» від
16.07.2014 № 1771 в матеріалах архівної
справи реєстрація договору
купівлі-продажу від 16.09.2011 на Товарній
біржі «Сангай» відсутня.

Інформаційною довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
щодо об'єкта нерухомого майна, виданої
11.07.2014, право власності на спірну
квартиру зареєстровано на імя ОСОБА_3

З пояснень представника позивача
встановлено, що по факту незаконного
заволодіння нерухомим майно порушено
кримінальне провадження.

Відповідно до статті 638 ЦК, дійсним є
договір, який відповідає вимогам
статті 203 ЦК України, а сторони при його
укладенні в належній формі досягли
згоди з усіх істотних його умов.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину.

Положеннями частини першої статті 203
ЦК України визначено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. За правилами частин третьої,
п'ятої цієї норми волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований н
ареальне настання правових наслідків,
обумовлених ним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину (пункт 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»). .

Таким чином, враховуючи, що позивач є
співвласником спірної квартири, яка
вибула з її володіння поза її волею на
підставі підробленого рішення суду та
в подальшому на підставі оспорюваного
договору в порушення вимог цивільного
законодавства перейшла до відповідача
ОСОБА_3, що порушує права ОСОБА_2 як
власника та спадкоємця, позов підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 88 ЦПК України в
рівних частинах з відповідачі на
користь позивача підлягає стягненню
243,60 грн. судового збору, сплаченого при
зверненні до суду.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 14, 60, 62, 212-214, 224,
225, 228 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу 31.01.2014 і
зареєстрованого в реєстрі за номером 26,
який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_4
(іден. номер НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (іден.
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 судовий
збір у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок
три гривні 60 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуту
Ленінським районним судом м. Миколаєва
за письмовою заявою відповідача,
поданою протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в загальному порядку.

Суддя

Повний текст заочного рішення

підписано 11.08.2014.