Справа № 529/305/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2014 року Диканський районний
суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Кривенко Р. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Диканька цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором позики , -

ВСТАНОВИВ:

Вказуючи на те, що позивач надав
відповідачу по справі ОСОБА_2 позику у
вигляді грошових коштів в сумі 17 500 грн.,
згідно чого було відібрано письмову
розписку, з кінцевим терміном
повернення вказаних коштів до 04. 02. 2014
року, але відповідач до цього часу
вказані кошти не повернув, у зв'язку з
чим позивач звернувся з позовом до суду
та просить стягти з відповідача борг за
договором позики в сумі 17 500 грн. та
сплачений при подачі позову до суду
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

У судовому засіданні позивач та
його представник позовні вимоги
позивача підтримали та просили
стягнути із відповідача вказану
заборгованість за договором позики та
судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги позивача не
визнав та пояснив, що він дійсно у
позивача працював водієм на
вантажному автомобілі, а тому зі слів
позивача, систематично допускав
надлишкові витрати дизельного
пального чим спричинив останньому
збитки на загальну суму 17 500 грн. Дані
твердження позивача на його думку є
безпідставні і документально не
підтвердженні. Разом з тим позивач
шляхом погроз про застосування до
нього фізичної сили в присутності
свого сина ОСОБА_3 11 лютого 2014 року,
шляхом обману, відібрав належні йому
особисті документи, а саме паспорт
громадянина України, посвідчення водія
та змусив написати розписку датовану
30.01.2014 року про отримання позики, а
також 12 лютого 2014 року змусив оформити
на себе кредит в банку. З метою свого
захисту від неправомірних дій позивача
він 13 лютого 2014 року звернувся до
правоохоронних органів з заявою про
притягнення позивача до кримінальної
відповідальності. Відповідач ОСОБА_2
вказав, що правдивість його тверджень
можуть підтвердити як його дружина
ОСОБА_4 , так і старшій слідчий
Диканського РВ УМВС України в
Полтавській області Москаєв В.О. до
якого від звертався за допомогою.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача його
представника, відповідача, свідків, як
з боку позивача, так і збоку
відповідача, дослідивши наявні по
справі докази, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
лише в межах заявлених позивачем вимог
та зазначених і доведених ним обставин.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК
України покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що позивач через
свого представника звернувся до суду з
позовом про стягнення боргу з ОСОБА_6,
який останній повинен повернути
позивачу до 04 лютого 2014 року в
підтвердження чого надав суду
ксерокопію розписки датовану 30 січня
2014 року, яка на думку позивача та його
представника свідчить про укладення
договору позики, відповідно до якого
відповідач вказаного числа отримав
позику в розмірі 17 500 грн.

Вказана ксерокопія розписки, яка
знаходиться в матеріалах цивільної
справи не відповідає формі оригіналу
розписки пред'явленої представником
позивача на вимогу суду в судовому
засіданні.

Так на оригіналі розписки маються
підписи свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які
заперечуються свідком ОСОБА_8, який в
суді категорично заявив, про те, що він
хоча і був присутнім при отриманні
коштів відповідачем ОСОБА_2, але
ніяких підписів на розписці датованій
30 січня 2014 року ні він, ні інший свідок
ОСОБА_7 не ставили.

В суді відповідач ОСОБА_2 категорично
заперечував факт отримання у
позивача зазначених коштів та
стверджував, що 30 січня 2014 року, це дата
коли він був у відрядженні за межами м.
Полтави, мотивуючи це належними та
допустимими на думку суду доказами,
якими є: .

- ксерокопії подорожніх листів від 21
січня 2014 року та 01 лютого 2014 року, з яких
вбачається , що відповідач ОСОБА_2 до 30
січня 2014 року перебував за межами
Полтавської області ( а.с. № 55-56);

- ксерокопією трудової книжки, з якої
вбачається, що 11 лютого 2012 року ОСОБА_2
звільнився з місця роботи за власним
бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП
України ( а.с.№ 14);

- анкетою - заявою № 042-Z/040767 від 12.02.2014
року між відповідачем ОСОБА_2 та банком
"Фінанси та Кредит", розпискою про
отримання платіжної карти у
непогашеному стані, та запечатаним
конвертом з ПІН-кодом. з яких
вбачається, що саме вказаного числа
відповідач уклав договір позики на 10000
грн. та отримав кредитну карту.
Наступного дня від вказаного договору
відмовився мотивуючи це тим, що картку
на отримання кредиту у нього було
викрадено ( а.с № 53-54);

- СМС повідомленням з FCBANK, від 13 лютого
2014 року о 09 год. 21хв. дослідженого в
судовому засіданні, з якого
вбачається, що відповідачу було
відмовлено в наданні кредиту (а.с. №94);

- протоколом прийняття заяви про
вчинення кримінального правопорушення
від 13 лютого 2014 року до Диканського РВ
УМВС України з якого вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 за захистом своїх
прав звернувся в органи міліції, де
повідомив, щодо вчинення відносно
нього з боку позивача по справі ОСОБА_9
злочину, а саме останній змусив
написати його розписку на отримання
ним позички в сумі 17 500 грн. та з цією
метою відібрав у нього паспорт
громадянина України, ідентифікаційний
код та його водійське посвідчення.
Після цього став вимагати повернути
йому вказані кошти, які реально
отримані не були ( а.с.№ 15);

- витягом з кримінального провадження
№0000042, від 13.02.2014 року з якого
вбачається, що 11 лютого 2014 року
перебуваючи в офісі ПП
"Полтава-комбітранс" на ґрунті раптово
виниклих неприязнених відносин
позивач ОСОБА_1, зловживаючи довірою
підлеглого , відповідача ОСОБА_2
заволодів його паспортом громадянина
України, ідентифікаційним номером та
водійським посвідченням (а.с.№ 67);

- постановою про закриття
кримінального провадження від 21
березня 2014 року винесеної слідчим
слідчого відділення Київського РВ ПМУ
УМВС України в Полтавської області, з
якої вбачається, що дійсно між
відповідачем та позивачем по справі
виник конфлікт 11 лютого 2014 року щодо
правомірного використання
відповідачем дизельного пального за
шість місяців роботи на
автопідприємстві позивача ОСОБА_1 (а.с.
№16);

- показаннями в судовому засіданні
свідка ОСОБА_2, яка суду пояснила, що
вона є дружиною відповідача та
проживає разом з ним та спільною
малолітню дитиною в смт. Диканька.
Працюючим у сім'ї є один відповідач,
який на початку 2014 року працював в ПП
"Полтава-комбітранс" водієм. Зі слів
відповідача вона знає, що позивач
ОСОБА_1, який є власником вказаного
автопідприємства в м. Полтава вимагав
у її чоловіка відшкодувати кошти в
сумі 17500 грн. за буцімто перевитрату
пального під час перевезення вантажу.
Крім того вона разом з своїм
чоловіком, відповідачем ОСОБА_2, не
одноразово відвідувала
автопідприємство, яким керує позивач,
ОСОБА_1 та чула погрози на адресу її
чоловіка, які висловлював позивач та
його син ОСОБА_3 , її чоловік відповідач
ОСОБА_2 в січні 2014 року ніяких позик
не брав;

- показаннями в судовому засіданні
свідка ОСОБА_10, який суду пояснив, що
працює на посаді старшого слідчого
Диканського РВ УМВС України і дійсно
до нього 13 лютого 2013 року в Диканський
РВ УМВС України в Полтавській області
звертався відповідач ОСОБА_2 з приводу
конфлікту який виник між ним та
керівником автопідприємства ПП
"Полтава-комбітранс" ОСОБА_1, де
останній зловживаючи довірою
підлеглого працівника заволодів його
паспортом з ідентифікаційним номером
та водійським посвідченням. Під час
його розмови по мобільному телефону з
позивачем, той не заперечував факту
знаходження у нього документів
відповідача ОСОБА_2, які обіцяв вернути
останньому;

- показами свідка з боку позивача
ОСОБА_8, який в суді повідомив, що
працює тривалий час на
автопідприємстві позивача ПП
"Полотава-комбітранс" ОСОБА_1 та, що він
будь-яких підписів на розписці, яку
буцімто 30 січня 2014 року написав
відповідач ОСОБА_2 не ставив. Також він
не бачив, що такий підпис ставив інший
свідок ОСОБА_7 За час роботи на
автопідприємстві позивача відповідач
ОСОБА_2 порушень трудової дисципліни
не допускав, будь-яких правопорушень за
ним виявлено не було;

- дослідженими в судовому засіданні
матеріалами закритого кримінального
провадження №0000042, з якого
слідує, що згідно заяви відповідача
ОСОБА_2 СВ Київського РВ ПМУ УМВС
України було проведено досудове
розслідування за ст. 357 ч.3 КК України
під час якого були підтвердженні
викладені відповідачем факти, щодо
підстав конфлікту між ним та позивачем
по справі, а саме щодо правильного
використання відповідачем ОСОБА_2
пального під час перевезення вантажу.

При цьому суд критично ставиться до
тверджень позивача ОСОБА_1 та його
представника, які в судовому засіданні
вони заявили, що надані позивачем
ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 кошти в
сумі 17 500 грн. необхідні йому були на
особисті потреби, а саме ремонт
власного автомобіля, який
зобов'язувався їх повернути власнику і
це ніяким чином і не пов'язано з
відшкодуванням витрат за паливо, яке
відповідач ОСОБА_2 на думку позивача
ОСОБА_1 викрадав з автомобіля на якому
працював та здійснював перевезення
вантажу, виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального
провадження №000004 від 13.02.2014 року
за ст. 357 ч. 3 КК України, а саме
Постанови від 21 березня 2014 року про
закриття кримінального провадження
вбачається, що конфлікт між позивачем
ОСОБА_1 та відповідачем виник на
ґрунті неприязних відносин через те,
що відповідач ОСОБА_2 на думку позивача
ОСОБА_1 під час перевезення вантажу
неодноразово здійснював крадіжку
пального, продавав його та отримував за
це кошти.

З письмових пояснень позивача ОСОБА_1
під час досудового розслідування від
11.03.2014 року останній розповів, що
відповідач ОСОБА_2 на його думку на
протязі шести місяців роботи викрадав
та продавав пальне, яке рахується на
балансі автопідприємства. Про даний
факт неодноразово в суді наголошував і
представник позивача. Але в суді під
час дачі пояснення ОСОБА_1, відмовився
від своїх попередніх пояснень і став
заперечувати той факт, що відповідач
ОСОБА_6 вчиняв вказані вище
протиправні дії та запевнив суд, що
відповідач за час роботи на
автопідприємстві добросовісно
виконував обов'язки водія і на час його
звільнення з роботи, 11.02.2014 року, про
можливе викрадення ним пального він
не знав. Позика відповідачу ним була
надана на прохання останнього. Вказані
протиріччя в показах позивача ОСОБА_1
дані ним на досудовому розслідуванні
та в суді вказують на сумніви щодо їх
правильності та правдивості, а тому суд
до уваги їх не бере та вважає, що
зазначене твердження позивача є
безпідставне.

Разом з тим відповідач ОСОБА_2 з часу
звернення до правоохоронних органів за
захистом своїх прав, починаючи з 13
лютого 2014 року, під час досудового
розслідування та в судовому засіданні
послідовно, детально давав правдиві,
на думку суду, показання стосовно
вчинених відносно нього протиправних
дій з боку позивача ОСОБА_1 та його
підлеглих осіб, при цьому підтвердив
ці обставини наданими ним та
дослідженими в судовому засіданні
доказами в їх сукупності.

Крім того, суд вважає безпідставним
твердження позивача і його
представника про те, що відповідач
ОСОБА_2 не знаходився за межами
Полтавської області 30 січня 2014 року,
так як автомобіль на якому він працював
з ранку до вечора вказаного числа
знаходився на стоянці
автопідприємства ПП
"Полтава-комбітранс", що стверджується
на їх думку листом директора ТОВ "
Полтава радіоком" гр. ОСОБА_11 від 16
серпня 2014 року, доданих до нього схем
та графіків, а тому на їхню думку
відповідач ОСОБА_2 мав можливість
написати розписку про отримання позики
у позивача саме вказаного дня.

З зазначеного листа вбачається, що
згідно даних GPS/GPRS системи контролю
транспорту "Глобус", блок реєстратору
руху за № 527779, який належить ПП
"Полтава-комбітранс" знаходився за
адресою м. Полтава, вул. Харчовиків 8/2 з
08год. 15хв. по 19год. 52хв. 30 січня 2014 року і
був робочому стані. Разом з тим суду не
відомо і таку інформацію не дав
позивач, про те, на якому саме
автомобілі власником якого є позивач
ОСОБА_1 встановлена вказана система
руху за № 527779, а тому вказане вище
твердження позивача та його
представника суд розцінює як спробу
завести його в оману.

В матеріалах справи маються письмові
докази надані відповідачем у вигляді
подорожних листів, які не оспорюються
позивачем та його представником, з яких
видно, що дійсно автомобіль ДАФ
державний номерний знак НОМЕР_1 під
керуванням відповідача ОСОБА_2 29 січня
2014 року знаходився на маршруті
Луганськ - Київ, що на думку суду
свідчить, що в діях відповідача
відсутні будь - які дії спрямовані на
уникнення можливої відповідальності.

Оглянутий в судовому засіданні
оригінал розписки про отримання
позики, який датований 30. 01.2014 року не
відповідає її копії поданої позивачем
до суду разом з позовною заявою, а саме
на копії розписки відсутні підписи
свідків, що на думку суду свідчить про
те, що позивач з метою створення ілюзії
присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8
під час написання розписки
відповідачем вже після подачі її копії
до суду поставив в ній підписи
вказаних осіб. Вказані обставини,
також свідчать про правдивість
показань відповідача ОСОБА_2, який
стверджував в суді, що розписка про
отримання позики була ним написана 11
лютого 2014 року в присутності лише
позивача та його сина ОСОБА_3 Тому
покази свідка ОСОБА_8 в частині його
присутності 30.01.2014 року в кабінеті
директора ПП "Полтава-комбітранс",
позивача ОСОБА_1 суд вважає
неправдивими, так як їх давала особа,
яка залежна від останнього.

Відповідно до чинного законодавства
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними доказами є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемний правочин) або якщо
він не визнаний судом недійсним
(оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК України такий правочин може
бути визнаний недійсним (оспорюваний
правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК
України .

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК
України, при укладенні договору позики
в письмовій формі (крім випадків
укладення його під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника позичальника з
позикодавцем або під впливом тяжкої
обставини) безгрошевість такого
договору не може ґрунтуватись на
поясненнях свідків, а може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК
України ).

З урахуванням викладеного вище суд
приходить до висновку, що 30 січня 2014
року між відповідачем ОСОБА_2 та
позивачем ОСОБА_9 ніякий договір позики
укладений не був і ніякі кошти не
передавалися відповідачу по справі, що
вбачаться з наведених вище
досліджених в суді доказів в їх
сукупності.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, в саме п. 20 даної постанови від
6 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ, про
визнання правочинів недійсними»,
вбачається, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях позивача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Даючи оцінку наданим позивачем на
підтвердження укладення договору
позики від 30 січня 2014 року, письмовому
доказу (розписці) і тому факту, що 30
січня 2014 року грошові кошти в розмірі 17
500 грн. відповідачу ОСОБА_2 позивачем
ОСОБА_1 не передавалися, враховуючи
показання в суді свідка ОСОБА_8 та
вигляду самого оригіналу розписки, яка
відмінна від копії, яка надана суду під
час подачі позовної заяви, суд дійшов
висновку, що дана розписка є
безгрошовою.

Крім того, враховуючи, що відповідач
ОСОБА_2 написав розписку 11 лютого 2014
року, яка датована 30 січня 2014 року під
впливом обману зі сторони позивача
ОСОБА_1, який був і є зацікавлений в
отриманні від відповідача не належних
йому коштів, суд вважає за необхідне
позові ОСОБА_1 відмовити у повному
обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 204, 215, 525, 526, 530, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК
України, ст. ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором позики - відмовити за
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
на протязі десяти днів з дня його
проголошення. Особи. які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: