Справа 688/3262/14-ц
№ 2/688/645/14
Рішення

Іменем України

14 серпня 2014 року
м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:

головуючого судді
Головко Н.П.,

при секретарі
Обезюк І.І.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Шепетівка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

03 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
Хмельницького міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обгрунтування вимог посилається на
те, що 21 березня 2011 року відповідач
позичив у неї 5000 доларів США, які
зобов'язався повернути до 21 березня 2012
року, однак зобов'язання не виконав.
Вказуючи на відмову відповідача у
добровільному порядку повернути суму
боргу, просила стягнути борг в
розмірі 5000 доларів США та судові
витрати.

Ухвалою суду від 05 червня 2014 року
справу передано Шепетівському
міськрайонному суду за підсудністю.

07 липня 2014 року справа надійшла на
адресу суду, 09 липня 2014 року відкрито
провадження в справі та призначено до
розгляду.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_3 не з'явилися,
позивачка направила на адресу суду
телеграму про розгляд справи у її
відсутності. Позовні вимоги підтримала
в повному обсязі, у випадку неявки
відповідача не заперечила, щодо
заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлений, в
порядку передбаченому ст. 76 ЦПК
України.

За таких обставин, враховуючи згоду
позивача, суд вважає можливим ухвалити
у справі заочне рішення, що відповідає
положенням ст.224 ЦПК України,
відповідно до якої у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки, суд може ухвалити
заочне рішення на підставі наявних у
справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 березня 2011
року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 кошти в
сумі 5000 доларів США, тоді ж ОСОБА_2 надав
розписку ОСОБА_1, в якій взяв на себе
зобов'язання повернути кошти до 21
березня 2012 року.

Проте, відповідач взяті на себе
зобов'язання не виконав, борг не
повернув, про що свідчить наявний у
позивачки оригінал розписки.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передачі
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК
України).

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписку позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

З правового висновку Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року в справі
№ 6-63 цс 13, предметом якої був спір про
стягнення боргу за договором позики,
слідує, що договір позики є
двостороннім правочином, а також він є
одностороннім договором, оскільки
після укладення цього договору всі
обов'язки за договором позики, у тому
числі повернення предмета позики або
рівної кількості речей того ж роду та
такої ж якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргову розписку, суд
приходить до висновку про укладення
між сторонами саме договору позики,
оскільки з її змісту слідує справжня
правова природа укладеного договору,
незалежно від найменування документа.

Так, з розписки слідує, що 21 березня 2011
року позивач передала, а відповідач
отримав 5000 доларів США, і зобов'язався
повернути борг до 21 березня 2012 року.
Таким чином у відповідача виникли
обов'язки по поверненню коштів, а
позивачка набула права вимоги.

Частиною першою статті 1049 ЦК України
встановлено, що за договором позики на
позичальникові лежить зобов'язання
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі є
іноземна валюта.

Статтею 99 Конституції України
встановлено,що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
Закон держави не встановлює заборону
щодо можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом, а ст.
193 цього ж Кодексу визначено, що види
майна, що вважаються валютними
цінностями, та порядок вчинення
правочинів з ними встановлюються
законом.

Отже, іноземна валюта може бути
предметом договору позики, оскільки
чинним законодавством України не
забороняється мати у власності
фізичним особам іноземну валюту та
розпоряджатися нею, але з дотриманням
правил, передбачених спеціальним
законодавством.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане в
гривні. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Така ж правова позиція Верховного Суду
України закріплена у п. 14 постанови
Пленуму від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі», в
якому зазначається, що оскільки ч.1 ст.192
ЦК визначає законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, грошову одиницю України -
гривню, то при задоволенні позову про
стягнення грошових сум суди повинні
зазначати в резолютивній частині
рішення розмір суми, що підлягає
стягненню, грошову одиницю України -
гривні (з наведенням розрахунків з
переведенням іноземної валюти (яка
була предметом позики) в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення).

Національний Банк України 13 серпня 2014
року установив курси національної
валюти України щодо основних світових
валют, які діють до 14-00 14 серпня 2014 року,
на рівні: в т.ч. 100 доларів США - 1311,0661
грн.

Таким чином з відповідача
підлягає стягненню заборгованість за
договором позиви в сумі 65553,31 грн.
(1311,0661х5000:100)., що еквівалентно 5000
доларів США на день ухвалення рішення
суду

Крім того, на користь ОСОБА_1 у
відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України
також підлягають стягненню судові
витрати пропорційно до задоволеної
частини вимог.

При зверненні до суду позивачка
сплатила судовий збір в сумі 500 грн.

Оскільки предмет договору, з якого
виникла суперечка, виражений в
іноземній валюті, судовий збір
підлягає сплаті у гривнях (з
урахуванням офіційного курсу гривні до
іноземної валюти, встановленого НБУ на
день сплати).

Станом на 03 квітня 2014 року офіційний
курс гривні до долара США становив 10,95
грн, отже при зверненні до суду
позивачка мала сплатити судовий збір в
розмірі 1% від ціни позову, що складає
суму 547,50 грн (10,95х5000:100).

Враховуючи, що позов задоволено
повністю, з відповідача підлягає
стягненню на користь позивачки 500 грн.
судових витрат та на користь держави
47,50 грн. судового збору.

Виходячи з наведеного, керуючись
ст.ст. 192,193, 202,207, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України,
ст.ст.10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224-228 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, (паспорт серії
НОМЕР_2, вид. Шепетівським МВ УМВС
України в Хмельницькій області),
зареєстрованого в АДРЕСА_1, жителя
АДРЕСА_2 (тел.НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт серії НОМЕР_3, вид
Хмельницьким МУ УМВС України в
Хмельницькій області, ІПН НОМЕР_1)
проживаючої в АДРЕСА_3 борг в сумі 65553
(шістдесят п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят
три) гривні 31 копійку, що еквівалентно
5000 доларів США та 500 гривень понесених
судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
47,50 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Хмельницької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення через Шепетівський
міськрайонний суд Хмельницької
області.

Рішення може бути переглянуто
Шепетівським міськрайонним судом
Хмельницької області за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана ним протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя: