Справа №489/749/14-ц 18.08.2014 18.08.2014 18.08.2014
Провадження №22-ц/784/1476/14
Головуючий у І інстанції Коваленко І.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А ЛА

іменем України

18 серпня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л. та Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання -
Романенко Ю.О.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 02 квітня 2014 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди, -

у с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зазначений
позов, який остаточно, після декількох
уточнень, містив вимоги про стягнення
на його користь:

· із ОСОБА_3 2 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди,
завданої розповсюдженням неправдивої
інформації щодо нього та його
поведінки в побуті, і, у зв'язку з цим,
необхідністю нести трати на
спростування безпідставних позовів
відповідача і судовий захист своїх
інтересів; 4 000 гривень, за розголошення
таємниці усиновлення, а також, 21 700
гривень, на відшкодування понесених
ним витрат на оплату правової допомоги
по іншим цивільним справам,
ініційованих відповідачем;

· у рівних частках із ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 6 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди,
завданої наклепницькими заявами та
неправдивими свідченнями щодо
вчинення ним хуліганських дій,
пов'язаних із застосуванням зброї та
спричиненням пошкоджень майна, а також,
в такому ж порядку і розмірі, за чинення
ними йому перешкод у доступі до житла.

Названі вимоги обгрунтовував
наступним.

Він є власником АДРЕСА_1

Відповідачі є власниками інших квартир
в цьому ж будинку.

На відміну від нього, вони є членами
створеного в будинку об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Співдружність».

ОСОБА_3 є головою названого об'єднання.

Зазначені обставини стали
визначальними у стосунках, що склалися
між ним та відповідачами.

Не погоджуючись з встановленими ОСОБА_3
правилами, що існують в ОСББ
«Співдружність», та постійним бажанням
того отримати з нього додаткові кошти,
начебто, на утримання будинку, він став
публічно виказувати свою незгоду з цим,
що викликало бурхливу негативну
реакцію як самого ОСОБА_3, так і його
найближчого оточення, яке, перш за все,
складають відповідачі. Разом, а також
поодинці, вони стали принижувати його
людську гідність, всіляко обмежувати
його право на власність. У зв'язку з цим,
він змушений був, як і в даному випадку,
постійно відстоювати в правоохоронних
органах, прокуратурі та судах своє
право на людську гідність та власність.
При цьому, ними застосовувалися брудні
технології. За допомогою наклепів,
неправдивих свідчень та провокацій
його висвітлювали як людину без
принципів, правопорушника та
сутяжника. У зв'язку з цим, він
систематично ніс витрати на оплату
судового збору, проведення експертиз,
оплату правої допомоги адвоката.

Посилаючись на виписані обставини,
просив позов задовольнити.

Відповідачі позов не визнали,
пояснивши, що до вселення позивача в їх
будинок, будь яких непорозумінь між
співвласниками квартир не було. З часу
вселення ОСОБА_2 в будинок, через його
сварливий характер та неправомірну
поведінку, все кардинально змінилося, і
вже біля 7 років вони вимушені
захищатися від нього і доводити свою
правоту в правоохоронних органах,
різного рівня прокуратурах та судах.
Спільне життя стало нестерпним, і,
винним в цьому, як на їх думку, є саме
позивач.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 02 квітня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, просив його скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, районний
суд виходив з того, що одна частина його
вимог недоведена, а інша -
необґрунтована, що, як на думку суду,
дає йому право прийняти саме таке
процесуальне рішення.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із загальних
засад цивільного судочинства про
неприпустимість свавільного втручання
у сферу особистого життя людини;
судовий захист цивільного права та
інтересу; справедливість,
добросовісність та розумність, перш за
все регулюються особисті немайнові та
майнові відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обґрунтованим.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
взаємовідносини між сторонами є вкрай
напруженими, а за більш точною
характеристикою - практично ворожі.

Це стало причиною пред'явлення
сторонами цілого ряду, крім даного,
позовів, що потягли за собою
матеріальні витрати, в тому числі і
ОСОБА_2, а також подачу заяв до
правоохоронних органів та прокуратури.

Зокрема, як зазначав позивач у своєму
позові, він вимушений був витратити
близько двох тисяч гривень на оплату
будівельно-технічної експертизи та на
отримання довідки з Миколаївського
обласного центру з гідрометеорології
по цивільній справі № 2-2929/11(після
перереєстрації - № 2/1416/173/12),
провадження по якій порушено за
позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди. Це викликало у
нього моральні страждання, оскільки
йому доводилося докладати додаткових
зусиль для упорядкування звичайних
життєвих зв'язків та відстоювання
своєї гідності у судових інстанціях,
які він і просить відшкодувати за
рахунок відповідача.

Колегія вважає, що така вимога позивача
не ґрунтується на законі з наступних
підстав. Витрати на проведення судової
експертизи та на вчинення інших дій,
пов'язаних з знаходженням доказів,
необхідних для розгляду справи є
судовими витратами і, відповідно до
ст.ст.79, 88 ЦПК України та п. 12 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» повинні
відшкодовуватися за встановленими
процесуальним законом процедурою при
вирішені судом 1 інстанції цивільної
справи. Зокрема, стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. У тому разі
коли питання про судові витрати не було
вирішено при ухвалені рішення, суд, що
його ухвалив, вирішує це питання
відповідно до пункту 4 частини першої
статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть
участь у справі, чи з власної
ініціативи ухваленням додаткового
рішення.

У зв'язку з цим, колегія вважає, що
судовий захист права і інтересів є
невід'ємним правом особи, гарантований
Конституцією України, а тому стягувати
відшкодування моральних страждань за
судові витрати по незадоволеному
позову, було б антиконституційною дією,
що є неприпустимим, тим більше, що
законом передбачено інший порядок для
повернення витрачених на оплату
судових витрат грошових сум, який
позивачем не використано.

За такого у даній вимозі слід
відмовити, що вірно констатував і суд 1
інстанції.

Точно з таких же підстав слід відмовити
ОСОБА_2 і у вимозі про стягнення з
ОСОБА_3 21 700 гривень, витрачених, за його
твердженням, на оплату правової
допомоги по двом цивільним справам №
2/489/25/13 та № 2/1416/132/12.

Оскільки районний суд дійшов такого ж
висновку, то і в цій частині його
рішення є законним та обґрунтованим, і
не підлягає до скасування.

Обґрунтованим та законним є воно і в
іншій частині.

Так, суд 1 інстанції дійшов висновку про
те, що ОСОБА_3 не повинен відшкодовувати
позивачеві моральну шкоду, завдану
розголошенням таємниці усиновлення
тим двох дітей, оскільки останній не
довів, що такі дії відповідача потягли
за собою негативні наслідки.

Колегія погоджується з такими
висновками суду.

Так, відповідно до ст.ст. 32,56,62
Конституції України, ст. 23 ЦК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» -фізичні та юридичні особи мають
право на відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, заподіяної
внаслідок порушення їх прав і свобод та
законних інтересів.

Так, під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Зокрема, моральна шкода може полягати:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Позивач не навів доказів тому, до яких
негативних для нього наслідків привели
дії відповідача, який надав до судових
органів інформацію про факт
усиновлення позивачем двох дітей.

За такого, і відсутності у цивільному
праві такого поняття як усічений склад
цивільного правопорушення, названа
вимога не підлягає задоволенню, що
вірно констатував і суд 1 інстанції.

Щодо вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про стягнення 6 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди,
завданої наклепницькими заявами та
неправдивими свідченнями щодо
вчинення ним хуліганських дій,
пов'язаних із застосуванням зброї та
спричиненням пошкоджень майна, а також,
стягненні в такому ж порядку і розмірі,
за чинення ними йому перешкод у доступі
до належного житла, то вони теж не
підлягали задоволенню з підстав їх
недоведеності та необґрунтованості.

В силу глави 20 ЦК України, пунктів
1,5,15-17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи Конституцією України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей.

Праву на свободу думки і слова, на
вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32
Конституції України передбачено
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї. Ніхто не може
зазнавати втручання в його особисте і
сімейне життя, крім випадків,
передбачених Конституцією.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК
України фізична чи юридична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, що принижує
її честь, гідність, а також ділову
репутацію - має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації
та відшкодування моральної шкоди.

При розгляді справ зазначеної
категорії суди повинні мати на увазі,
що юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) інформація є
доведеною до відома хоча б однієї особи
у будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується позивача; в)
поширена інформація є недостовірною,
тобто такою, яка не відповідає
дійсності; г) поширена інформація, що
порушує особисті немайнові права
позивача або завдає шкоди його
особистим немайновим благам, або
перешкоджає йому повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Проте повідомлення оспорюваної
інформації лише особі, якої вона
стосується, не може визнаватись її
поширенням, якщо особа, яка повідомила
таку інформацію, вжила достатніх
заходів конфіденційності для того, щоб
ця інформація не стала доступною
третім особам.

Недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені).

Згідно з частиною третьою статті
277 ЦК України негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати
інформацію, в якій стверджується про
порушення особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

В той же час, відповідно до статті
40 Конституції України усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

При цьому, у випадку, коли особа
звертається до зазначених органів із
заявою, в якій міститься та чи інша
інформація, і в разі, якщо цей орган
компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із
заявою до правоохоронних органів судам
слід враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, згідно ж
них словосполучення "поширив такі
відомості" в аспекті конституційного
звернення треба розуміти так, що
викладення у листах, заявах, скаргах до
правоохоронного органу відомостей
особою, на думку якої посадовими чи
службовими особами цього органу при
виконанні функціональних обов'язків
порушено її право, не може вважатись
поширенням відомостей, які порочать
честь, гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам цих осіб.

Викладення у листах, заявах,
скаргах до правоохоронного органу
завідомо неправдивих відомостей тягне
за собою відповідальність, передбачену
чинним законодавством України.

Разом з тим наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

У порядку цивільного судочинства
не можуть розглядатися позови про
спростування інформації, яка
міститься, зокрема, у вироках та інших
судових рішеннях, а також у постановах
органів досудового слідства, висновках
судових експертиз, рішеннях органів
влади, місцевого самоврядування та
інших відповідних органів,
атестаційних комісій, рішеннях про
накладення на особу дисциплінарного
стягнення, для яких законом
установлено інший порядок оскарження.

Інформація, зазначена у позовній
заяві чи іншій заяві, адресованій суду,
а також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами
позови про захист гідності, честі чи
ділової репутації, а, відповідно, і
стягнення відшкодування моральної
шкоди, приниження яких відбулося
внаслідок давання показань свідками, а
так само іншими особами, які брали
участь у справі, відносно осіб, які
брали участь у тій справі, якщо
наведена в них інформація була доказом
у справі та оцінювалась судом при
ухваленні судового рішення, оскільки
нормами процесуальних кодексів
встановлено спеціальний порядок
дослідження та оцінки таких доказів.
Вказана вимога по суті означала б
вимогу повторної судової оцінки
наданих суду доказів у раніше
розглянутій справі.

Якщо ж недостовірну інформацію
було поширено в ході розгляду іншої
справи зазначеними вище учасниками
процесу відносно інших осіб, які не
були учасниками процесу, то ці особи,
якщо вони вважають, що така інформація
порушує їх особисті немайнові права,
вправі звернутися до суду за захистом
своїх прав у порядку, передбаченому
процесуальними кодексами.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2 мав у власності мисливську
рушницю та спеціальний пристрій
травматичної дії, які, на підставі заяв
відповідачів було вилучено, а
позивачеві виставлено офіційне
попередження про недопустимість
протиправних дій у побуті.

Правильність таких дій було
підтверджено прокуратурою
Миколаївської області (т. 1 а.с. - 203).

За таких обставин, вважати, що
відповідачі не мали підстав для
звернення до правоохоронних органів не
можна, як не можна стверджувати, що такі
звернення були викликані не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, а лише бажанням
заподіяти моральні страждання
позивачеві. Іншого позивач належними
та допустимими засобами доказування не
довів, хоча то є його обов'язком.

У зв'язку з цим у вимозі слід відмовити,
що і зробив районний суд.

Вірно, за спливом позовної давності,
відмовив суд і вимозі про стягнення
моральної шкоди за перешкоджання
відповідачів у доступі в квартиру.
Дослідивши, що названа обставина мала
місце у лютому 2010 року, і до лютого 2014
року позивач без поважних причин такої
вимоги перед судом не ставив, районний
суд обгрунтоваено вважав, що підстав
для поновлення позовної давності, а,
відповідно, і до захисту порушеного
права - немає, а тому, за наявності заяв
відповідачів про застосування
позовної давності у вимозі відмовив.

За такого підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 02 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головоючий Судді