Справа №585/4445/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Ганзя О. Д.Номер провадження
22-ц/788/1541/14 Суддя-доповідач - Маслов В. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Сибільової Л. О. , Лузан Л. В. ,

при секретарі судового засідання
-Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду у м. Суми апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Володимирський»

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 11 липня 2014
року

у цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Володимирський» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Володимирський» про визнання
кредитного договору частково
недійсним,

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 11 липня 2014
року позов ПАТ «КБ «Володимирський»
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ «КБ «Володимирський» 255
грн. 02 коп. заборгованості по пені за
кредитним договором №25/980-КФО/О52О від 07
червня 2007 року. В іншій частині позову
відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсними пункти 1.5, 2.2.5, 2.3.3,
2.3.7, 2.3.9, 2.3.12, 5.2 кредитного договору
№25/980-КФО/О52О, укладеного 07 червня 2007
року. Визнано недійсними пункти 1.24, 2.1,
2.5 додатку № 1 до кредитного договору
№25/980- КФО/0520 від 07 червня 2007 року
«Тарифи на банківські послуги за
виконання операцій у національній та
іноземній валюті ТОВ КБ
«Володимирський».

В апеляційній скарзі ПАТ «КБ
«Володимирський» посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи,
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, просить його скасувати та
ухвалити нове про задоволення позову
ПАТ «КБ «Володимирський» в повному
обсязі та відмовою в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 При цьому
зазначає, що позичальник, підписуючи
кредитний договір, усвідомлював свої
дії, погодився з його умовами,
здійснював часткове виконання
положень кредитного договору. Вказує,
що ОСОБА_3 порушував умови договору
щодо строків погашення чергових
платежів та їх розміру, томі відповідно
п. 5.2 кредитного договору у нього
кожного разу виникала заборгованість
по черговому платежу. Також вважає, що
визнання недійсними окремих положень
кредитного договору суперечить
чинному законодавству.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, який
вважав рішення місцевого суду
правильним, а апеляційну скаргу
необгрунтованою, розглянувши
матеріали справи в межах заявленого
позову і апеляційної скарги, колегія
суддів знаходить, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню на підставі ч. 1 ст.
318 ЦПК України.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, 07 червня 2007 року між
ТОВ КБ «Володимирський» і ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір
№25/980-КФО/0520, за умовами якого останній
отримав кредит в сумі 20000 грн., зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 23 % за рік, на строк з
07 червня 2007 року по 05 червня 2012 року.
Цільове призначення кредиту: оплата
позичальником товару згідно
рахунку-фактури № 303 від 04 червня 2007
року, наданого позичальнику СПД-ФО
ОСОБА_4 (п.1.2)

За умовами п. 2.3.3 кредитного договору
відповідач зобов'язувався сплачувати
мінімальні платежі по кредиту (кредити,
нараховані проценти по кредиту,
можливі комісії Банку) шляхом внесення
грошових коштів в сумі 639, 81 грн. на свій
поточний рахунок щомісячно.

Згідно п. 2.3.4 договору остаточним днем
повернення кредиту є 05 червня 2012 року.

У додатку до кредитного договору
передбачалися тарифи на банківські
послуги за використання операцій у
національній та іноземній валюті.
Витяг з цього додатку до договору
міститься на а.с. 6-а.

Зі статуту Банку вбачається, що ПАТ «КБ
«Володимирський» є правонаступником
ВАТ «КБ «Володимирський». ВАТ «КБ
«Володимирський» було створено згідно
з рішенням Загальних зборів Учасників
ТОВ КБ «Володимирський» (Протокол № 20
від 07 грудня 2007 року, Протокол № 22 від 19
квітня 2008 року) і рішенням Установчих
зборів Засновників Банку (Протокол № 1
від 19 квітня 2008 року) в ході проведення
реорганізації шляхом перетворення з
ТОВ КБ «Володимирський» (а.с. 15 - 16 т. 1).

Відповідно витягу з постанови
Правління НБУ від 30 серпня 2011 року № 301
з 31 серпня 2011 року відкликано
банківську ліцензію та ініційовано
процедуру ліквідації АТ «КБ
«Володимирський», призначено
ліквідатора Банку (а.с. 17 т. 1).

Правовідносини, які склалися між
сторонами, регулюються ст. ст. 203, 215, 526,
530, 1046, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК України, ст. 6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ч. 5 ст. 11, ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» (у її редакції, чинній на
час укладення кредитного договору),
п.3.6. Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, що затверджені Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1048-1050, 1052, 1054 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальнику) грошові кошти,
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів; банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
договір про надання фінансових послуг
(яким відповідно до ст. 4 цього Закону є
договір про надання споживчого
кредиту) повинен містити розмір
фінансового активу, зазначений у
грошовому виразі, строки його внесення
та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими:
установ люються обов'язкові для
споживача умови, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору; надаються
продавцю (виконавцю, виробнику) права в
односторонньому порядку змінювати
умови договору на власний розсуд або на
підставах, не зазначених у договорі;
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним. У разі
коли зміна поло ження або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача:
1) такі положення також підлягають
зміні; або 2) договір може бути визнаним
недійсним у цілому. Положення, що було
визнане недійсним, вважається таким з
моменту укладення договору.

Згідно з п. 3.6. Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, що затверджені Постановою
Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168,
банки не мають права встановлювати
платежі, які споживач має сплатити на
користь банку за дії, які банк здійснює
на власну користь (ведення справи,
договору, облік заборгованості
споживача тощо), або за дії, які
споживач здійснює на ко ристь банку
(прийняття платежу від споживача тощо)
або що їх вчиняє банк (укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкли кання згоди на укладення
кредитного договору тощо).

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому Ко
дексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Від повідно до ч. 1
ст. 215 ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - тре тьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_3 довів у суді першої інстанції ту
обставину, що укладений з ним кредитний
договір містить ряд положень, які
суперечать діючому законодавству, є
несправедливими по відношенню до
споживача. Зокрема, договір передбачає
сплату ним комісійного збору банку за
дії, які банк здійснює на власну
користь (ведення справи, договору,
облік заборгованості споживача тощо)
та за дії, які він здійснює на користь
банку (прийняття платежу від споживача
тощо) або що їх вчиняє банк (укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору, унесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо). Такі правила
містяться у п.п. 1.5, 2.2.5, 2.3.3, 2.3.7, 2.3.9, 2.3.12,
5.2 та у п.п. 1.24, 2.1, 2.5 додатку № 1 до
кредитного договору.

Зі сплачених ОСОБА_3 38810 грн. банком
списано 12403 грн. 36 коп. на сплату
основного боргу, 20934 грн. 60 коп. на
сплату відсотків за користування
кредитом та 5472 грн. на сплату
комісійних витрат з розрахунку 0,38 %
щомісячно від первинної суми кредиту.
Суд першої інстанції обгрунтовано
визнав недійсними ці положення
договору і додатку до нього щодо
безпідставних комісійних нарахувань і
відмовив банку у позові про стягнення
цих сум, оскільки у кредитний договір і
у додаток до нього щодо тарифів були
включені ряд положень, які не повинні
були туди включатися як такі, що
суперечать діючому законодавству, що
погіршують становище ОСОБА_3, як
споживача банківських послуг. Колегія
суддів знаходить таке рішення
місцевого суду обґрунтованим на
законі. Воно постановлено з
урахуванням правових позицій, які
викладені у постановах Верховного Суду
України від 12 вересня 2012 року у справі
№ 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року у
справі № 6-80цс13.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 знав
про такі умови договору, підписав їх,
погоджувався з ними, не є підставою для
скасування рішення, оскільки суд на
законних підставах визнав недійсними
ряд положень кредитного договору щодо
сплати комісійного збору.

Сторони визнають, що банк виконав
зобов'язання за кредитним договором і
передав ОСОБА_3 кредитну суму, а
останній впродовж декількох років
вносив платежі в погашення цього
кредиту. Згідно з поясненнями і
розрахунками ОСОБА_3, він не тільки
погасив тіло кредиту, відсотки за
користування кредитом, а і сплатив
банку зайві гроші.

В позовній заяві Банк вказує, що станом
на грудень 2013 року у позичальника
обліковується заборгованість за
кредитним договором в розмірі 11092,09
грн., з яких заборгованість за кредитом
- 7596,64 грн., заборгованість за
процентами - 943,89грн., пеня - 1295,56 грн.,
комісія - 456,00 грн., штраф - 800,00 грн., на
підтвердження цього надає довідку щодо
заборгованості по кредитному договору
ОСОБА_3 (а.с. 10 т. 1).

Також під час розгляду справи в
місцевому суді, Банк надав інший
розрахунок заборгованості від 16 квітня
2014 року за вищевказаним кредитним
договором без врахування комісій (а.с.
220 - 221 т. 1). З цього розрахунку
вбачається, що ОСОБА_3, отримавши 17
червня 2007 року кредит у сумі 20000 грн.,
станом на 13 серпня 2013 року вніс 20000 грн.
на погашення кредиту, 15939 грн. 87 коп. на
погашення відсотків за користування
кредитом, 2870 грн. 13 коп. сплатив
неустойки, а всього 38810 грн. Цей
розрахунок дещо відрізняється від
розрахунку, доданого банком до
позовної заяви. З останнього
розрахунку вбачається, що ОСОБА_3 з часу
отримання кредиту у червні 2007 року
майже щомісячно його погашав і
останній платіж у розмірі 650 грн.
здійснив 13 серпня 2013 року.

При перевірці правильності
розрахунків заборгованості за
кредитним договором суд першої
інстанції урахував думку спеціаліста
ОСОБА_5, яка є спеціалістом першої
категорії сектору кредитування
відділу розвитку банківського бізнесу,
має вищу освіту за спеціальністю облік
і аудит, працює в системі акціонерного
товариства «Ощадбанк». За пропозицією
суду ОСОБА_5 провірила розрахунки банку
від 16 квітня 2014 року, які містяться на
а.с. 20 - 21, т. 1 і встановила, що кредитна
заборгованість ОСОБА_3 погашена, за
винятком 255 грн. 02 коп. пені. Саме цю суму
суд і стягнув з ОСОБА_3 на користь банку,
відмовивши останньому у іншій частині
позову. У справі є ухвала суду про
залучення ОСОБА_5 до участі у справі у
якості спеціаліста (т. 2, а.с. 14).

Оскільки ні у суді першої інстанції, ні
у суді другої інстанції жодна з сторін
не заявляла клопотань про призначення
судової експертизи щодо погашення
кредитної заборгованості, тому суд
обґрунтовано виходив з наявних у
справі доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

ОСОБА_3 довів свою правову позицію у
даній справі, а Банк не надав достатніх
доказів на підтвердження свого позову
у повному об'ємі, а тому суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позов ОСОБА_3 і частково задовольнив
позов Банка. Колегія суддів знаходить
таке рішення місцевого суду
відповідаючим зібраним у справі
доказам, вимогам ст. ст. 203, 215, 1046, 1048 - 1050,
1052, 1054 ЦК України, ст. 6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Доводи апелянта про те, що банк
здійснює підприємницьку діяльність і
розраховує на прибуток від цієї
діяльності не свідчить про законність
включення в склад комісійних витрат
таких дій, які повинен здійснювати банк
за власний кошт і не перекладати ці
витрати на споживачів банківських
послуг.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 291, 303, 308, 315 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Володимирський» відхилити, а
рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 11 липня 2014
року у даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, але можуть бути оскаржені в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -