УХВАЛА

іменем україни

06 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І., Парінової
І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, третя особа - Київська районна у
м. Донецьку рада, про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5
до ОСОБА_3, треті особи: Київська
районна у м. Донецьку рада, управління
земельних ресурсів Донецької міської
ради, про спонукання до дотримання
правил добросусідства, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 18 вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 06 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в
якому з урахуванням уточнення позовних
вимог просила усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання
останніх відновити межу, що розділяє
земельні ділянки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 за
вказаною адресою, у відповідності з
даними земельно-кадастрової
документації і шляхом перенесення
будівлі літньої кухні за межу
земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в
бік земельної ділянки НОМЕР_2, а у разі
невиконання такої вимоги протягом
трьох місяців зобов'язати відповідачів
знести частину будівлі літньої кухні,
яка розташована на земельній ділянці
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 до межі
земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2.
Вимоги обґрунтовувала тим, що вона є
власником житлового будинку з
надвірними побудовами НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1, розташованого на земельній
ділянці площею 800 кв. м, на підставі
договору купівлі-продажу від 22 квітня
2011 року. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є власниками
сусіднього житлового будинку НОМЕР_2.
Посилалася на те, що відповідачі
порушують її права володіння та
користування, оскільки самовільно
встановили частину огорожі на її
земельній ділянці.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому
просили зобов'язати її дотримуватися
правил добросусідства під час
користування земельною ділянкою
домоволодіння НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, а
саме: здійснювати будівництво будівель
та споруд на її земельній ділянці із
відступом від суміжної межі
землекористування із земельною
ділянкою домоволодіння НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 в бік домоволодіння
відповідача на 1,0 метр; знести частину
побудованого фундаменту будівлі, що
будується на території домоволодіння
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в межах смуги 1,0 м
завширшки від суміжної межі
землекористування між домоволодіннями
НОМЕР_1 та НОМЕР_2. В обґрунтування своїх
вимог зазначали, що після придбання
житлового будинку НОМЕР_1 ОСОБА_3 знесла
його та розпочала будівництво нового,
фундамент якого виконано на межі з їх
земельною ділянкою. Будівництво
здійснюється без документів, що
посвідчують право на присадибну
земельну ділянку, що забудовується, без
відповідної дозвільної документації
та з порушенням абз. 3 п. 3.25 ДБН 360-92**
«Планування і забудова міських і
сільських поселень».

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 18 вересня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у
користуванні позивачем земельною
ділянкою шляхом перенесення будівлі
літньої кухні за межу земельних
ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, м.
Донецьк у бік земельної ділянки НОМЕР_2.
У разі невиконання такої вимоги
протягом трьох місяців, зобов'язано
знести частину будівлі літньої кухні,
розташовану на земельній ділянці
НОМЕР_1 за вказаною адресою до межі
земельних ділянок НОМЕР_1 та НОМЕР_2. У
задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 06 грудня 2013 року рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 18 вересня 2013 року змінено. Позов
ОСОБА_3 задоволено. Усунуто ОСОБА_3
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, будинок НОМЕР_1. Відновлено
межу між земельними ділянками НОМЕР_1
та НОМЕР_2 за вищезазначеною адресою
згідно із висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 13
лютого 2013 року № 5554/23-421/23 по прямій
лінії, змістивши існуючу межу в бік
земельної ділянки НОМЕР_2 та
зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звільнити
самовільно зайняту частину земельної
ділянки НОМЕР_1 наступним чином: від
точки А, розташованої на існуючому
огородженні між дільницями НОМЕР_3 і
НОМЕР_2 на відстані 0,15 метра від кута
огородження зі сторони ділянки НОМЕР_1;
далі до точки Б, розташованої на
боковому фасаді літньої кухні літ. Л на
відстані 1,15 метра від її кута зі
сторони земельної ділянки НОМЕР_1; далі
до точки В, розташованої на іншому
боковому фасаді літньої кухні літ. Л на
відстані 1,15 метра від її кута зі
сторони земельної ділянки НОМЕР_1; далі
до точки Г, розташованої на тильному
огородженні на відстані 1,43 метра від
існуючого огородження між земельними
ділянками НОМЕР_1 і НОМЕР_2 в сторону
земельної ділянки НОМЕР_2. Зобов'язано
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протягом трьох
місяців від дня набранням цим рішенням
суду законної сили перенести
самовільну будівлю літньої кухні літ.
Л, за межу земельних ділянок НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 в бік земельної
ділянки НОМЕР_2. У разі невиконання
протягом трьох місяців рішення суду
про перенесення самовільної будівлі
літньої кухні літ. Л за межу земельних
ділянок НОМЕР_1 і НОМЕР_2 зобов'язано
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знести частину
будівлі літньої кухні літ. Л, яка
збудована на земельній ділянці НОМЕР_1
по АДРЕСА_1, згідно із висновком №
5554/23-421/23 судової будівельно-технічної
експертизи від 13 лютого 2013 року, а саме:
від точки Б, розташованої на боковому
фасаді літньої кухні літ. Л на відстані
1,15 метра від її кута зі сторони
дільниці НОМЕР_1, до точки В,
розташованої на другому боковому
фасаді літньої кухні літ. Л на відстані
1,15 метра від її кута зі сторони
дільниці НОМЕР_1. Рішення Київського
районного суду м. Донецька від 18
вересня 2013 року в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
порушують питання про скасування
рішень судів попередніх інстанцій,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням норм матеріального
права та порушенням норм
процесуального права, і просять
ухвалити нове рішення, яким їх позов
задовольнити, в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником житлового будинку з
господарськими спорудами НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1, що розташований на земельній
ділянці площею 800,00 кв. м, кадастровий
номер :00:021:0494, на підставі
договору купівлі-продажу від 22
квітня 2011 року. Право власності
зареєстровано 04 травня 2011 року, що
підтверджується витягом 29855348 про
державну реєстрацію КП «БТІ м.
Донецька».

Відповідно до висновків
судово-технічної експертизи від 13
лютого 2013 року між земельними
ділянками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1
частково межа суміжного
землекористування проходить по
боковому та задньому фасаду літньої
кухні літерою «Л», що належить до
будинку НОМЕР_2, а площа земельної
ділянки НОМЕР_1 фактично складає 753 кв.
м, що менше, ніж площа земельної
ділянки, вказаної у правовстановлюючих
документах на ім'я ОСОБА_3 Фактична
конфігурація земельної ділянки НОМЕР_1
по АДРЕСА_1 не відповідає розмірам та
конфігурації, вказаній у державному
акті про право приватної власності на
земельну ділянку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтв
про право на спадщину за заповітом,
виданих державним нотаріусом Шостої
Донецької державної нотаріальної
контори 15 жовтня 2009 року, є
співвласниками житлового будинку з
житловою прибудовою та господарськими
спорудами НОМЕР_2, розташованого по
АДРЕСА_1, частка кожного з них становить
Ѕ.

За даними інвентаризаційної справи №
2/3920 на будинок НОМЕР_2 по

АДРЕСА_1, будинок складається з будинку
та літньої кухні літерою «Л», яка
зведена самовільно, до складу спадщини
не увійшла.

За даними викопіювання будівельного
кварталу № 351 на земельну ділянку
НОМЕР_2 та плану земельної ділянки
НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, на місці літньої
кухні було самовільно побудовано
сарай, який за рішенням виконавчого
комітету Київської районної ради
народних депутатів від 27
травня 1987 року підлягав знесенню як
такий, що збудований з порушенням плану
забудови земельної ділянки НОМЕР_2.

Дані про відомості щодо розміру, площі,
конфігурації, на який розташований
житловий будинок НОМЕР_2 по АДРЕСА_1,
відомості про кадастровий номер на
вказану земельну ділянку, а також про
те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформили у
порядку, встановленому законом, право
власності на земельну ділянку, на якій
розташований будинок, у справі
відсутні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилалися на
те, що нею порушено усталений
попередніми власниками порядок
користування земельними ділянками.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив із
висновків судової
будівельно-технічної експертизи від 13
лютого 2013 року № 5554/23-421/23,
згідно якого загальна площа земельної
ділянки ОСОБА_3 зменшилася внаслідок
самовільного встановлення
відповідачами частини огорожі на її
земельній ділянці та здійснення
незаконного будівництва літньої кухні.
Посилання на порушення ОСОБА_3
усталеного порядку землекористування
не є підставою для задоволення позову
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині задоволених вимог ОСОБА_3,
апеляційний суд виходив з необхідності
більш чіткого визначення способів
усунення ОСОБА_3 перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
необхідності зазначення чітких меж
відновлення між земельними ділянками
сторін та відстані, на яку підлягає
перенесення самовільної будівлі
літньої кухні.

Такі висновки судів відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
фактичних обставинах справи.

Так, ст. 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється,
серед іншого, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав,
відшкодування заподіяних збитків,
тощо.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою
для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації, яка
згідно зі ст. 193 ЗК України містить
сукупність відомостей і документів про
місце розташування та правовий режим
земельних ділянок, їх оцінку,
класифікацію земель, кількісну та
якісну характеристику, розподіл серед
власників землі та землекористувачів.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Ураховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій, ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_3,
обґрунтовано дійшли висновку, що права
ОСОБА_3 як власника земельної ділянки
порушені та підлягають захисту в
обраний нею спосіб.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції в межах
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судом
першої інстанції або апеляційної
інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставинами, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Оскільки, доводи касаційної скарги про
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права є безпідставними,
стосуються переоцінки доказів,
викладених в оскаржуваних рішеннях, що
не належить до компетенції суду
касаційної інстанції, висновків суду
апеляційної інстанцій і суду першої
інстанції у незміненій апеляційним
судом його частині не спростовують,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 18 вересня 2013 року
та рішення апеляційного суду Донецької
області від 06 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
В.І. Амелін

С.О.
Карпенко

М.І. Наумчук

І.К. Парінова