АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5216/14
Справа № 642/242/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Піддубного Р.М.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кегичівського
районного суду Харківської області від
03 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення у порядку
розподілу майна подружжя частини
вартості автомобіля,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом, в обґрунтування
якого зазначила, що вони з відповідачем
- ОСОБА_2 починаючи з 23.05.2009 року
перебували у шлюбі, який рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 15.01.2014 року було розірвано.

За час шлюбних відносин, на
спільні кошти, подружжя придбало
автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS Т13110, 2007р.,
реєстраційний № НОМЕР_1, спочатку за
довіреністю від 26.02.2013р., що була
оформлена на відповідача, а потім, за
договором купівлі-продажу. Заявлена
позивачем вартість автомобіля
становить 45000грн. Після розлучення
сторони не дійшли згоди щодо
добровільного розподілу цього майна

У зв'язку з чим, ОСОБА_3 просила суд
стягнути з відповідача на її користь
грошову компенсацію у розмірі 1/2
частини його вартості, а саме 22500 грн., а
також понесені нею судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав
та просив відмовити в його задоволенні
посилаючись на те, що спірний
автомобіль він купив у лютому 2013р., під
час шлюбу. Протягом останнього року
подружні стосунки розладились, шлюб
вони розірвали. Оскільки, іншого
істотного майна у них не було, вони
досягли згоди на продаж автомобіля,
10.01.2014р. він його реалізував, а отримані
кошти в сумі 40000 грн. порівну поділив з
ОСОБА_3 Вважає, що позов заявлений
безпідставно, а його сума є завищеною.

Рішенням Кегичівського районного
суду Харківської області від 03 червня
2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення у порядку розподілу майна
подружжя частини вартості автомобіля -
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 12 вартості спільного сумісного
майна в сумі 20000 грн., а також судовий
збір в сумі 216,57 грн., всього - 20216 грн.57
коп.

У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2
звернувся на нього з апеляційною
скаргою, в якій, з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначене рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що з 23.05.2009
року сторони знаходилися у
зареєстрованому шлюбі. На підставі
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 15.01.2014 року шлюб був
розірваний.

10.01.2014 року ОСОБА_2 продав
належний сторонам на праві спільної
сумісної власності автомобіль
автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS Т13110, 2007р.,
реєстраційний № НОМЕР_1.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 та стягуючи з відповідача на її
користь вартість 12 частини спірного
автомобіля у сумі 20000 грн., районний суд
виходив з того, що автомобіль був
проданий відповідачем без отримання
згоди позивача і тому, відповідно до ст.
365 ЦК України стягнув вказану частину
з відповідача.

Проте з такими висновками суду
першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст.61 ЦПК України
передбачено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Згідно ч. 1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя»,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст.
325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 19 Пленуму
Верховного суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні суду першої
інстанції сторони не заперечували, що
спірний автомобіль був придбаний 24
липня 2013 року ОСОБА_2 за спільні кошти
подружжя.

10 січня 2014 року автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS
Т13110, 2007р., реєстраційний № НОМЕР_1 був
проданий, тобто під час знаходження
сторін у шлюбі.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 15 січня 2014 року шлюб
між сторонами був розірваний.

Судова колегія приходить до
висновку, що суд першої інстанції
прийшов до помилкового висновку щодо
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо
поділу спільного майна подружжя. З
матеріалів справи вбачається, що
спірний автомобіль був проданий
відповідачем під час знаходження
сторін у шлюбі, на підставі довідки -
рахунку від 10 січня 2014 року ПП « МПП
ВИБІР», що відповідає вимогам
Постанови Кабінету Міністрів України
від 7 вересня 1998 року N 1388 ( з наступними
змінами та доповненнями) «Про
затвердження Порядку Державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів». Даних про те, що
позивач зверталася до суду з позовом
про визнання договору купівлі-продажу
автомобіля недійсним, або вказаний
автомобіль був реалізований без її
згоди та відома, матеріали справи не
містять.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню,
оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального права і тому рішення
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Кегичівського районного
суду Харківської області від 03 червня
2014 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення у
порядку розподілу майна подружжя
частини вартості автомобіля відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Рішення
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -