Провадження №22-ц/784/1507/14
Головуючий у І інстанції Кокорєв В.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А ЛА

іменем України

11 серпня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

прокурора - Бескровної І.І.,

представника позивача - Козирєва А.В.,

відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 10 квітня 2014 року,
ухваленого за позовом Публічного
акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Миколаївгаз» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за послуги з
газопостачання, -

у с т а н о в и л а :

25 грудня 2013 року Публічне акціонерне
товариство по газопостачанню та
газифікації «Миколаївгаз» (надалі ПАТ
«Миколаївгаз») пред'явило до ОСОБА_3
зазначений позов, який обґрунтувало
наступним.

З 2001 року товариство постачає до
помешкання відповідача природній газ,
той його споживає, при цьому оплату за
нього не проводить.

12 квітня 2013 року товариство в простій
письмовій формі уклало з ОСОБА_3
договір про надання послуг з
газопостачання, у зв'язку з чим
відкрито на ім'я споживача особовий
рахунок № НОМЕР_1.

За умовами названого договору позивач
зобов'язався безперервно надавати
споживачеві послуги з газопостачання
природного газу для побутового
споживання, а той зобов'язався
своєчасно оплачувати надані послуги за
встановленими тарифами у строки і на
умовах, передбачених цим договором.

Взятий на себе обов'язок ПАТ
«Миколаївгаз» виконує належним чином,
в той час, як ОСОБА_3 свого слова не
дотримується, оплату за спожитий
природній газ не проводить,
заборгувавши поставщикові на 01 грудня
2013 року 1 154 гривні 80 копійок.

Посилаючись на відмову
відповідача погасити борг добровільно,
просив позов задовольнити.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України
участь у справі взяв прокурор
Ленінського району м. Миколаєва, який
просив позов задовольнити,
застосувавши при цьому, позовну
давність.

Відповідач проти наявності боргу не
заперечував і готовий його погасити,
але лише тільки після сплати йому
грошей, належних йому за іншими
судовими рішеннями, які з вини
державної виконавчої служби не
виконуються.

Рішенням Ленінського районного суду
Миколаївської області від 10 квітня 2014
року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким у позові
відмовити.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги
публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Миколаївгаз» НАК «Нафтогаз України»
місцевий суд виходив з того, що з 2001
року між сторонами існує договір по
поставці позивачем відповідачеві
природного газу. Позивачем, який є
надавачем послуг з газопостачання,
умови договору виконувалися належним
чином, в той час, як відповідач з 2001 року
і до вересня 2013 року за спожитий ним
природний газ плату не проводить,
внаслідок чого утворилася
заборгованість у розмірі 1 121 гривня 95
копійок, яку той і повинен сплатити.
Оскільки ОСОБА_3 цього обов'язку
добровільно виконувати не бажає, то
стягнення слід провести у судовому
порядку, без застосуванням позовної
давності.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки
виникають із договорів та інших
правочинів, зміст яких, відповідно до
статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; вони вчинені у формі,
встановленій законом, особами, які
мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, ст.
ст. 256, 261, 264, 267, 525 - 526, 610-611, 622 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння заміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Одним із таких наслідків, є
відшкодування збитків під якими,
згідно до ст. 22 ЦПК України, слід
розуміти:

· втрати, яких особа зазнала у
зв'язку з знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки);

· доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

Сторона, яка прострочила зобов'язання,
може відшкодувати завдані прострочкою
збитки добровільно, а у разі її відмови
від такого - збитки стягуються за
судовим рішенням.

При цьому, кожна особа має право у межах
позовної давності звернутися до суду
за захистом, у встановлений законом
спосіб, свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленої до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку; у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Позивач належними та допустимими
доказами довів, що з 2001 року сторони
перебувають у договірних
правовідносинах, які виникли спочатку
з договору про надання населенню
послуг з газопостачання, укладеному в
усній формі, і продовжених з 12 квітня 2013
року за аналогічним договором,
укладеним в простій письмовій формі. На
виконання названого договору він
поставив відповідачеві природній газ,
але той його не оплатив, порушивши
договірне зобов'язання і, заподіявши
товариству збитки у розмірі 1 121 гривня
95 копійок, які, відповідно до названих
вище статей Цивільного кодексу та п. 17
Правил надання населенню послуг з
газопостачання, затверджених
постановою Кабінету Міністрів
України від 9 грудня 1999 р. № 2246, і
повинен відшкодувати, тим більше, що і
ОСОБА_3 проти цього не заперечував.

При цьому, стягнення слід провести за
весь час виникнення заборгованості,
оскільки, визнавши при укладені у
квітні 2013 року договору № 2/НОМЕР_1 про
постачання природного газу борг,
відповідач перервав перебіг позовної
давності і вона почалася заново.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і місцевий суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до названої відповідачем причини
непогашення боргу, а це невиплата іншою
юридичною особою та державою йому
грошей за іншими судовими рішеннями, у
тому числі і рішенням міжнародного
суду, то вони не можуть вплинути на
результат вирішення даної справи,
оскільки не охоплюються умовами
договору, що існує між сторонами.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді: