Справа № 368/1639/14-ц
провадження № 2/368/480/14
Рішення

іменем України

"26" серпня 2014 р. Кагарлицький
районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Губенко А.П.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кагарлик справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Кагарлицького районного сектору
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

позивач та його представник
просять суд визнати ОСОБА_3, таким, що
втратив право користування житловим
будинком, що належить позивачу на праві
приватної власності за адресою
АДРЕСА_2, та зобов'язати Кагарлицький
районний сектор ДМС України у
Київській області зняти ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою, посилаючись на те, що він -
ОСОБА_2 є власником домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2.

Вказане домоволодіння складалось з
житлового будинку «А», загальна площа
79,1 кв. м та з житлового будинку «А1»,
загальною площею 42,0 кв.м.

В грудні 2012 року він подарував частину
(24/100) свого домоволодіння, а саме:
будинок «А1» своєму брату ОСОБА_3.

Обдарований відповідач прийняв
будинок «AI» без недоліків, які б
перешкоджали його використанню, про що
зазначено в пункті 1.7 договору
дарування від 22.12.2012 року.

Також він подарував брату, відповідачу
по справі, присадибну земельну біля
будинку «A1» розміром 0,1044 га для
можливості повноцінного користування
подарованим будинком.

В лютому 2013 року виконавчий комітет
Мирівської сільської ради прийняв
рішення про відкриття особового
рахунку на будинковолодіння
відповідача та присвоєння йому
поштової адреси. Відповідно до
вказаного рішення подарованому
відповідачу житловому будинку «A1»
було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3.

Після присвоєння поштової адреси
відповідач ОСОБА_3 обіцяв знятися з
реєстраційного обліку за адресою
АДРЕСА_2 та зареєструватися за адресою
своєї власності АДРЕСА_3.

Проте незважаючи на те, що відповідач
забезпечений житлом і фактично не
проживає за місцем реєстрації, він не
змінив адресу своєї реєстрації і
продовжує бути зареєстрованим на
власності позивача, що є порушенням п.
2.1. Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, затвердженого
Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077.

Фактично відповідач ОСОБА_3 не проживає
за місцем реєстрації, а проживає за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується:
довідкою №710 від 14 жовтня 2013 року,
виданою Виконавчим комітетом
Мирівської сільської ради, довідкою
№711 від 14 жовтня 2013 р., виданою
Виконавчим комітетом Мирівської
сільської ради, актом обстеження
житлового будинку від 14.10.2013 року;

довідкою №535 від 30.07.2014 року видана
Виконавчим комітетом Мирівської
сільської ради; довідкою №53 від 30.07.2014
року видана Виконавчим комітетом
Мирівської сільської ради; актом
обстеження житлового будинку від 14.10.2014
року.

Незважаючи на численні обіцянки
відповідача ОСОБА_3 знятися з
реєстрації за адресою АДРЕСА_2 він
цього не робить, а будь-яка розмова про
це призводить конфліктів і образ
позивача.

Будь-якої домовленості про збереження
за відповідачем житлової площі за
період його не проживання не існує.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
«... кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності. ...
Право приватної власності є
непорушним».

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України
визначено, що саме власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно
позбавлений або обмежений в здійсненні
права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного
кодексу України).

В свою чергу відповідач, який не
проживає за адресою реєстрації,
втратив право на користування будинком
позивача, внаслідок його відсутності
без поважних причин більше трьох років.

Оскільки, за вищевказаною адресою
відповідач ОСОБА_3 не проживає,
виникають проблеми зі сплатою
комунальних послуг, які розраховуються
від кількості зареєстрованих осіб.
Крім того, сам факт реєстрації на
власності позивача особи відповідача
ОСОБА_3, який не проживає, не орендує і
не має права на проживання
розцінюється ним порушенням його прав.

Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням.

Згідно ст.. 72 Житлового кодексу України
суд визнає особу такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені терміни.

Пунктом 24 Постанови № 3 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України і
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року Про деякі
питання юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ визначено, що «У порядку
цивільного судочинства розглядаються
спори щодо права особи на житло
(приватизація житла, взяття на облік
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, або зняття із такого
обліку, надання житла, користування
жилим приміщенням у будинку державного
чи приватного жилого фонду,
житлово-будівельних кооперативів, у
гуртожитках, встановлення автономного
опалення у приміщенні державного
житлового фонду, зняття з
реєстраційного обліку місця
проживання за наявності спору,
зобов'язання органу влади чи органу
місцевого самоврядування здійснити
необхідні дії щодо утримання у
належному стані житлового будинку,
виселення, а також спори щодо
забезпечення житлових прав мешканців
гуртожитків (стаття 25 Закону України
від 04 вересня 200В року № 500-VI «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків») тощо). Такі
спори є житловими (цивільними) спорами,
незалежно від участі у справі як
відповідача суб'єкта владних
повноважень.»

Реєстрація/зняття з реєстрації місця
проживання/перебування здійснюється
управліннями, відділами (секторами)
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення у день
подання особою документів.

Відповідач ОСОБА_3 щодо позовних вимог
позивача, то він не заперечує, одна не
знає як це зробити. Він не заперечує, що
його брат подарував йому будинок.
Проте, як там проживати він не знає,
оскільки криша протікає. Окрім того,
він не знає як туди можна прописатися.

Представник Кагарлицького районного
сектору ДМС України у Київській
області в судове засідання не
з'явилася, будучи належним чином
повідомлена про день, час та місце
розгляду справи, що відповідно до ч. 1
ст. 365 ЦПК України, не є перешкодою для
розгляду заяви.

Суд, заслухавши доводи сторін,
розглянувши подані документи,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтується позовна заява,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті приходить до
наступного.

В судовому засіданні суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Як передбачено ст. 3
ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі (ст. 11
ч.1 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Докази
надаються сторонами та іншими особами,
що беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Крім того, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК
України).

Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Так, відповідно до ст. 9 Житлового
кодексу Української PCP громадяни мають
право одержання у безстрокове
користування у встановленому порядку
жиле приміщення в будинках державного
чи громадського житлового фонду.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, "Кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право власності є
непорушним".

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади
захисту права власності: Держава
забезпечує рівний захист усіх
суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 72 Житлового кодексу
України визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від
25.05.1998 року) у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування житловими
приміщенням, судам необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності суд може
продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право вчиняти
будь-які дії щодо свого майна, які не
суперечать закону (ст.319 ЦК України).

Згідно ст. 15 Цивільно-процесуального
Кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, а також оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Позивач - ОСОБА_2 був власником
житлового будинку АДРЕСА_2, до складу
якого входило два будинки, а саме:
будинок під літерою - А, загальною
площею 79,1 кв.м, з них житлова площа 34,0
кв.м. та будинок під літерою А1,
загальною площею 42,0 кв.м, з них житлова
площа 20,1 кв.м.

Згідно договору дарування від 22 грудня
2012 року позивач ОСОБА_2 подарував
відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок
під літерою А1 загальною площею 42,0 кв.м,
з них житлова площа 20,1 кв.м.

Рішенням Мирівської сільської ради
Кагарлицького району від 27 лютого 2013
року було відкрито особовий рахунок на
належне на праві власності
домоволодіння шляхом реєстрації його в
погосподарській книзі та присвоєно
поштову адресу: АДРЕСА_3.

Згідно акту обстеження житлового
будинку від 14.10.2013 року встановлено, що
в житловому будинку в АДРЕСА_2
зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
її син ОСОБА_3, який в даному будинку не
проживає, а проживає в АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив той факт,
що він в житловому будинку АДРЕСА_2 не
проживає з 1995 р.

Враховуючи те, що відповідач не подав
суду доказів на спростування позовним
вимог позивача, оцінюючи докази в їх
сукупності, суд вважає, що відповідач
втратив право на проживання та
користування житловим будинком
позивачки внаслідок відсутності
більше 1 року за місцем реєстрації без
поважних причин, а тому відповідача
слід визнати таким, що втратив право
проживання та користування житловим
будинком та господарськими спорудами,
розташованими за адресою: АДРЕСА_2.

Частина 1 статті 7 Закону України « Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року, визначає чіткий перелік
підстав для зняття особи з реєстрації
місця проживання, але у зв'язку з тим, що
відповідач відмовляється виписатися
добровільно, єдиною підставою для
зняття з реєстрації місця проживання
може виступити остаточне рішення суду
про позбавлення права користування
житловим приміщенням.

Водночас відповідно до ст. 7 вказаного
Закону зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Таким чином, як випливає із указаних
норм права, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1
)позбавлення права власності на
житлове приміщення; 2) позбавлення
права користування житловим
приміщенням; 3) визнання особи безвісно
відсутньою; 4) оголошення фізичної
особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України; ст. 405 ЦК України).

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Тому необхідно також скасувати
реєстрацію Кагарлицьким районним
сектором Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області громадянина ОСОБА_3 за житловим
приміщенням - будинком за АДРЕСА_2, який
належить ОСОБА_2 на праві приватної
власності, а тому позовні вимоги
підлягають до задоволення.

На підставі ЖК України, ЦК
України та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

ви р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Кагарлицького районного сектору
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та зняття з реєстраційного обліку -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням - будинком за АДРЕСА_2, який
належить ОСОБА_2 на праві приватної
власності.

Зобов'язати Кагарлицький
реєстраційний сектор управління
державної міграційної служби в
Київській області зняти з
реєстраційного обліку громадянина
ОСОБА_3 за житловим приміщенням -
будинком за АДРЕСА_2, який належить
ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами, які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко