У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Максимчук З.М.,

суддів: Рожина Ю.М., Ковальчук Н.М.,

при секретарі судового засідання -
Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
14 травня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності на 1/8 частину спадкового
майна,

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 14.05.2014 року
позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом,
видане 19 листопада 2004 року державним
нотаріусом першої Рівненської
державної нотаріальної контори
Любинською Л.І. та зареєстроване в
реєстрі за № 1-1443 на ім»я ОСОБА_1, а саме
в частині зазначеної в ньому ? частки
спадкового майна і визначено, що
спадкове майно, на яке видане свідоцтво
складається з 1/8 частини квартири
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 як спадкоємцем по
закону 1 черги після смерті його батька
ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 право
власності на 1/8 частину квартири
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводить
про незаконність та необгрунтованість
рішення через неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Зазначає, що відповідно до ст.548
Цивільного кодексу УРСР для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Згідно із ст.549 Цивільного
кодексу УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо
він фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; 2) якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Вважає, що ОСОБА_2
не визнається таким, що прийняв
спадщину, оскільки він фактично не
вступав в управління або володіння
спадковим майном (на момент смерті
спадкодавця не проживав разом з ним та
перебував за кордоном) та не подавав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

________________________________________________________________________
_____

Справа № 569/1736/14-ц

Головуючий у 1 інстанції - Кучина Н.Г.

Провадження № 22-ц/787/1383/2014

Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Також зазначає, що при винесенні
рішення суд першої інстанції не взяв до
уваги свідчення свідка ОСОБА_6, яка є
першою дружиною позивача.Свідок
підтвердила, що відповідач вперше
приїхав на територію України в травні
2005 року.Отже, вже в 2005 році позивач мав
змогу прийняти спадщину та звернутися
до нотаріальної контори з метою
отримання свідоцтва про право на
спадщину. Свідчення свідка ОСОБА_7
вважає недостовірними, оскільки
остання є подругою теперішньої дружини
позивача, та не була знайома з
позивачем на момент смерті
спадкодавця.

При винесенні рішення Рівненським
міським судом не було досліджено
причини неприйняття спадщини та
неотримання свідоцтва на право на
спадщину одразу після смерті
спадкодавця та причини настання такої
необхідності тільки через 12 років
після смерті батька. Вважає, що суд не
взяв до уваги сплив строку позовної
давності. З моменту смерті спадкодавця
у ІНФОРМАЦІЯ_1 трьохрічний строк
закінчився у 2005 році, а позивач не
зазначає поважних причин пропуску
строку для звернення до суду з вказаним
позовом.

Просить скасувати рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 14.05.2014 року і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач ОСОБА_2 зазначає, що вважає
апеляційну скаргу безпідставною, а
рішення суду першої інстанції законним
та обгрунтованим. Також зазначає, що
апелянтом не доведено в суді першої
інстанції, що на день смерті його
батька та протягом 6 місяців з дня його
смерті він перебував за
кордоном..Просить апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення
Рівненського міського суду від 14.05.2014
року залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач у визначений законом строк
відповідно до положень ст.548,549 ЦК УРСР,
вчасно прийняв спадщину після смерті
свого батька, він був співвласником
даного помешкання, частка спадкодавця
в якому не була виділена, був
зареєстрований в даній квартирі, та
проживав в ній.Позивач є рідним сином
спадкодавця.Стаття 529 ЦК УРСР, який діяв
на час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_4 встановлювала, що при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є , в рівних частках, діти,
дружина і батьки померлого.

На час відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_4 було два спадкоємця по
закону, які вчасно прийняли спадщину, а
саме позивач та відповідач, відтак їх
частки в спадковому майні є рівними, а
саме по 1/8 частині.

На підтвердження таких висновків
в рішенні наведені відповідні мотиви
та докази з якими погоджується
апеляційний суд, оскільки такі
висновки суду ґрунтуються на вимогах
закону та відповідають обставинам
справи.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер батько позивача , про що свідчить
копія свідоцтва про смерть серія
НОМЕР_1 (а.с.13).

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_4,
ОСОБА_1, ОСОБА_6 та позивачу ОСОБА_2,про
що свідчить свідоцтво про право
власності на житло від 10.05.1994 року (а.с.5).

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року) визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він зокрема
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном.

Інструкція про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затверджена наказом Міністерства
юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка
діяла на час відкриття спадщини,
передбачала, що доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що спадкоємцем було взято майно
спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи
іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому страхуванню, квитанція
про сплату податку, страхового платежу;
копія рішення суду, що, набрало
законної сили, про встановлення факту
своєчасного прийняття спадщини; запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті
спадкодавця, та інші документи, що
підтверджують факт вступу спадкоємця в
управління чи володіння спадковим
майном.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може бути
наявність у спадкоємців ощадної
книжки, іменних цінних паперів,
квитанцій про здані в ломбард речі,
свідоцтва про реєстрацію (технічного
паспорта, реєстраційного талону) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього (пункт 113).

Згідно з ст.561 ЦК УРСР та п.112 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям за
законом після закінчення шести місяців
з дня відкриття спадщини. Видача
свідоцтва про право на спадщину
спадкоємцям, які прийняли спадщину,
ніяким строком не обмежена.

Позивач проживав в зазначеній квартирі
і був зареєстрований за зазначеною
адресою з 06.05.1993 р. по 28.11.2006 р. та з 22.07.2008
р. по 03.07.2012 р., про що свідчить довідка №
5610/2381 від 18.06.2013 року (а.с. 11).

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР ( в редакції
1963 року) при спадкуванні за законом
спадкоємцями першої черги є в рівних
частках діти, дружина і батьки
померлого.

Спадкоємцями першої черги по закону
після смерті ОСОБА_4 були: позивач та
його мати ОСОБА_1

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР ( 1963 року)
прийнята спадщина визнається належна
спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Отже, спадкоємцями першої черги після
смерті ОСОБА_4 є позивач ОСОБА_2 та його
мати ОСОБА_1, які фактично прийняли
спадщину після смерті ОСОБА_4, яка
належить їм з часу відкриття спадщини,
а саме, ? частка спірної квартири в
рівних частках.

Відповідно до ст.561 ЦК УРСР (1963 року)
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям по закону після
спливу шести місяців із дня відкриття
спадщини.

Виходячи з положень цієї норми закону,
видача свідоцтва спадкоємцям, які
прийняли спадщину, строком не обмежена.

19.11.2004 року ОСОБА_1 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на всю спірну квартиру,
оскільки остання не вказала як
спадкоємця, позивача (а.с. 6).

Відповідно до п.27
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування»N 7, від 30 травня 2008
року відповідно до статті 1301 ЦК
свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Законом прямо не встановлюються
підстави визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину. Буквально
відповідно до ст. 1301 ЦК України
підставою визнання свідоцтва про право
на спадщину недійсним є відсутність у
особи, якій воно видане, права на
спадкування .

При оформленні права на
спадщину нотаріус зобов'язаний вчинити
ряд нотаріально-процесуальних дій,
відповідно до порядку встановленого п.
п. 205-238 Інструкції „Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України", затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 20/5 від
03.03.2004 р., чинної на час видачі
оспорюваного свідоцтва про право на
спадщину. Нотаріус зобов'язаний:
встановити факт смерті спадкодавця,
час та місце відкриття спадщини,
наявність підстав для закликання до
спадкоємства за законом або за
заповітом осіб, які подали заяву про
видачу свідоцтва, склад спадкового
майна, на яке видається свідоцтво про
право на спадщину та приналежність
цього майна спадкодавцю, претензії
кредиторів, заяви відказоодержувачів
про відмову від заповідального відказу
та здійснює інші дії з нотаріального
провадження, щодо видачі свідоцтва про
право на спадщину. На підтвердження цих
обставин від спадкоємців обов'язково
вимагаються відповідні документи. В
результаті аналізу всіх поданих
документів при наявності достатніх
підстав нотаріус видає свідоцтво про
право на спадщину.

Відповідно до вимог
вищезазначеної Інструкції «Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України» якщо спадщину
прийняло кілька спадкоємців, то
свідоцтво про право на спадщину
видається кожному із них окремо із
визначенням імені та часток у спадщині.
Таке правило діє у випадку, коли
спадщину на нерухоме майно прийняло
декілька спадкоємців, то свідоцтво про
право на спадщину видається на ім'я
кожного із них, із зазначенням імені та
частки у спадщині інших спадкоємців.
Виходячи з позицій охорони прав
спадкоємців, нотаріус у випадку, коли
свідоцтво про право на спадщину
видається не всім спадкоємцям і не на
все спадкове майно, зобов'язаний у
тексті свідоцтва зазначити, яка частка
спадщини залишається відкритою.

Суд може визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину тільки
у разі, якщо буде встановлено, що особа,
якій видане свідоцтво не мала права на
спадкування або у разі порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб .

Таким чином, враховуючи фактичні
обставини справи та вимоги закону, суд
першої інстанції обґрунтовано визнав,
що вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом та визнання
права власності на 18 частину квартири
підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апелянта про пропуск строку
позовної давності на звернення до суду
з вказаним позовом, про не отримання
позивачем протягом 12 років свідоцтва
на право на спадщину, не звернення до
нотаріальної контори за його
отриманням. Оскільки ні ст. 561 ЦК УРСР,
ні ст. 1298 ЦК України, які передбачають
обов'язок спадкоємця на одержання
свідоцтва про право на спадщину, не
містять обмежувального строку
одержання такого свідоцтва.

Та обставина, що ОСОБА_2 не звертався з
заявою до нотаріальної контори про
прийняття спадщини після смерті батька
у ІНФОРМАЦІЯ_1, ще не свідчить про його
відмову від спадщини. Він скористався
другим законним способом прийняття
спадщини, - вступив в володіння цим
майном.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» відносини спадкування
регулюються правилами ЦК якщо спадщина
відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У
разі відкриття спадщини до зазначеної
дати застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом та за заповітом. До спірних
правовідносин застосовано
законодавство, що діяло на час
відкриття спадщини, тобто Цивільний
Кодекс 1963 року.

Відповідно до норм процесуального
законодавства передбачається, що
обставини цивільних справ з'ясовуються
судом на засадах змагальності; в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Щодо обов'язку
доказування і подання доказів, то кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень. Однак,
будь-яких належних та, заслуговуючих на
увагу доказів, які б спростовували
висновки суду, позивачі та їх
представник суду не надали.

Зважаючи на те, що рішення суду першої
інстанції було постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а інші доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування чи зміни цього рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що судом повно і всебічно
з»ясовані обставини справи, висновки
відповідають цим обставинам і набутим
доказам, характер правовідносин між
сторонами визначений правильно, норми
матеріального і процесуального права
при розгляді спору не порушені,
застосовані правильно, ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, а
доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм матеріального
права є неспроможними і
необґрунтованими та не спростовують
висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 14 травня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

З.М.Максимчук

Судді:

Ю.М.Рожин

Н.М.Ковальчук