Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/2344/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2014 року
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області у складі
головуючого судді А.А.Надопта, при
секретарі С.С.Онисько, за участю
позивачки та її представника ОСОБА_1,
представника відповідача по дорученню
М.М,Лемак, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
м.Виноградів цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок злочину,

В С Т А Н О В И В :

Позовна заява мотивована тим, що
вироком Виноградівського районного
суду від 11.04.2014р. відповідача по справі
ОСОБА_3 визнано винним та засуджено за
ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України на підставі
ст.70 КК України до 5 років позбавлення
волі, на підставі ст.ст.75,76 КК України
звільнено від відбуття основного
покарання із трьох річним іспитовим
строком.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка
зазначає, що внаслідок ДТП, який вчинив
відповідач, її малолітній син ОСОБА_4
помер на місці ДТП від поєднаної травми
голови, грудної клітки та черева,
забоєм та набряком головного мозку,
забоєм легенів та серця, розривом
печінки та внутрішньої кровотечі, що
ускладнились комбінованим шоком, а
сама позивачка отримала тілесні
ушкодження у вигляді забою головного
мозку середнього ступеню та закритого
перелому стегна, що згідно експертизи
кваліфікується як тілесні ушкодження
середнього ступеню. Окрім великого
фізичного болю, завданим злочином, від
спричинених травм вона стала
інвалідом.

Також відповідачем ОСОБА_3 спричинено
позивачці моральні страждання,
оскільки відповідач скоїв наїзд на неї
і сина, перебуваючи в стані
алкогольного сп"яніння. Крім цього,
нехтуючи моральним і правовими нормами
він не надав їм необхідну допомогу,
коли вони з сином знаходились у
небезпечному для життя стані, з місця
ДТП скрився, залишивши їх помирати в
муках, позбавив сина позивачки
можливості вижити. Відповідач
всілякими шляхами уникав
відповідальності, скривався від
правоохоронних органів, згодом вводив
слідство в оману, давав неправдиві
покази, щодо свого стану в момент
скоєння злочину. В своїх цілях він
використав безпорадний стан позивачки
на слідстві і суді, оскільки вона
неграмотна людина, не вміє ні читати ні
писати, не володіє українською мовою в
повній мірі, щоб зрозуміти свої права і
обов'язки, вона не розуміє зміст
документів, які їй давали підписувати і
при таких обставинах Лемаку було легко
ввести в оману як суд так і позивачку.
Зокрема, цинізмом звучить його заява,
що він відшкодував їй витрати за
операцію і вона до нього немає ніяких
претензій, до суду він обіцяв всіляко
допомагати, обіцяв 5000 доларів США на
лікування і в якості моральної шкоди,
однак своїх обіцянок не виконав, ввів
її в оману, як і суд.

Позивачка стверджує, що словами
неможливо описати моральні муки, які їй
спричинені відповідачем: без сина, у
смерті якого винуватий відповідач,
вона втратила сенс життя, не може
повноцінно жити і навіть існувати, її
душевні страждання безмірні, оскільки
ніколи не побачить сина, не буде бачити
як він виріс, як став її надією і опорою.
В наслідок смерті сина сім"я позивачки
розпалась, її чоловік не міг винести
такого горя і залишив позивачку.
Постійна туга і

сердечна біль супроводжують її життя,
крім цього вона постійно відчуває
фізичні страждання від болі, а
відповідач, який позбавив життя її сина
і зробив з неї каліку ще й глумиться над
нею, а відтак, на підставі наведеного
вона просить суд стягнути з
відповідача в її користь моральну
шкоду є сумі 100.000,00 грн.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі, посилаючись на
підстави, викладенні в позовній заяві
та просили суд їх задоволити в повному
обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнала, у задоволенні
позовних вимог позивачки просила
відмовити, оскільки такі належними та
достовірними доказами не доведені,
зокрема, в обґрунтування своїх
заперечень надала письмові
заперечення, долучені до матеріалів
справи а.с.23-32, оскільки під час
судового розгляду кримінальної справи
у суді з позивачкою було врегульовані
всі питання щодо відшкодування їй
завданих матеріальних та моральних
збитків, що стверджено її розписками,
окрім того він не має постійного місця
роботи та не має відповідних коштів,
які просить позивачка, а відтак просить
суд відмовити позиваці в її вимогах.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, вивчивши матеріали
справи у їх сукупності та
взаємозв»язку, суд приходить до
наступного.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст.212 ЦПК України з
врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК
України. У відповідності до вимог
ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог чи заперечень. Суд розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно із ст.15 ЦПК України загальні
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у
цивільних справах суд захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1
ЦПК) є справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ для захисту порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів фізичних осіб, прав
та інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції
України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна
особа має право на захист судом свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції встановлено право
кожного на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, при
вирішенні спору щодо його цивільних
прав і обов»язків.

Судом встановлено а.с.3-5, що 08.01.2014р.
близько 12.00 години водій ОСОБА_3,
перебуваючи в стані алкогольного
сп»яніння та керуючи технічно-справним
автомобілем марки «ВАЗ-2101», р.н. НОМЕР_1,
рухаючись по вул.Ардовецькій в
м.Виноградів в напрямку
с.Підвиноградів, Виноградівського
району, не забезпечив безпеку раху та
грубо порушуючи вимоги п.п.1.2,1.3,1.5,1.10,2.3
«б», 2.9 «а», 12.1 ПДР України, де біля
будинку №198 не впорався з керуванням
транспортного засобу, виїхав на праве
узбіччя по ходу свого руху та скоїв
наїзд на пішохода ОСОБА_2, яка на руках
тримала свого малолітнього сина ОСОБА_4
та рухалась по правому узбіччю в
попутному з автомобілем напрямку,
внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_2
отримала тілесні ушкодження середньої
тяжкості, а її малолітній син ОСОБА_4
помер на місці ДТП від поєднаної травми
голови.

Окрім того, відповідач, нехтуючи
моральними та правовими нормами, що
зобов»язують

надавати допомогу людині, яка
перебуває у небезпечному для життя
стані і позбавлена можливості вжити
заходів для самозбереження через
отриманні нею небезпечні для життя
травми, не намагався вжити заходи щодо
надання потерпілим медичної допомоги
та транспортування їх до медичного
закладу, хоча сам поставив їх в
небезпечний для життя стан, та з метою
уникнення від кримінальної
відповідальності, після скоєння даного
ДТП місце події залишив та
переховувався по місцю свого
проживання аж до його затримання
працівниками міліції.

Вироком Виноградівського районного
суду Закарпатської області від
11.04.2014р.р. а.с.3-7 відповідач ОСОБА_3 був
визнаний винним у скоєнні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК
України, відповідно до ст.ст.70,75-76 КК
України засуджений до 5-ти років
позбавлення волі із звільненням від
відбуття основного покарання із
трьохрічним іспитовим строком. На час
розгляду у суді даної цивільної справи
вирок Виноградівського районного суду
від 11.04.2014р. ніким не оскаржений і не є
скасований.

На підставі наведеного суд приходить
до переконання, що в даній
дорожньо-транспортній пригоді від
08.01.2014р. винним є саме відповідач
ОСОБА_3, оскільки зазначений вирок
Виноградівського районного суду від
11.04.2014р. є преюдиціальною для суду, який
розглядає цивільну справу.

Це, зокрема, випливає із положення ч.4
ст.61 ЦПК України, згідно якої вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов»язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина у скоєнні ДТП
відповідачем ОСОБА_3 повністю доведена,
а відтак доказуванню підлягає лише
розмір шкоди. Окрім того, внаслідок
злочинних дій відповідача позивачці
завдано моральної шкоди, що полягає в
душевних стражданнях у зв»язку із
втратою сина.

На підставі наведеного суд приходить
до висновку, що між сторонами склалися
правовідносини, які виникають
внаслідок заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого
або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

За змістом ст.ст.1167,1168, ч.ч.1,2,5 ст.1187 ЦК
України моральна шкода, завдана смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, відшкодовується
чоловікові (дружині), батькам
(усиновлювачам), дітям (усиновленим)
також особи, а також особам, які
проживали з нею однією сім»єю, особою,
яка на відповідній правовій підставі
володіє об»єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку, незалежно від
вини такої особи.

Отже, особливість правил відшкодування
за заподіяння шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, у відповідності
до ч.1 ст.1187 ЦК полягає в наявності
підстав виникнення такої
відповідальності, зокрема: наявність
шкоди, протиправна дія заподіювача
шкоди та наявність причинного зв"язку
між протиправною дією та шкодою. В
даному випадку вина заподіювача шкоди
встановлена вироком суду від 11.04.2014р.

Крім цього, особа, яка завдала шкоди
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає і за випадкове її завдання.

У відповідності до ч.2 вищезазначеної
статті обов"язок відшкодувати завдану
шкоду джерелом підвищеної небезпеки
покладається на володільця джерела,
якщо він у відповідності до ч.5 даної
статті не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або
умислу потерпілого.

Обставин, при наявності яких
відповідач, як володілець джерела
підвищеної небезпеки повністю би
звільнявся від обов"язку відшкодувати
шкоду, спричинену позивачу, у судовому
засіданні не встановлено.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди суд
враховує глибину

та тривалість моральних страждань
позивачки, яка трагічно втратили
малолітнього сина ОСОБА_4 (без сина, у
смерті якого винний відповідач, вона
втратила сенс життя, не може повноцінно
жити її душевні страждання безмірні,
оскільки ніколи не побачить сина,
внаслідок смерті сина сім"я позивачки
розпалась, її чоловік не міг винести
такого горя і залишив позивачку,
постійна туга і сердечна біль
супроводжують її життя, а відповідач,
який позбавив життя її сина і зробив з
неї каліку ще й глумиться над нею),
характер дій винної особи (скоєння
відповідачем ДТП в стані алкогольного
сп»янні, внаслідок якого загинула
малолітня дитина, нехтування
моральними та правовими нормами, що
зобов»язують надавати допомогу людині,
яка перебуває у небезпечному для життя
стані і позбавлена можливості вжити
заходів для самозбереження через
отриманні нею небезпечні для життя
травми, відповідач навіть не намагався
вжити заходи щодо надання потерпілим
медичної допомоги та транспортування
їх до медичного закладу, оскільки
залишив місце скоєння ДТП), а також те,
що позивачка додатково зазнала
моральних страждань, пов'язаних з
необхідністю докладати зусилля для
виявлення та законного покарання
особи, винної у смерті її сина, хоча це є
обов'язком держави, а відтак
відшкодування моральної шкоди у сумі
100.000,00 грн. матері у зв»язку із
трагічною загибеллю її сина відповідає
вимогам розумності та справедливості і
за даних конкретних обставин не може
вважатися явно завищеною чи надмірною.

При цьому суд виходить із вимог
ст.ст.10,11 ЦК України, згідно яких кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених законом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

При викладених обставинах, із
врахуванням суті позовних вимог,
характеру діяння та наслідки такого
для здоров"я позивачки, зважуючи на
наведенні обставини суд, керуючись
принципом розумності та
справедливості (ст.3 ЦК України) вважає,
що вимоги позивачки щодо стягнення
моральної шкоди слід задоволити в
повному обсязі.

Суд також приходить до висновку, що
заперечення представника відповідача,
спростованні в судовому засіданні як
поясненнями позивачки, так і
матеріалами справи, оглянутими в
судовому засіданні матеріалами
кримінального провадження №299/63/14 щодо
обвинувачення ОСОБА_3 у скоєні
злочинів, передбачених ст.ст.286 ч.2, 135 ч.1
КК України і свідчать проте, що саме
відповідач не дотримався ПДР України, у
зв»язку з чим допустив ДТП, внаслідок
якої позивачка отримала тілесні
ушкодження, а її син загинув.

Крім цього, суд вважає, що зазначенні
обставини не спростовують відсутність
вини відповідача у спричиненні
моральної шкоди позивачці, оскільки
позивачка у своїй заяві просила
притягнути відповідача до цивільної
відповідальності за ст.1167 ЦК України у
зв»язку із втратою сина, тобто за шкоду,
спричинену джерелом підвищеної
небезпеки, яка завжди є неправомірною і
за наявності якої передбачається
безвинна відповідальність володільця
такого джерела.

Отже, встановивши, що смерть
малолітнього сина позивачки ОСОБА_4 -
сталася внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки - автомобіля,
власником якого є відповідач, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
покладення саме на відповідача -
власника джерела підвищеної небезпеки
- обов'язку відшкодувати позивачці
моральну шкоду, завдану смертю її сина.

Зазначені висновки відповідають
установленим обставинам справи та
нормам матеріального права, а доводи
представника відповідача цих
висновків не спростовують.

Зокрема, в обгрунтування своїх
заперечень відповідач посилається на
дані розписок від 10.04.2014р., 18.04.2014р.
22.05.2014р. а.с.26-28, згідно яких позивачка
отримала від ОСОБА_3 28.000,00 грн. у
відшкодування матеріальних та
моральних страждань, проте суд, з
огляду на встановлене у судовому
засіданні та підстави позову, вважає за
необхідне зазначити наступне.

Суд вважає, що ці розписки не можна
розглядати як безспірний доказ в
обґрунтування заперечень відповідача,
оскільки вони мають оцінюватися судом
нарівні з іншими доказами за
загальними правилами оцінки доказів,
при цьому, важливим є те, що письмові
докази в процесі дослідження
перевіряються за допомогою інших
засобів доказування: поясненнями
сторін, показаннями свідків,
висновками експертів.

Так, оцінка зібраних по справі доказів
має здійснюватися за правилами,
передбаченими

ст.212 ЦПК України з врахуванням
положень ст.ст.57-66 ЦПК України.
Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
у цивільній справі є будь-які фактичні
дані, в тому числі і висновок експерта
(ст.66 цього Кодексу), на підставі яких
суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Суд, відповідно до
положень ст.212 цього Кодексу, оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення,
крім цього, суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв»язок доказів у їх
сукупності.

Отже, суд погоджується з доводами
позивачки, що відповідач, при
оформленні зазначених розписок,
фактично використав її безпорадний
стан на слідстві і суді, оскільки вона
(особа ромської національності), як
достовірно встановлено у судовому
засіданні, є неграмотною, не вміє ні
читати ні писати, в повній мірі не
володіє українською мовою, щоб
зрозуміти свої права і обов'язки, а
відтак вона не могла в повній мірі
розуміти зміст документів, які їй
давали підписувати відповідач та його
захисник і при таких обставинах було
легко ввести її в оману.

Так, на судовому засіданні під час
розгляду кримінальної справи по
обвинуваченню ОСОБА_3, як вбачається з
даних журналу судового засідання
а.с.29-32, у неї не було представника, який
би, враховуючи зазначені вище
обставини, надавав їй кваліфіковану
правову допомогу в захисті її законних
прав та інтересів.

Окрім того, з даних розписки від 10.04.2014р.
а.с.26 вбачається, що відмова позивачки
від претензій до відповідача щодо
моральних та матеріальних претензій з
приводу обставин ДТП, стосувалася саме
її, оскільки вона також є потерпілою
від ДТП та отримала тілесні ушкодження.
А як вбачається з предмету та підстав
позову, позивачка звернулась до суду в
порядку вимог ст.ст.1167,1168, ч.ч.1,2,5 ст.1187
ЦК України про відшкодування моральної
шкоди, завданої їй саме смертю її сина
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки, яким керував відповідач.

Слід також зазначити, що одна із
розписок (від 22.05.2014р.), на яку
посилається відповідач в
обґрунтування своїх заперечень,
взагалі не підписана позивачкою а.с.27, а
тому суд не може визнати її за належний
та достовірний доказ.

Згідно до вимог ст.ст.84,88 ЦПК України до
стягнення з відповідача на користь
держави підлягають також витрати по
судовому збору.

На підставі викладеного відповідно до
вимог ст.ст.23,1167,1168,1187 ЦК України та
керуючись ст.ст.1,3,10,11,60,84,88,212-215 ЦПК
України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок злочину -
задоволити повністю.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця
АДРЕСА_1 (ІК в матеріалах справи
відсутній) на користь позивачки ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки АДРЕСА_2 100.000,00
грн. у відшкодування завданої
моральної шкоди у зв»язку із загибеллю
сина, а також 3.654,00 грн. судового збору
на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Закарпатської
області протягом 10-ти днів з дня його
винесення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Повне рішення виготовлене 14.08.2014р.

ГоловуючийА. А. Надопта