У х в а л а

іменем україни

27 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Парінової І.В.,

Мартинюка В.І.,
Штелик С.П.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 6 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
12 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим,
що з 2001 року до

2012 року перебувала із відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, за час якого
ними було придбано рухоме та нерухоме
майно, згоди на поділ якого вони у
добровільному порядку дійти не можуть.

Уточнивши під час розгляду справи
позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно
просила в порядку поділу спільного
майна подружжя виділити у власність
колишнього чоловіка автомобіль марки
ВАЗ 2101, 1974 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, будівельні матеріали, що
знаходяться на земельній ділянці
АДРЕСА_2. Визнати за нею право
власності: на земельну ділянку площею
0,06 га, що розташована по

АДРЕСА_3, на металевий вагончик,
розміром 4,6 м х 2,4 м, розташований на
земельній ділянці по АДРЕСА_3, на
металевий гараж АДРЕСА_1. Також позивач
просила стягнути з відповідача на її
користь компенсацію різниці вартості
частини спільного майна подружжя в
розмірі 91 788 грн. 09 коп. та судові
витрати.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 6 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
12 травня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено.

У порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя виділено у власність
ОСОБА_4 автомобіль марки ВАЗ 2101, 1974 року
випуску, державний номер НОМЕР_1,
будівельні матеріали, що знаходяться
на земельній ділянці АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,06 га, що розташована по
АДРЕСА_3.

У порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя виділено у власність
ОСОБА_3 металевий вагончик, розміром 4,6
м х 2,4 м

у середині підлога дерев'яна, стіни і
стеля оббиті ДВП), розташований на
земельній ділянці по АДРЕСА_3,
металевий гараж АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію різниці вартості
частини спільного майна подружжя в
сумі 91 788 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 214 грн. 60 коп. та
витрати, пов'язані з проведенням
судових експертиз, у сумі 2 796 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 6 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
12 травня 2014 року скасувати й ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючі
позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що спільним майном
сторін, яке підлягає поділу, є
будівельні матеріали, металевий
вагончик та металевий гараж, земельні
ділянки, отримані сторонами за час
шлюбу внаслідок приватизації, є їх
особистою власністю та поділу не
підлягають.

Проте повністю погодитися з такими
висновком судів не можна з наступних
підстав.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 5
серпня 2001 року до 14 лютого 2012 року

За час перебування у шлюбі ними
придбано та набуто наступне майно:
автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року випуску,
державний номер НОМЕР_1; земельна
ділянка АДРЕСА_2, на якій розташовано
об'єкт незавершеного будівництва;
кам'яний гараж, розташований у дворі
будинку АДРЕСА_4; земельна ділянка
площею 0,06 га, що розташована по

АДРЕСА_3; двокімнатна квартира АДРЕСА_1;
металевий вагончик, розміром 4,6 м х 2,4 м
(у середині підлога дерев'яна, стіни і
стеля оббиті ДВП), розташований на
земельній ділянці по АДРЕСА_3;
металевий гараж АДРЕСА_1.

Вищевказана квартира АДРЕСА_1 фактично
поділена між сторонами, оскільки
відповідач, на якого було оформлено
право власності на вказану
нерухомість, на підставі договору від 27
лютого 2002 року подарував Ѕ частину
квартири позивачу, а кам'яний гараж,
розташований у дворі будинку АДРЕСА_4,
набутий відповідачем до реєстрації
шлюбу із позивачем, спір щодо
зазначених об'єктів нерухомості між
сторонами відсутній.

Згідно з висновком проведених у справі
судових авто-товарознавчої та
будівельно-технічної експертиз,
середня ринкова вартість спірного
автомобіля ВАЗ 2101 становить 7 158 грн. 50
коп., а вартість будівельних матеріалів
та будівельних робіт по зведенню
незавершеного будівництвом об'єкту,
розташованого на земельній ділянці
АДРЕСА_2 - 187 417 грн. 68 коп.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. 60, 69 СК України,

ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч.
2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого

з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Зазначені положення законодавчих
актів судом першої та апеляційної
інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10,
212, 315 ЦПК України враховані не були,
доводи та заперечення сторін належним
чином не перевірені.

Так, визнаючи за позивачем право
власності на металевий вагончик та
металевий гараж, суди, з урахуванням
заперечень відповідача та пояснень
свідків, не перевірили наявність
такого майна й не з'ясували, за яких
обставин воно було набуте подружжям, та
чи було оформлено на когось із них
право власності на таке майно, не
встановили правовий режим землі, на
якій знаходяться вказані вище вагончик
та металевий гараж.

При цьому, вирішуючи спір у вказаній
частині, суди безпідставно послалися
на вимоги ст. 392 ЦК України щодо
оспорення або невизнання права
власності позивача на вагончик та
гараж відповідачем, які не регулюють
правовідносини, що склалися між
колишнім подружжям, й до яких має бути
застосовано норми сімейного
законодавства.

Також судом встановлено, що спірні
земельні ділянки площею 0,06 га, що
розташована по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2
набуті відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
порядку приватизації.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» від 16 квітня
2004 року № 7 (із подальшими змінами),
земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земель фонду.
Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди, у відповідності до ст. 120 ЗК
України, ст. 377 ЦК України.

Суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України на зазначене уваги не
звернули та не з'ясували, чи наявне
будь-яке будівництво на виділеній у
власність ОСОБА_3 земельній ділянці,
його вартість та можливість поділу між
сторонами.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України
до завершення будівництва

створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Отже, поділу між колишнім подружжям
підлягають матеріали, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва. На такий спосіб поділу
майна подружжя сторони погодились.

Проте, стягуючи з відповідача Ѕ частину
вартості будівельних матеріалів та
будівельних робіт по зведенню
незавершеного будівництвом об'єкту,
суди залишили поза увагою те, що
позивач не заявляв вимогу про
відшкодування вартості
будівельно-монтажних робіт,
експлуатації машин та механізмів,
пов'язаних із будівництвом
незавершеного будівництвом об'єкту
нерухомості, й належним чином не
вмотивували свого висновку щодо
включення вартості таких робіт до
грошової компенсації, при цьому не
навели належних і допустимих доказів
на підтвердження спільного придбання
будівельних матеріалів, не витребували
й не дослідили, зокрема, відповідних
чеків, квитанцій та накладних; не
з'ясували, з чого саме складаються такі
будівельні матеріали, не зазначили
назву матеріалу (об'єм, кількість, вагу),
його вартість, коли та ким придбано;
зазначаючи вартість будівельних
матеріалів, суди не визначились із тим,
це вартість будівельних матеріалів, чи
вартість незавершеного будівництвом
об'єкту нерухомості вцілому.

Таким чином, на порушення вимог ст. ст.
10, 213-214 ЦПК України суди належним чином
не встановили обсяг спільного майна
подружжя, наявного на час припинення
спільного ведення господарства, не
встановили загальну вартість цього
майна і яка частка кожного з подружжя у
ньому та не здійснили його поділ
відповідно до закону, не зазначили, чи
мали місце обставини, якими сторони
обґрунтовували свої вимоги, не дали
належної правової оцінки зібраним у
справі доказам.

З'ясування таких обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
справи, а висновки суду у порушення
вимог закону ґрунтуються на
припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 6 лютого

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 12 травня

2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

І.К. Парінова

С.П. Штелик