ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.

суддів: Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Коломийського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 1
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
звернулося до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
30 серпня 2006 року між Акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено
кредитний договір, за яким останній
отримав кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом у сумі 10 000 доларів США зі
сплатою 14 процентів річних, кінцевим
терміном повернення якого є 29 серпня 2016
року. У забезпечення виконання
зобов'язання за вказаним кредитним
договором 31 серпня 2006 року між
банком і ОСОБА_4 укладено договір
іпотеки, згідно з яким остання передала
банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором не виконував, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Відповідачу у липні
2009 року направлена вимога про
виконання порушеного зобов'язання та
попереджено про звернення стягнення на
предмет іпотеки, однак така вимога
виконана не була. У лютому 2010 року
ОСОБА_4 звернулась із заявою до
Коломийського відділення банку про те,
що вона не заперечує щодо реалізації
заставного майна. Оскільки в
подальшому жодних дій щодо реалізації
майна відповідачем здійснено не було,
позивач просив звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 1
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 17 липня
2013 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 30 серпня
2006 року у сумі 83 860 грн звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві
власності на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Коломийського міського
нотаріального округу
Івано-Франківської області і
зареєстрованого в реєстрі за № Д-1382 від
8 листопада 2002 року, шляхом її продажу з
прилюдних торгів.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Коломийського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 1
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 липня 2013 року, ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
керувався положеннями ст. ст. 591,
1281 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» та дійшов висновку про
порушення відповідачем прав кредитора
у зв'язку з невиконанням зобов'язання
за договором іпотеки.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли їх
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що 30 серпня 2006 року
між Акціонерним поштово-пенсійним
банком «Аваль», правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5
укладено кредитний договір, за яким
останній отримав кредит у вигляді
невідновлювальної кредитної лінії з
лімітом у сумі 10 000 доларів США зі
сплатою 14 процентів річних, кінцевим
терміном повернення якого є 29
серпня 2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язання
за вказаним кредитним договором 31
серпня 2006 року між банком і ОСОБА_4
укладено договір іпотеки, згідно з яким
остання передала банку в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором не виконував, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

ОСОБА_4 16 липня 2009 року банком
направлена вимога про виконання
порушеного зобов'язання та попереджено
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, однак така вимога виконана не
була.

3 лютого 2010 року ОСОБА_4 звернулась із
заявою до Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» про
те, що вона не заперечує щодо
реалізації заставного майна.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотекою визнається вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» іпотека має похідний характер
від основного зобов'язання і є дійсною
до припинення основного зобов'язання
або до закінчення строку дії
іпотечного договору. З припиненням
основного зобов'язання або закінченням
строку дії іпотечного договору частина
перша ст. 17 цього Закону пов'язує
припинення іпотеки.

Відповідно до ст. 608 ЦК України
зобов'язання припиняється смертю
боржника, якщо воно є нерозривно
пов'язаним з його особою і у зв'язку з
цим не може бути виконане іншою особою.

У випадку смерті боржника за кредитним
договором його права і обов'язки за цим
договором переходять до спадкоємців,
які зобов'язані задовольнити вимоги
кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Вимоги кредитора вони зобов'язані
задовольнити шляхом одноразового
платежу, якщо домовленістю між
спадкоємцями і кредитором інше не
встановлено. У разі відмови від
одноразового платежу суд за позовом
кредитора накладає стягнення на майно,
яке було передано спадкоємцям у натурі
(п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 523 ЦК України
порука або застава, встановлена іншою
особою, припиняється після заміни
боржника, якщо поручитель або
заставодавець не погодився
забезпечувати виконання зобов'язання
новим боржником.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що у разі смерті
боржника за кредитним договором за
наявності спадкоємців відбувається
заміна боржника в зобов'язанні, який
несе відповідальність у межах вартості
майна, одержаного у спадщину.

Пунктом 32 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
передбачено, що при вирішенні спорів
щодо виконання зобов'язань за
кредитним договором у випадку смерті
боржника/позичальника за наявності
поручителя чи спадкоємців суди мають
враховувати таке. З урахуванням
положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці
боржника за умови прийняття спадщини є
боржниками перед кредитором у межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
При цьому спадкоємці несуть
зобов'язання погасити нараховані
відсотки і неустойку тільки в тому
випадку, якщо вони вчинені
позичальникові за життя. Інші
нараховані зобов'язання фактично не
пов'язані з особою позичальника і не
можуть присуджуватися до сплати
спадкоємцями.

У апеляційній скарзі заявник
зазначала, що не є спадкоємцем
померлого ОСОБА_5, згоди забезпечувати
виконання зобов'язання новим боржником
вона не надавала.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, у порушення ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України, належним чином
доводів апеляційної скарги не
перевірив та не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи; не встановив дійсних прав і
обов'язків сторін, які випливають з
кредитного договору та договору
іпотеки; не з'ясував коло спадкоємців
померлого кредитора (з урахуванням
того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за життя
останнього шлюб розірвано), обсяг
спадкового майна, його вартість, згоди
іпотекодавця забезпечувати виконання
зобов'язання новим боржником та дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін,
що призвело до таких порушень норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для вирішення справи.

Крім того, судом не враховано, що
позивачем надано розрахунок
заборгованості за кредитним договором
станом на 15 лютого 2012 року, а боржник
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у частині, що
оскаржена.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 17
липня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І.Мартинюк

Судді:
С.О.Карпенко

Г.І.Мостова

М.І.Наумчук

О.В.Ступак