Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3654/14Головуючий у 1-й
інстанції Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач Гончар М.С.УХВАЛА
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Бєлка В.Ю.
суддів Онищенко
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на
рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 липня 2014 року у справі
за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
"ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором № б/н від 12 липня
2007 року

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року Банк звернувся до
суду із вищезазначеним позовом, в якому
просив стягнути з відповідача на
користь Банку заборгованість за
кредитним договором № б/н від 12 липня
2007 року станом на 31.01.2014 року у розмірі 11
561,40 грн., яка складається із: 2 996,97 грн.
заборгованості за кредитом; 5 797,73 грн.
заборгованості по процентам за
користування кредитом; 1 739,97 грн.
заборгованості по комісії за
користування кредитом; 500,0 грн. штрафу
(фіксована частина); 526,73 грн. штрафу
(процентна складова), від сплати якої на
користь Банку відповідач у
добровільному порядку ухиляється.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 липня 2014 року в
задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № б/н від 12 липня 2007 року
відмовлено за спливом позовної
давності.

Відповідач із зазначеним рішенням суду
першої інстанції погодився, останнє в
апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, Банк подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права при його
ухваленні, просив зазначене рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги Банку у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у повному
обсязі за спливом строку позовної
давності, суд першої інстанції
керувався ч. 4 ст. 267 ЦК України,
застосовував правову позицію,
висловлену Верховним судом України в
постанові від 19 березня 2014 року (в
справі № 6-14 цс 14) та виходив із того, що
права Банку порушено, має місце
заборгованість за кредитним договором
№б/н від 12 липня 2007 року, від сплати
якої на користь Банку позичальник -
відповідач ОСОБА_3 у добровільному
порядку відмовляється; проте, Банк
звернувся до суду із вищезазначеним
позовом з пропуском строку позовної
давності до суду, сплив якої в якості
відмови у позові Банку у цій справі
просила суд застосувати відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення цієї справи.

Так, у ч.2 ст. 509 ЦК України зазначено, що
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст.11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Частиною 2 зазначеної статті
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
і обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити І проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав у строк, передбачений умовами
договору або встановлений законом.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснювати свої права
і виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

На підтвердження умов укладення
кредитного договору Банк надав заяву
позичальника, Умови і правила надання
банківських послуг, Правила
користування платіжною карткою (розділ
11 Умов і правил надання банківських
послуг) (а.с. 8-12).

Будь-які інші документи, які б
стосувалися умов кредитування ані
банківською установою, а ні
відповідачем ОСОБА_3 суду не надані.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідно до
укладеного договору № б/н від 12 липня
2007 року, ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 3 000,0 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36,0 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом (а.с. 8).

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг, які є
складовою кредитного договору,
кредитний договір діє протягом 12
місяців з моменту його підписання. Якщо
протягом цього строку жодна із сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично продовжується на такий
самий строк.

Згідно з пп. 3.1.1 пункту 3 розділу II Умов
та правил надання банківських послуг
(Правила користування кредитною
карткою), строк дії картки вказаний на
картці (місяць та рік). Картка дійсна до
останнього календарного дня
зазначеного місяця (а.с. 11).

У п.5.4 передбачено, що строк погашення
кредиту (кредитного ліміту, кредитної
лінії) у повному обсязі здійснюється не
пізніше останнього дня місяця,
вказаного на платіжній картці (а.с. 11-об)

В п.п.3.1.3 пункту 3 Правил користування
кредитною карткою передбачено, що по
закінченню строку дії картки
відповідна картка продовжується
банком на новий строк (шляхом надання
клієнту картки з новим строком дії),
якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії картки) не
надійшла письмова заява держателя про
закриття картрахунку, а також за умови
наявності грошових коштів на
картрахунку для оплати послуг по
виконанню розрахункових операцій на
картрахунку (в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
додержанні інших умов продовження,
передбачених договором.

У разі наявності перевитрати
платіжного ліміту по картці та
непогашенім його клієнтом па протязі
шести місяців, картка закривається (п.9.4
Умов та правил надання банківських
послуг).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості за кредитним договором
б/н від 12.07.2007 року, та з виписки по
особистому рахунку (картки НОМЕР_1),
ОСОБА_3 останній платіж здійснено 16
березня 2009 року, у зв'язку з тим ще з
березня 2009 року позивачу вже було
відомо про порушення свого права
(а.с.55-66).

Як вбачається, з вхідного штампу
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
(вх. № 6765 від 20.03.2014р.) з позовом Банк
звернувся 20 березня 2014 року (а.с. 2).

ОСОБА_3, реалізуючи свої права,
передбачені ст. 27 ЦПК України, подала
заперечення проти позову з посиланням
на застосування судом позовної
давності (а.с. 35).

Судом першої інстанції також при
вирішенні цієї справи було враховано
правову позицію, висловлену Верховним
судом України в постанові від 19 березня
2014 року (в справі № 6-14 цс 14), а саме:
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
сірок повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що Банком
при зверненні до суду з позовом про
стягнення заборгованості по
кредитному договору пропущено строк
позовної давності; зібрані у справі
докази вказують на відсутність підстав
для задоволення позовних вимог Банку у
цій справі; відмова у позові судом
першої інстанції є підставою відмови у
стягненні з відповідача на користь
Банку суми сплаченого пори озерненні
до суду першої інстанції судового
збору в розмірі 243,60 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, па які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3
цієї ж статті Закону, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування та питання доказів регулює
ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 нього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому слід зазначити, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що посилання Банку на відкриття
картрахунку на невизначений строк,
пролонгацію договору та продовження
строку дії картки до теперішнього часу
є неспроможними, оскільки суперечать
п.9.4 Умов та правил надання банківських
послуг, п.п. 3.1.1 п.п.3.1.3 пункту 3 розділу II
Умов та правил надання банківських
послуг. Кошти на картці ОСОБА_3 для
продовження її дій відповідно до п.п.
3.1.1 п.п.3.1.3 пункту 3 частини II Умов та
правил надання банківських послуг,
були відсутні, операції за карткою
відповідач не здійснював з березня 2009
року та нову картку, строк дії якої до
липня 2011 року, на яку посилається
представник банку, не отримував.

Доводи апеляційної скарги Банку є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену останнім у позові і яку він
та представники останнього вважають
такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК
України).

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11,60-61 ЦПК України
розглянув дану цивільну справу, а саме:
в межах заявлених Банком позовних
вимог та на підставі доказів сторін.

Дійсно строк дії картки не припиняє дії
договору, строк дії договору та строк
дії картки не є тотожніми поняттями.

Проте, початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Банк у суді першої інстанції не заявляв
клопотання про поновлення йому строку
звернення до суду із вищезазначеним
позовом з будь-яких поважних причин, та,
відповідно, судом першої інстанції
останнє не розглядалось.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обгрунтованим, ухвалено з додержанням
вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у
задоволенні його апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі у цій справі, останній
не має права на компенсацію за рахунок
відповідача судових витрат у вигляді
судового збору 121,80 грн., понесених ним у
зв'язку із розглядом справи у суді
апеляційної інстанції (а.с.77).

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 липня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяБєлка
В.Ю.Онищенко Е.А.Гончар М.С.