Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/3747/14
Головуючий у 1 інстанції Ярош С.О.
Суддя-доповідач Ломейко В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.,

Суддів: Ломейка В.О.,

Кухаря С.В.,

При секретарі Камінській О.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 11 січня
2014 року

за позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача .

В обґрунтування позову зазначав, що
21.02.2013 року між ними було укладено
договір № 008316 фінансового лізингу,
предметом якого є трактор МТЗ 82.1.26. Йому
було роз'яснено, що він після сплати 16800
грн. комісії за організаційні заходи
тримає предмет лізингу, проте після
сплати вказаної суми предмет лізингу
не був переданий. Крім того, він
дізнався, що запропонована модель
трактора його не влаштовує, оскільки
витрачає більше палива.

Посилаючись на неприйнятність умов
укладеного лізингового договору та
ненадання всієї необхідної інформації
про товар , 02.04.2013 року він звернувся до
відповідача з заявою про відмову від
договору та повернення сплачених
коштів, проте отримав відмову.

З цих підстав просив визнати положення
п.10.11 ст. 10 Договору фінансового лізингу
№ 008316 від 21.02.2013 року укладеного між ним
та відповідачем несправедливими та
незаконними; визнати дії відповідача,
що виразилися у розірванні у
односторонньому порядку договору №
008316 фінансового лізингу від 21.02.2013 року
та відмові у поверненні йому сплачених
грошових коштів у сумі 16800 грн.
неправомірними; стягнути з відповідача
сплачені грошові кошти в сумі 16800 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 11 січня 2014
року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 06 березня 2014
року , рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
11 січня 2014 року скасовано та ухвалено
нове рішення про задоволення позову
частково.

Визнано недійсним пункт 10.11 ст. 10
договору лізингу щодо неповернення
лізингоодержувачу у випадку
розірвання даного договору комісії за
організацію даного договору.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_3 16800 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 червня 2014
року, рішення апеляційного суду
Запорізької області від 06 березня 2014
року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом установлено та підтверджено
матеріалами справи, що 21 лютого 2013 року
ОСОБА_3 уклав з ТОВ "ЛК "АвтоФінанс"
договір фінансового лізингу(а/с 6-12). 21
березня 2013 року ОСОБА_3 оплатив комісію
за організацію та оформлення договору
в розмірі 10 % від вартості предмету
лізингу відповідно до п. 1.7 договору, що
становить 16 800 грн.

2 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до відповідача із заявою про визнання
договору нечинним, анулювання його,
припинення за взаємною згодою та
просив повернути йому сплачені грошові
кошти в розмірі 16 800 грн. На підставі
заяви позивача договір між сторонами
розірвано з 10 квітня 2013 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7
Закону України "Про фінансовий лізинг"
лізингоодержувач має право
відмовитися від договору лізингу в
односторонньому порядку, письмово
повідомивши про це лізингодавця, у разі
якщо прострочення передачі предмета
лізингу становить більше 30 днів, за
умови, що договором лізингу не
передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України
"Про фінансовий лізинг" передбачено, що
лізингоодержувач має право вимагати
розірвання договору лізингу або
відмовитися від нього у передбачених
законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про
фінансовий лізинг чітко передбачено
порядок, умови та наслідки розірвання
договорів фінансового лізингу
лізингоодержувачами в односторонньому
порядку, тобто законодавством
передбачена можливість відмовитись
від правочину в разі неналежного
виконання лізингодавцем умов договору,
а саме лише у разі затримки передачі
товару в користування, в інших випадках
сторони мають обов'язково керуватись
умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до п. 10.11 договору лізингу у
випадку розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20 % від
сплаченої суми авансових платежів. У
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається(а/с 11).

Крім того, ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів" на яку
посилається ОСОБА_3 обргунтовуючи
позов, передбачає різні взаємовиключні
підстави визнання угод недійсними.

У ч. 1 ст. 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено, що
відносини, які виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11
ЦК України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України
"Про фінансовий лізинг" сплата
лізингових платежів здійснюється в
порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати:
суму, яка відшкодовує частину вартості
предмета лізингу; платіж як винагороду
лізингодавцю за отримане у лізинг
майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Таким чином судом першої інстанції
правильно встановлено, що сплачена
позивачем сума 16800гр., не є авансовим
платежем, а є комісією за організацію
даного договору і лізингоодержувачу не
повертається.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Отже, судом першої інстанції
вірно встановлено, що між сторонами
було укладено цивільно-правовий
договір з дотриманням усіх
передбаченим чинним законодавством
вимог і задовольняти вимоги ОСОБА_3, не
було підстав, оскільки останнім не
доведено належними та допустимими
доказами, відповідно до ст.ст.58, 59 ЦПК
України обставини, на які він
посилався, як на підставу своїх вимог.

Такий висновок узгоджується с
правовою позицією Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ(а/с 112-114).

За таких обставин колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги з посиланням на необхідність
застосування до даних правовідносин
сторінЗакону України "Про захист прав
споживачів" не є обргунтованими,
оскільки правовідносини сторін як
встановлено, регулюються спеціальним
законом "Про фінансовий лізинг", тому
такі доводи не спростовують висновок
суду першої інстанції про
недоведеність позову, отже підстав для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції, яке ухвалено з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, немає.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 11 січня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: