АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5989/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Брага А. В. Доповідач - Дерев'янко
О.Г. Категорія 30
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.,

при секретарі: Філіній Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою державного
підприємства «Придніпровська
залізниця»

на рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року

по цивільній справі ОСОБА_2 до
державного підприємства
«Придніпровська залізниця», державне
територіально-галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» про
відшкодування моральної та
матеріальної шкоди в наслідок
нещасного випадку на транспорті,-

ВСТАНОВИЛА :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із вказаним позовом до ДП
«Придніпровська залізниця», ДТГО
«Львівська залізниця» в обґрунтування
якого зазначила, що 07 серпня 2012 року
вона мала намір виїхати до м.
Івано-Франківська, тому знаходилась на
платформі № 4 станції
«Дніпропетровськ» Придніпровської
залізниці. Під час повільного зниження
швидкості поїзду її підхопило вихровим
потоком і вона потрапила під колеса
вагону поїзда. Внаслідок нещасного
випадку вона отримала чисельні
переломи верхніх і нижніх кінцівок, у
зв'язку з чим знаходилась на
стаціонарному лікуванні з 07.08.2012 року
по 18.01.2013 р.. Висновком міжрайонної
травматологічної МСЕК № 1 від 12 грудня
2012 року їй було встановлено 1 групу
інвалідності від загального
захворювання за опорно-рухомим
апаратом. В грудні 2012 року від ПрАТ
«український страховий дім» нею
отримано страхове відшкодування у
розмірі 91800,00 грн. В листопаді 2013 року їй
проведено операцію по
ендопротезуванню правого
тазостегнового суглобу, загальна
вартість якої становила 38159,67 гривен,
які були сплачені позивачем для
відновлення свого здоров'я, втраченого
з вини відповідачів. У зв'язку з чим
позивачка звернулась до суду з даним
позовом про солідарне стягнення з ДТ
«Придніпровська залізниця» та ДТГО
«Львівська залізниця» сплачених нею
коштів, а також 100 000 моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року
позов ОСОБА_2 до ДП «Придніпровська
залізниця», ДТГО «Львівська залізниця»
про відшкодування моральної та
матеріальної шкоди в наслідок
нещасного випадку на транспорті -
задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Придніпровська
залізниця» на користь ОСОБА_2
матеріальну шкоду, завдану ушкодженням
здоров'я в розмірі 19 079, 83 гривень та
моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 гривень.
В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнути з ДП «Придніпровська
залізниця» на користь держави судовий
збір у сумі 487,20 гривень.

В апеляцiйнiй скарзi ДП «Придніпровська
залізниця» ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Перевiривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегiя суддiв вважає, що скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін з наступних пiдстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи
наступне.

ОСОБА_2 придбала проїзний документ
(залізничний квіток) серії УЗ № 029900 на
поїзд № 295 сполученням Сімферополь -
Чернівці, з датою відправлення - 07
серпня 2012 року, часом відправлення - 05
год. 52 хв. зі станції «Дніпропетровськ»
ДТ «Придніпровська залізниця» (а.с. 6).

Відповідно до акту про нещасний
випадок, що стався на залізниці із
застрахованим пасажиром від 17.08.2012
року, ОСОБА_2, яка була пасажиром поїзда
№ 295 сполученням Сімферополь -
Чернівці, проїжджала за проїзним
документом (квиток) серія УЗ №029900 - 07
серпня 2012 року о 05 год. 32 хв., одержала
травму на станції Дніпропетровськ
Придніпровської залізниці при
обставинах викладених в акті. (а.с. 7).

З 07 серпня 2012 року по 18 січня 2013 року
ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному
лікуванні в Комунальному закладі
«Дніпропетровська міська клінічна
лікарня №16» Дніпропетровської
обласної ради, де проходила лікування
внаслідок отримання відкритого
перелому лівої гомілки зі зміщенням,
закритого перелому шейки правої кістки
плеча, закритого перелому правої
кістки стегна, прооперована з
ампутацією фаланги пальця правої стопи
(а.с. 8 - 11, 13 - 16).

12 грудня 2012 року міжрайонною
травматологічною МСЕК № 1 ОСОБА_2
встановлено першу групу інвалідності
від загального захворювання
опорно-рухомим апаратом. (а.с. 12).

В грудні 2012 року - січні 2013 року
позивачка ОСОБА_2 отримала від ПрАТ
«Український страховий дім» страхове
відшкодування в розмірі 91800,00 гривень
(90% страхової суми). Дані обставини
сторонами не заперечувалось.

Відповідно до договору від 02.09.2013 року
між ОСОБА_2 та ТОВ «Ортонік» позивачкою
отримано медичні послуги, за які вона
витратила 2559,67 грн. та в листопаді 2013
року проведено ендопротезування
правого тазостегнового суглобу та
сплачено 35600,00 гривень, що
підтверджується квитанцією від 02
вересня 2013 року до прибуткового
касового ордеру № 2/09/13, квитанцією від
03 листопада 2013 року до прибуткового
касового ордеру № 03/10/13, а всього 38159,67
гривень.. (а.с. 18-20, 22-28)

Відповідно до постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи,
винесеної старшим прокурором
Дніпропетровської транспортної
прокуратури Голоти С.В. від 10 серпня 2012
року, було відмовлено у порушенні
кримінальної справи по факту
залізничного травмування ОСОБА_2, 1949
року народження, що мало місце 07 серпня
2012 року на 8 колії станції
Дніпропетровськ, сполученням
Сімферополь - Чернівці, за відсутністю
складу злочину (а.с. 159 - 160).

Судом першої інстанції правильно в
рішенні зазначено, що згідно з
положеннями п.10 Правил поведінки
громадян на залізничному транспорті на
платформах та в приміщеннях вокзалу
забороняється, зокрема підходити
ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи
після оголошення про подачу чи
прибуття поїзда до його повної зупинки.

Відповідно до п. 3.17 Правил безпеки
громадян на залізничному транспорті
України пасажирам забороняється
підходити до вагона до повної зупинки
поїзда.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини. Шкода,
завдана каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок непереборної сили,
відшкодовується у випадках,
встановлених законом. Шкода, завдана
правомірними діями, відшкодовується у
випадках, встановлених цим Кодексом та
іншим законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, відповідає за
завдану шкоду, якщо вона не доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

Цивільний кодекс не допускає
звільнення особи, відповідальної за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, від обов'язку відшкодувати
шкоду у зв'язку з необережністю (в тому
числі й грубою) потерпілого.
Допускається лише зменшення розміру
відшкодування на підставі ст. 1193 ЦК
України.

Статтею 1193 ЦК України передбачено, що
шкода, завдана потерпілому внаслідок
його умислу, не відшкодовується. Якщо
груба необережність потерпілого
сприяла виникненню або збільшенню
шкоди, то залежно від ступеня вини
потерпілого (а в разі вини особи, яка
завдала шкоди, - також залежно від
ступеня її вини) розмір відшкодування
зменшується, якщо інше не встановлено
законом. Вина потерпілого не
враховується у разі відшкодування
додаткових витрат, передбачених
частиною першою статті 1195 цього
Кодексу, у разі відшкодування шкоди,
завданої смертю годувальника та у разі
відшкодування витрат на поховання. Суд
може зменшити розмір відшкодування
шкоди, завданої фізичною особою,
залежно від її матеріального
становища, крім випадків, коли шкоди
завдано вчиненням злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 01 березня 2013 року №4,
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача
шкоди (частина друга статті 1166 ЦК)
відповідач звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого (частина
п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини
другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає
докази, що підтверджують факт завдання
шкоди за участю відповідача, розмір
завданої шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Пунктом 5 Постанови Пленуму від 01
березня 2013 року № 4 закріплено, що
відповідно до частини першої статті 1187
ЦК джерелом підвищеної небезпеки
належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену небезпеку завдання шкоди
через неможливість контролю за нею
людини, а також діяльність, пов'язану з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Згідно п. 6 вищевказаної Постанови
Пленуму особою, яка зобов'язана
відшкодувати шкоду, завдану джерелом
підвищеної небезпеки, є фізична або
юридична особа, що на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4,
при завданні шкоди джерелом підвищеної
небезпеки на особу, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, не може бути покладено
обов'язок з її відшкодування, якщо вона
виникла внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого (частина п'ята
статті 1187 ЦК). Під непереборною силою
слід розуміти, зокрема, надзвичайні або
невідворотні за даних умов події (пункт
1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті,
які мають зовнішній характер. Під
умислом потерпілого слід розуміти,
зокрема, таку його протиправну
поведінку, коли потерпілий не лише
передбачає, але і бажає або свідомо
допускає настання шкідливого
результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого
сприяла виникненню або збільшенню
шкоди, то залежно від ступеня вини
потерпілого, якщо інше не встановлено
законом, розмір відшкодування з особи,
яка здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, має бути
зменшено (але не може бути повністю
відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена
потерпілим необережність грубою
(частина друга статті 1193 ЦК), у кожному
конкретному випадку має вирішуватись з
урахуванням фактичних обставин справи
(характеру дії, обставин завдання
шкоди, індивідуальних особливостей
потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення
розміру відшкодування з урахуванням
ступеня вини потерпілого
застосовуються і в інших випадках
завдання шкоди майну, а також фізичній
особі, однак у кожному разі підставою
для цього може бути груба
необережність потерпілого
(перебування у нетверезому стані,
нехтування правилами безпеки руху
тощо), а не проста необачність. Саме по
собі перебування у нетверезому стані
не є прикладом грубої необережності,
якщо при цьому не було порушено Правила
дорожнього руху.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму шкода,
завдана кількома особами,
відшкодовується кожною з них у частці,
завданій нею (у порядку часткової
відповідальності).

Вирішуючи позовні вимоги з приводу
солідарного стягнення матеріальної
шкоди з відповідачів, суд виходив з
наступного.

Оскільки позивач просила суд стягнути
з відповідачів на її користь кошти,
сплачені нею за послуги з протезування,
як додаткові витрати, викликані
необхідністю відновлення здоров'я
після отриманих внаслідок нещасного
випадку травм, то судом першої
інстанції вірно встановлено наступне.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, відповідає за
завдану шкоду, якщо вона не доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

Вина потерпілого не враховується у
разі відшкодування додаткових витрат,
передбачених частиною першою статті 1195
цього Кодексу, у разі відшкодування
шкоди, завданої смертю годувальника та
у разі відшкодування витрат на
поховання (ст. 1193 ЦК України).

Оскільки судом першої інстанції
встановлено, що постановою про відмову
в порушенні кримінальної справи,
винесену старшим прокурором
Дніпропетровської транспортної
прокуратури Голоти С.В. від 10 серпня 2012
року було встановлено, що нещасний
випадок на залізниці стався з
необережності самої постраждалої.

З викладених вище норм законодавства,
ст. 1187 ЦК України, вбачається, що
необережність позивача, яка мала місце
під час нещасного випадку на залізниці
не може слугувати підставою відмови у
відшкодуванні додаткових витрат,
пов'язаних з протезуванням, які позивач
просить стягнути з відповідачів.

В своїй позовній заяві ОСОБА_2
зазначала, що вина відповідачів є
солідарною, а отже матеріальна шкода
підлягає стягненню в рівних частках з
обох відповідачів з ДТ «Придніпровська
залізниця» та з ДТГО «Львівська
залізниця» в загальному розмірі 38159,67
гривень, з кожного з відповідачів по
19079,83 гривень матеріальної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення з ДТГО «Львівська
залізниця», суд першої інстанції
правильно зазначив, що локомотив є
власністю ДП «Придніпровська
залізниця», тоді як вагон, під який
потрапила позивач, перебуває у
власності ДТГО «Львівська залізниця».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
залізничний транспорт», транспортні
засоби - залізничний рухомий склад
(вагони всіх видів, локомотиви,
моторейковий транспорт) і контейнери.

Враховуючи, що вагон не має самостійної
здатності здійснювати рух та керується
за допомогою локомотива, він не може
бути розцінений судом, як самостійний
транспортний засіб, з урахуванням його
залежності від дій машиніста
локомотиву. А відтак, ДТГО «Львівська
залізниця» не може бути відповідальною
особою у даних правовідносинах та
нести матеріальну відповідальність з
огляду, на те, що джерелом підвищеної
небезпеки керував водій локомотиву, що
на відповідній правовій підставі (ч.ч. 1,
2 ст. 1187 ЦК України) належить на праві
власності ДП «Придніпровська
залізниця».

Щодо стягнення матеріальної шкоди саме
з ДП «Придніпровська залізниця» в
розмірі, визначеному позивачем 19079,83
гривень, суд вірно виходив з презумпції
винуватості власника джерела
підвищеної небезпеки та відсутності
умислу на травмування самої
потерпілої, а також обов'язковістю
відшкодування додаткових витрат на
лікування, пов'язаних з протезуванням
постраждалої.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року № 4, під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31 березня
1995 року № 4 у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31
березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України
встановлено, що моральна шкода, завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, може бути відшкодована
одноразово або шляхом здійснення
щомісячних платежів.

З огляду на вищевикладені обставини,
суд дійшов до вірного висновку про
обґрунтованість, розумність,
співрозмірність вимоги позивача
компенсувати їй немайнові збитки в
сумі 10 000, 00 гривень та стягнути дану
суму з відповідача ДТ «Придніпровська
залізниця».

Доводи апеляційної скарги ДП
«Придніпровська залізниця» стосовно
допущення позивачем протиправної
поведінки в порушення п.2.16 Правил
безпеки громадян на залізничному
транспорті України стосовно умислу
позивача щодо настання шкідливого
результату- не можуть бути прийняти до
уваги судом, оскільки така позиція
відповідача є намаганням уникнути
матеріальної відповідальності,
оскільки як зазначає сама позивач- «під
час повільного зниження швидкості
поїзду до повної його зупинки на
станції «Дніпропетровськ» ДП
«Придніпровська залізниця» її було
підхоплено утвореним в результаті руху
поїзда вихровим потоком і вона
потрапила під колеса одного з вагонів
поїзду» Дана обставина відповідачем не
спростована і тому саме вона є в
причинному зв'язку між бездіяльністю
відповідача ДП «Придніпровська
залізниця» та випадком, що стався з
відповідачем, так як відповідно до ст.100
Статуту залізниць України- залізниці
повинні забезпечувати потреби
населення у пасажирських перевезеннях,
безпеку користування залізничним
транспортом, необхідні зручності,
якісне обслуговування пасажирів на
вокзалах і поїздах .

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків місцевого
суду, зводяться до переоцінки доказів і
незгоди із висновками суду щодо
обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу державного
підприємства «Придніпровська
залізниця» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 29 квітня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :