Провадження № 2/522/4769/14
Справа № 522/3946/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13.08.2014 року, Приморський районний суд м.
Одеси, у складі :

головуючого судді - Турецького О.С.,

при секретарі - Гасуляк С.Г.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі Приморського
районного суду м. Одеси, цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування удаваним,
розподіл спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського
районного суду м. Одеси з уточненим
25.07.2014 року позовом, в якому просив суд
визнати договір дарування (3479, від
30.10.2006 року) квартири АДРЕСА_1, удаваним
та розділити майно подружжя, яке було
набуто під час перебування у законному
шлюбі, а саме: садовий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_2,
автомобіль MERSEDES-BENZ VITO 1998 року випуску,
автомобіль MERSEDES-BENZ 100 D, 1992 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, а також
квартиру АДРЕСА_1, в рівних частках.

Мотивуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1
вказав, що 05.03.2005 року між ним та ОСОБА_2
було укладено офіційний шлюб. Під час
сумісного проживання ними було
придбано спільне майно, яке вказано
вище.

Проте, квартира АДРЕСА_1 була
нотаріально оформлена як договір
дарування, хоча фактично це був договір
купівлі - продажу нерухомого майна, в
якому одна сторона Покупець (ОСОБА_2), а
інша сторона Продавець (ОСОБА_4).
Вказана квартира була придбана за 85.000,00
доларів США. Даний правочин був
вчинений з метою ухилитися від сплати
податків.

Після придбання вищевказаної квартири,
сторони зробили в ній дорогий ремонт,
однак останні чотири роки а ні позивач,
а ні ОСОБА_2 в ній не проживають, а її
винаймають квартиранти.

Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_1
просив суд визнати спільною сумісною
власністю подружжя кошти у розмірі
21.600,00 доларів США, отриманих від
укладеного 01.07.2010 року договору оренди
квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив суд їх
задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час, дату та місце
розгляду справи був належним чином
повідомлений (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про
причини неявки суд не повідомив, заяви
про розгляд справи в його відсутність
та заперечень на позов до суду не надав.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки
визнанні неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі
повторної неявки в судове засідання
відповідача, повідомленого належним
чином, суд вирішує справу на підставі
наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення), про що
позивач в судовому засіданні не
заперечував.

З'ясувавши обставини, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги та
правовідносини сторін, що випливають з
таких обставин, вислухавши пояснення
позивача та допитаного в судовому
засіданні свідка, перевіривши їх
доводи наявними в справі доказами,
дослідивши матеріали справи, надавши
їм правову оцінку, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Позови, що виникають з приводу
нерухомого майна, пред'являються за
місцезнаходженням майна або основної
його частини (ч. 1 ст. 114 ЦПК України).

Як випливає з матеріалів справи, 05.03.2005
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
шлюб, актовий запис № 94.

Пунктом 23 Постанови ПЛЕНУМ ВЕРХОВНОГО
СУДУ УКРАЇНИ від 21.12.2007 року N 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», визначено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу,
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що під
час сумісного проживання подружжям
було придбано спільне майно, а саме:
садовий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_2: автомобіль MERSEDES-BENZ VITO
1998 року випуску; автомобіль MERSEDES-BENZ 100 D,
1992 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1; квартиру АДРЕСА_1.

Однак, матеріалами справи
підтверджується наявність наступного
майна: автомобіля марки 108 D модель
MERSEDES-BENZ VITO, 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2, який
згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5, належить
ОСОБА_2; квартири АДРЕСА_1, яка згідно
договору дарування від 30.10.2006 року
належить ОСОБА_2

Щодо іншого майна, а саме: садового
будинку, який розташований за адресою:
АДРЕСА_2 та автомобіля MERSEDES-BENZ 100 D, 1992
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, у суду відсутні
правовстановлюючі документи, які б
підтверджували їх придбання в шлюбі
подружжям ОСОБА_1 (договір, укладених у
порядку, встановленому законом;
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно; свідоцтво про право
власності; рішення суду, що набрало
законної сили та ін. згідно Закону
України від 01.07.2004 року № 1952-IV).

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 ст. 63 СК України визначено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

У відповідності до ст. 60 СК України,
майно, набуде подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
вважається, що частки майна дружини та
чоловіка є рівними.

Що стосується позовних вимог про
визнання договору дарування квартири
АДРЕСА_1, удаваним, слід зазначити
наступне.

За договором дарування відповідно до
ст.717 ЦК України, одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як пояснив в судовому засіданні
позивач ОСОБА_1, дарування було
здійснене зовсім чужою відповідачці
особою, яку вона до цього не знала.
Фактично це був договір купівлі -
продажу нерухомого майна, в якому одна
сторона Покупець (ОСОБА_2), а інша
сторона Продавець (ОСОБА_4).

Згідно розписки ОСОБА_4 від 12.08.2014 року,
остання підтвердила, що 30.10.2006 року
продала квартиру АДРЕСА_1 громадянці
ОСОБА_2 за 85.000,00 доларів США.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в
даному випадку мав місце договір
купівлі-продажу, так як згідно ст. 655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Отже, вищевказана квартира є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 .

Також, позивач в своєму позові
зазначив, що в спірній квартирі останні
чотири роки а ні він, а ні ОСОБА_2 не
проживають та надав договір оренди
квартири АДРЕСА_1, укладений 01.07.2010 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розмір плати за
квартиру сторони погодили у розмірі 450
доларів США. Строк дії договору з 02.07.2010
року по 02.07.2015 року.

Вказане вище було підтверджено
наданими в судовому засіданні
поясненнями свідка ОСОБА_3

Проте, зі слів позивача, починаючи з
18.08.2010 року по 18.08.2014 року він коштів за
оренду вищевказаної квартири від
відповідачки не отримував та просив
суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь
10.800,00 доларів США (половину від
отриманих коштів за оренду квартири за
48 місяців), що в гривневому еквіваленті
станом на 13.08.2014 року складає 141.595,14 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України,
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61
СК України).

Керуючись ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 57-60, 114, 209, 212-
215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати Договір дарування № 3479
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_4 - удаваним.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_3, право власності на ?
частину автомобіля марки 108 D модель
MERSEDES-BENZ VITO, 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_3, право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_4, право власності на ?
частину автомобіля марки 108 D модель
MERSEDES-BENZ VITO, 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_4, право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_3, кошти у
розмірі 141.595 (сто сорок одна тисяча
п'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 14
(чотирнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер: НОМЕР_4, судовий збір у розмірі
3.410 (три тисячі чотириста десять)
гривень 20 (двадцять) копійок

Право спільної сумісної власності
ОСОБА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_4,
та ОСОБА_1, ідентифікаційний номер:
НОМЕР_3, на автомобіль марки 108 D модель
MERSEDES-BENZ VITO, 1998 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2 та квартику
АДРЕСА_1, припинити.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення,
може бути подана відповідачем до
Приморського районного суду м. Одеси
протягом 10-ти днів, після отримання
копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
рішення суду може бути оскаржено в
Апеляційний суд Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення ухвали про відмову в
задоволенні заяви про перегляд
заочного рішення.

Суддя:
О.С.Турецький

13 серпня 2014 року