У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Висоцької В.С.

суддів: Кафідової О.В., Писаної Т.О.,
Умнової О.В., Фаловської
І.М.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: голова
Войнилівської селищної ради
Калуського району про визнання
заповіту недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_6, посвідчений 16 липня 2010 року
секретарем виконавчого комітету
Войнилівської селищної ради
Калуського району Івано-Франківської
області Боцюрко В.Б., зареєстрований в
реєстрі за № 146

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер брат позивача - ОСОБА_8. При
зверненні до нотаріальної контори
стало відомо, що брат склав заповіт на
користь ОСОБА_6 Позивач посилається на
те, що ОСОБА_5 був важко хворий, тому не
усвідомлював значення своїх дій. Крім
того, заповіт складений з порушенням
вимог щодо його форми та посвідчення,
тобто є нікчемним. Оскільки викладене у
заповіті не відповідало внутрішній
волі померлого, просив визнати даний
правочин недійсним.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від
25 грудня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року рішення місцевого суду
скасовано з ухваленням нового рішення.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6, посвідчений 16 липня 2010
року секретарем виконавчого комітету
Войнилівської селищної ради
Калуського району Івано-Франківської
області Боцюрко В.Б., зареєстрований в
реєстрі за № 146.

Відповідач, не погоджуючись з даним
рішенням суду апеляційної інстанції
подав касаційну скаргу, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
просить його скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову виходив з того, що
на момент посвідчення заповіту 16 липня
2010 року ОСОБА_5 психічними розладами не
хворів, був здатний розуміти значення
своїх дій та керувати ними, його
волевиявлення було вільним та
відповідало його волі. Оспорюваний
заповіт посвідчений без порушення
вимог чинного цивільного
законодавства.

Скасовуючи рішення місцевого суду з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову суд апеляційної
інстанції виходив з того, що суд не дав
належної оцінки висновку
почеркознавчої експертизи від 29
вересня 2011 року про те, що
підпис у заповіті від 16 липня 2010 року,
виконаний ОСОБА_5 під впливом збиваючих
факторів (похилий вік, хворобливий
стан). Також з пояснень свідків,
медичних документів і висновків
посмертних судово-психіатричних
експертиз вбачається, що ОСОБА_5 за
станом здоров'я не зміг прочитати
заповіт вголос, страждав порушенням
пізнавальної функції органічного
ґенезу, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та можливість керувати ними
16 липня 2010 року на час складання
заповіту, тому заповіт належало
посвідчувати у присутності двох
свідків згідно положень ст. 1253 ЦК
України. В порушення вимог ч. 5 ст. 1253 ЦК
України свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які
підписали заповіт, не зачитували його
вголос у присутності заповідача.

Крім того, посвідчення заповіту від 16
липня 2010 року відбулося з порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
посвідчувальний напис за змістом:
«заповіт уголос прочитано заповідачем
до його підписання у присутності
запрошених ним свідків і власноручно
підписаний ним у їх присутності» не
відповідає дійсності та вчинено в
присутності особи, на ім'я якої
складено заповіт.

Апеляційний суд дійшов висновку, що
суд першої інстанції, поклавши в основу
рішення відсутність доказів
абсолютної неспроможності ОСОБА_5
в момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
дійшов помилкового висновку, що
волевиявлення ОСОБА_5, виражене в
заповіті, відповідало його внутрішній
волі.

Недодержання вимог чинного
законодавства щодо форми, змісту та
порядку посвідчення заповіту
унеможливлює встановлення дійсної
волі заповідача, що є підставою,
відповідно до ст. 1257 ЦК України для
визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна,
оскільки вони зроблені судом без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін,
оцінки наданих ними доказів, з огляду
на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач у якості правової підстави для
визнання заповіту недійсним посилався
на ч.1 ст.225 ЦК України, мотивуючи позов
тим, що ОСОБА_5 в момент посвідчення
заповіту не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову
недієздатність учасника такого
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Висновок
експертизи в такій справі є лише одним
із доказів у справі і йому слід давати
належну оцінку в сукупності з іншими
доказами для встановлення того, чи була
здатною особа в конкретний момент
вчинення правочину розуміти значення
своїх дій та (або) керувати ними.

Проведеними у справі експертизою та
додатковою експертизою не зроблено
однозначного висновку про абсолютну
здатність ОСОБА_5 розуміти значення
своїх дій та можливість керувати ними.

Суд апеляційної інстанції,
обґрунтовуючи свою позицію щодо
наявності правових підстав для
задоволення позову не надав належної
оцінки висновкам проведених у справі
судових експертиз у сукупності з
іншими доказами, зібраними у справі.

Фактично визнав заповіт недійсним з
підстав порушення процедури
посвідчення такого правочину
посилаючись на положення ст. 1257 ЦК
України щодо нікчемності, при цьому, не
визначився із дійсними підставами
позову, заявленими позивачем в суді
першої інстанції.

В ході розгляду даної справи
апеляційним судом не дотримано вимог
ч.4 ст.10 ЦПК України щодо
обов'язку сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи. За умов
суперечливості чи недостатності
доказової бази для правильного
вирішення спору та прийняття
мотивованого рішення не обговорено
питання щодо призначення по справі
додаткової посмертної
судово-психіатричної експертизи, не
роз'яснено особам, які беруть участь у
справі обов'язки щодо доказування і
подання доказів, наслідки не
призначення відповідної експертизи, а
також положення щодо належності та
допустимості доказів.

Зазначене вище свідчить про
порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, що в свою
чергу призвело до поверхового
вирішення спору.

Під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
належним чином не перевірив законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги.

Враховуючи наведене, ухвалене судом
апеляційної інстанції рішення не може
вважатися законним і обґрунтованим, у
зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК
України його слід скасувати з
передачею справи до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 27
лютого 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька судді О.В.
Кафідова Т.О. Писана О.В. Умнова
І.М. Фаловська