Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

Головуючого
Василевича В.С.

Суддів: Малько О.С.,
Рожина Ю.М.

при секретарі Пиляй
І.С.

з участю позивачки
ОСОБА_1, її представника

адвоката ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Гощанського районного суду від 3 липня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и
л а :

Рішенням Гощанського районного
суду від 3 липня 2014 року позов у даній
справі задоволено частково.

Визнано за позивачкою право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
а за відповідачем- право власності на
господарську будівлю за цією ж адресою,
позначену на плані під літерою «Ж».

Стягнуто з відповідача на користь
позивачки 4630 грн. компенсації за
різницю у частках.

Вирішено питання про судові
витрати.

В апеляційній скарзі позивачка
доводить про незаконність та
необґрунтованість рішення через
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вона ставила питання про
виділення господарської споруди саме
їй, а не позивачеві. Вона з дітьми, що
залишені за рішенням суду при ній,
проживає у літній кухні, у якій вона
провела відповідні ремонтні роботи.

Фактично нерухомість між ними
поділена, але суд цього на врахував.

По наведених підставах просить
рішення змінити, та виділити їй у
власність в порядку поділу
господарську споруду під літерою «Ж»,
а відповідачеві-житловий будинок.

________________________________________________________________________
________________

Провадження № 22-ц /787/1687/14
Головуючий суддя 1 інстанції: Пацко
Д.В.

Суддя-доповідач : Василевич В.С

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідач вказує, що суд ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.

Виділення позивачці будинку, в
якому є п»ять жилих кімнат повністю
відповідає інтересам їхніх двох
неповнолітніх дітей. Поза судовим
засіданням вона не заперечувала проти
виділення їй будинку, а йому-
господарської будівлі «Ж». Зазначену
господарську споруду він звів особисто
на кошти, отримані на заробітках за
кордоном.

Просить про залишення рішення без
змін.

В судовому засіданні позивачка та
її представник апеляційну скаргу
підтримали, привівши наведені у ній
доводи.

Відповідач апеляційну скаргу
заперечив, пояснивши, що виділення
судом позивачці будинку не порушує її
прав та відповідає інтересам
неповнолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, адвоката ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
наступне.

Як видно з матеріалів справи та як
це встановлено судом першої
інстанції,сторонами за час перебування
у шлюбі придбано житловий будинок
будинок з господарськими будівлями в
с.Курозвани Гощанського району
Рівненської області (а.с.-8). В травні 2012
року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України,
ч.3 ст.368 ЦК України майно набуте
подружжям за час шлюбу є їхньою
спільною сумісною власністю і у разі
його поділу частки чоловіка і дружини,
як це передбачено ч.1 ст.70 СК України та
ч.2 ст.372 ЦК України, є рівними.

Проводячи поділ будинку та
господарських будівель, суд виходив з
того, що відповідач зводив
господарську будівлю, позначену на
плані під літерою «Ж», проводив у ній
ремонт, тому її слід виділити йому, а
позивачці - житловий будинок, оскільки
у ньому більше житлової площі (кімнат).

Проте з таким висновком колегія
суддів не може погодитись.

З матеріалів справи видно, що за
своїми технічними характеристиками
споруда під літерою «Ж» є
господарською і як окремий об»єкт
житлової нерухомості вона не
зареєстрована.

Відповідно до ст.186 ЦК України річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов»язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю. Приналежність слідує за
головною річчю, якщо інше не
встановлено законом або договором.

Поділ жилого будинку, за якого
учаснику спільної власності виділені
всі жилі приміщення, а іншому-допоміжні
приміщення і господарські будівлі не
відповідає вимогам зазначеної статті
ЦК.

П.2 підп.б) Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
будинок» від 4 жовтня 1991 року №7 з
наступними змінами і доповненнями
роз»яснено, що судам підвідомчі спори
про виділ частки з будинку (поділ
будинку), що є спільною власністю
(частковою або сумісною).

Окрім того, з матеріалів справи
вбачається, що житлова площа будинку
АДРЕСА_1 на момент укладення договору
купівлі-продажу від 18 квітня 2001 року
становила лише 28,6 кв.м., а згідно
технічного паспорта від 22 червня 2013
року - 48,8 кв.м.

Відповідно до ст.152 ЖК України
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
місцевої ради.

Господарська будівля під літерою
«Ж» у вказаному договорі не значиться і
відповідних дозволів на її зведення та
прийняття в експлуатацію після
придбання відповідачем будинку в
матеріалах справи немає. Зазначена
споруда містить ознаки самочинного
будівництва-ст.376 ЦК України.

Відповідно до роз»яснення, що
міститься у п.6 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва) право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають особи, які здійснили це
будівництво. Це майно не є об»єктом
права власності, воно не може бути
предметом поділу та встановлення
порядку користування в судовому
порядку.

За відсутності
правовстановлюючих документів на
об»єкт нерухомості включення його до
поділу майна подружжя є неправомірним.

З урахуванням положень ч.3 ст.303
ЦПК про те, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов»язковою підставою для скасування
рішення колегія суддів дійшла
висновку про необхідність скасування
рішення з постановленням нового про
відмову у позові.

Керуючись ст.307, ст.309, ст.316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Гощанського районного
суду від 3 липня 2014 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про
поділ майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий Василевич
В.С.

Судді Малько
О.С.

Рожин
Ю.М.