Справа № 165/2268/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Свередюк А.В. Провадження №
22-ц/773/1255/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

з участю:

представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку (далі - ПАТ КБ)
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою позивача
-публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 24 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 24 червня 2014
року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим
судовим рішенням, позивач - ПАТ КБ
«ПриватБанк» подав апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на незаконність
рішення через недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, а відповідачем, в свою чергу,
заявлено клопотання про застосування
строку позовної давності, в зв'язку з
чим суд відмовив у задоволенні позову
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Дослідивши обставини справи,
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу позивача слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає наявним в матеріалах
справи доказам, яким суд дав правильну
правову оцінку, що відповідно до копії
заяви ОСОБА_2 про надання строкового
кредиту (а.с.12), умов і правил надання
банківських послуг, (далі - Правила)
(а.с.13-19) між позивачем і відповідачем
ОСОБА_2 був укладений кредитний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 1380
доларів США у вигляді кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Зазначена
заява містить пункт про те, що заява
разом з умовами надання банківських
послуг, правилами користування
платіжною карткою і тарифами складає
договір надання банківських послуг.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина 1
статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині 1 статті 509 ЦК
України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (стаття 510 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (стаття 610 ЦК
України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу (частина 2
статті 1050 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(частина 2 статті 549 ЦК України).

У той самий час згідно зі статтею 536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до розрахунку
заборгованості по ОСОБА_2 (а.с. 5-9) станом
на 30 червня 2013 року за ОСОБА_2 рахується
заборгованість за кредитом - 1273,27
доларів США, заборгованість по
процентам за користування кредитом -
1322,41 долар США, 571,38 доларів США -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 62,58 доларів США -
штраф (фіксована частина), 158,35 доларів
США - штраф (процентна складова).

Відповідно до пункту 9.12. Умов та правил
надання банківських послуг договір діє
протягом дванадцяти місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна з сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично пролонговується на той
же строк (а.с. 19).

Пункти 6.5. та 6.6. Умов та правил надання
банківських послуг визначають, що
клієнт зобов'язаний погашати
заборгованість по кредиту, процентах
за користування ним, по перевитратах
платіжного ліміту, а також сплачувати
комісії на умовах передбачених
договором. В випадку невиконання
зобов'язань по договору клієнт
зобов'язаний на вимогу банку виконати
зобов'язання по поверненню.

Згідно з пунктом 6.9. Умов та правил
надання банківських послуг у випадку
виникнення заборгованості по
картковому рахунку клієнт
зобов'язується погашати
заборгованість протягом 30 днів з
моменту її виникнення.

Пункт 5.2. Умов та правил надання
банківських послуг визначає, що у
випадку порушення держателем умов
цього договору банк має право вимагати
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому чи у визначеній
банком частині.

Розділом 2 Умов та правил надання
банківських послуг визначено терміни
та поняття, відповідно до яких
мінімальний обов'язковий платіж - це
розмір боргових зобов'язань держателя,
які щомісячно належать до сплати
держателем протягом строку дії картки.
Мінімальний обов'язковий платіж є
обов'язковим для держателя платіжних
карт, здійснюючих операції по
кредитній схемі.

Відповідно до пункту 5.3. Правил
користування платіжною картою строк і
порядок погашення по кредиту
(кредитний ліміт, кредитна лінія) по
платіжним картам з встановленим
мінімальним обов'язковим платежем
визначений в пам'ятці клієнта, яка є
невід'ємною частиною договору. Платіж
включає плату за користування
кредитом, передбачену тарифами, та
частину заборгованості по кредиту.

За умовами заяви та пункту 4.1. Правил
користування платіжною картою
погашення заборгованості по кредиту
може здійснюватися шляхом внесення
коштів на карту клієнтом або шляхом
списання коштів з інших карт.

Судом з розрахунку наданого банком
щодо заборгованості по кредитному
договору ОСОБА_2 (а.с. 5-9) встановлено, що
останній перестав сплачувати кошти за
кредитним договором 29 травня 2009 року.
Дана обставина позивачем не
спростована і не заперечується.

Як зазначалося вище, сторони
встановили (п. 9.12. Умов та правил
надання банківських послуг) як строк
дії договору - 12 місяців з моменту його
підписання та порядок його
пролонгації, крім того, сторони
встановили порядок і строки виконання
боржником зобов'язань - внесення
щомісячних обов'язкових платежів.

Відповідно до визначеного в заяві
порядку проведення повернення
кредитних коштів таке повернення може
здійснюватись шляхом внесення коштів
на карту клієнтом або шляхом списання
коштів з інших карт.

При цьому, судом встановлено, що
починаючи з 29 травня 2009 року будь-якого
погашення грошових коштів ОСОБА_2 не
здійснювалось. Таким чином, моментом
виникнення заборгованості слід
вважати саме цю дату і з цього часу у
банку виникло право на пред'явлення
позову до ОСОБА_2 Проте, банк з вимогами
про повернення заборгованості за
кредитним договором звернувся лише 15
липня 2013 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина 4 статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що
відповідачем було заявлено про
застосування строку позовної давності
(а.с. 35-38).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (частини 1,
3 статті 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальними правилами перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК
України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина 5 статті 261 ЦК
України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина 4 статті 267 ЦК України).

Зазначена правова позиція
сформульована у постанові Судової
палати у цивільних та господарських
справах Верховного Суду України від 06
листопада 2013 по справі № 6- 116цс1З.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
об'єктивно дослідивши всі обставини
справи, застосувавши ті норми права,
які підлягали до застосування, прийшов
до правильного висновку про відмову в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
у зв'язку з пропуском строків позовної
давності.

Доводи апеляційної скарги є власним
тлумаченням позивачем норм чинного
законодавства та обставин справи, які
були предметом дослідження судом
першої інстанції і суд дав їм правильну
юридичну оцінку, а тому не спростовують
висновків суду першої інстанції,
викладених у рішенні, яке постановлено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 24 червня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: