АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4475/14
Головуючий І-ої інстанції:
Категорія: договірні
Доповідач: Сащенко І.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Сащенка І.С.

суддів: - Овсяннікової
А.І., Бездітко В.М.,

при секретарі - Пільгун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 на рішення
Дзержинського районного суду міста
Харкова від 23 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
тлумачення заповіту та визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом, зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_5 про визнання права власності
в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про тлумачення
заповіту ОСОБА_6 В подальшому уточнила
свої позовні вимоги, доповнивши їх
вимогою про визнання за нею права
власності в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_6 на
домоволодіння та земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1 разом із всіма його
належними та складовими частинами.

В обґрунтування позовних вимог
вказала, що вона є спадкоємицею
домоволодіння та земельної ділянки по
АДРЕСА_1 на підставі заповіту,
складеного 29.10.2009 року ОСОБА_6, який
ІНФОРМАЦІЯ_2 року трагічно загинув.

11.05.2010 року після складання заповіту
домоволодінню, що належало ОСОБА_6
рішенням Виконкому Дзержинської
райради м. Харкова було присвоєно
поштову адресу: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 в
установлені законом строки звернулася
до нотаріуса, яким 27.06.2013 року було
заведено спадкову справу, проте
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно вона не отримала, так як
дізналася про існування арешту на
вказане майно, що був накладений на
підставі ухвали Дзержинського
районного суду м. Харкова по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Відповідач позовні вимоги ОСОБА_5 не
визнав, подав зустрічну позовну заяву
про визнання за ним права власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_6 на житловий будинок літ.
«Т-2» з надвірними будівлями та
земельну ділянку, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3
обґрунтовував тим, що він є єдиним
спадкоємцем першої черги за законом на
спірне домоволодіння та земельну
ділянку. Він також звернувся в
установленому порядку до нотаріуса із
заявою про відкриття спадщини, проте
подача ОСОБА_5 вищевказаної позовної
заяви унеможливлює отримання ним
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно в порядку спадкування
за законом. На спірне майно претендує
саме він, оскільки ОСОБА_5 майно за
адресою АДРЕСА_1 не заповідалось.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом повністю
підтримала уточнені позовні вимоги,
проти зустрічних вимог заперечувала.

Представник відповідача за первісним
позовом в судовому засіданні проти
задоволення первісного позову
заперечувала повністю, зустрічний
позов підтримала.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 23 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено
частково.

Розтлумачено заповіт ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу 29.10.2009 року та зареєстрований в
реєстрі під №1850, згідно до якого
останній заповідає все належне йому
домоволодіння та земельну ділянку, які
розташовані за адресою АДРЕСА_1
житловий будинок ОСОБА_5 та
встановлено, що об'єктом спадкового
майна за даним заповітом є саме будинок
АДРЕСА_1 розташований на земельній
ділянці площею 0,0539 га, які на момент
смерті ОСОБА_6 належали йому на праві
власності згідно до свідоцтва про
право власності від 26.05.2010 року,
виданого Дзержинською районною в м.
Харкові радою та державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 16.08.2011 року, реєстраційний номер
0012.

Визнано за ОСОБА_5 право власності в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_6 на житловий будинок літ.
«Т-2» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1
та земельну ділянку площею 0,0539 га для
обслуговування житлового будинку
господарських будівель і споруд,
розташовану по АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог в іншій
частині ОСОБА_5 та у зустрічному позові
ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 просить рішення
суду першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в
повному обсязі, зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному
обсязі. Посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що тлумачення
заповіту, проведеного судом фактично
змінило суть волі заповідача, оскільки
ОСОБА_6 не заповідав житлового будинку
по АДРЕСА_1.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу підлягаючою
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5,
тлумачачи заповіт та визнаючи за нею
право власності на спірне
домоволодіння в порядку спадкування за
заповітом, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_6, складаючи
заповіт, вказав в ньому належні йому
житловий будинок та земельну ділянку,
зміна адреси правового значення не має.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Встановлено, що 29.10.2009 року ОСОБА_6 склав
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_7, в якому вказав:
«все належне мені домоволодіння та
земельну ділянку, які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, заповідаю ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1» ( а.с. 4 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер ( а.с. 5 ).

Згідно ч. 2 ст. 1256 ЦК України заповіт
може бути розтлумачений судом
відповідно до вимог ст. 213 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦК України,
зміст правочину може бути
витлумачений стороною (сторонами). На
вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину. При
тлумаченні змісту правочину беруться
до уваги однакове для всього змісту
правочину значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів. Якщо
буквальне значення слів і понять,
а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Тобто, Цивільний Кодекс не
допускає, щоб при тлумаченні правочину
здійснювався пошук змісту волі
учасників правочину, який не знайшов
відображення в тексті правочину.

Рішенням виконавчого комітету
Дзержинської районної в м. Харкові ради
5 скликання №95/1 від 11.05.2010 року виділено
житловий будинок літ. «Т-2» з
обслуговуючими господарськими
спорудами в самостійне домоволодіння,
надавши поштову адресу: АДРЕСА_1-а,
видано свідоцтва про право власності:
на житловий будинок літ. «Т-2» з
господарськими спорудами по АДРЕСА_1
вцілому на ім'я ОСОБА_6, на житловий
будинок літ. «А-1» з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 вцілому на ім'я
ОСОБА_8 ( а.с. 8 - 9 ).

Право власності ОСОБА_6 на
житловий будинок літ. «Т-2» з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 зареєстровано в
КП «ХМБТІ» 08.06.2010 року ( а.с. 80 ).

16 серпня 2011 року ОСОБА_6 отримав
Державний акт на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 в м.
Харкові, площею 0,0539 га ( а.с. 100 ).

Згідно з усталеною практикою під
домоволодінням розуміється два і
більше будинків із приналежними до них
надвірними будівлями (чи без таких), що
розташовані на одній земельній ділянці
під одним порядковим номером по вулиці,
провулку, площі.

Після отримання ОСОБА_6 свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
та Державного акта на земельну ділянку
з зазначенням в цих документах іншої
адреси, змінився об'єкт права
власності, проте останній ніяких дій
щодо зміни та уточнення предмету
заповіту в подальшому не вчинив.

Таким чином, підстав для
тлумачення заповіту та встановлення,
що домоволодіння по АДРЕСА_1 в м.
Харкові і є об'єктом спадкового майна,
вказаним в заповіті ОСОБА_6 від 29.10.2009
року немає.

З цих-же підстав не може бути
визнано право власності за ОСОБА_5 в
порядку спадкування за заповітом на
житловий будинок літ. «Т-2» з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,0539 га за цією адресою.

Зустрічний позов ОСОБА_3 не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним
законодавством, зокрема, Законом
України "Про нотаріат", підзаконними
нормативними актами, визначено
нотаріальний порядок оформлення права
на спадщину, що відповідає
встановленій законодавством
сукупності функцій притаманній
юрисдикційній діяльності судів та
нотаріусів. Отже, у разі якщо
відсутність умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину не підтверджена
належними доказами, а саме відмовою
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину, це може бути підставою для
відмови у позові.

Доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_3 звертався до нотаріуса з заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину та отримав відмову матеріали
справи не містять.

Таким чином, ухвалене в справі
судове рішення щодо задоволення
первісного позову ОСОБА_5 про
тлумачення заповіту та визнання права
власності не можна визнати законним та
обґрунтованим, відповідно до вимог ст.
309 ЦПК України воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.
Також, підлягає скасуванню і рішення
суду про відмову з зустрічному позові з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові ОСОБА_3 з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3;
313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного
суду міста Харкова від 23 квітня 2014 року
- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про тлумачення
заповіту та визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом -
відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом - відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді