Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2048/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Спори, що виникають із житлових
правовідносин про виселення Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

19.08.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Кодрула М.А.

суддів: Чорнобривець О.С.,
Потапенка В.І.

за участю секретаря: Животовської
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 треті
особи без самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача: Служба у
справах дітей Кіровоградської міської
ради, Управління Державної міграційної
служби в Кіровоградській області про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та виселення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, що також
діє в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася
в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в якому просила
усунути їй перешкоди в користуванні
буд. АДРЕСА_1, виселивши з нього
відповідачів. Посилалася на те, що вона
є власником цього будинку, а
відповідачі проживають в ньому без
правових підстав, не є членами її сім"ї,
не мають права користуватися її
будинком, своїм проживанням чинять їй
перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 26
лютого 2014 року позовні вимоги
задоволено. Зобов'язано відповідачів
не чинити перешкод ОСОБА_2 у
користуванні буд. АДРЕСА_1 та виселено
їх з будинку без надання іншого жилого
приміщення.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду, ОСОБА_3, що також діє в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.
Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та зазначає, що була членом сім'ї
власника будинку, тому право
користування жилим будинком може бути
припинене лише з підстав передбачених
ст. 157 ЖК України, суд у рішенні таких
правових підстав не зазначив і дійшов
помилкового висновку про задоволення
позову.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з'явилися для участі у розгляді
справи, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі проживають в будинку
позивача без правових підстав, не
являються членами його сім'ї, власник
не може на власний розсуд
розпоряджатися своїм майном.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом першої інстанції, що
позивачка ОСОБА_2 є власником буд.
АДРЕСА_1, що підтверджується витягом
про державну реєстрацію прав. Право
власності позивачкою набуто в порядку
спадкування за заповітом після смерті
її матері ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В будинку проживають без реєстрації
ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_5 та двоє
малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_6.
Відповідачка ОСОБА_3 була
зареєстрована в будинку з 25 вересня 2007
року, однак у липні 2013 року її
реєстрація була скасована.

З матеріалів справи також вбачається,
що позивачка не проживає в
домоволодінні. Постійне місце її
проживання в іншому населеному пункті,
але позивачка має намір продати
спірний будинок.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири, визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачі не набули самостійного
права на житло з підстав, передбачених
законом (найм, оренда, вселення
наймачем чи на підставі ордера тощо -
ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61,64 ЖК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що у зв'язку з
відсутністю договірних відносин з
власником будинку та відсутністю
правових підстав для проживання в
ньому відповідачів, позов підлягає
задоволенню, а відповідачі виселенню
без надання іншого жилого приміщення,
оскільки їхнім проживанням в будинку
власнику чиняться перешкоди в
розпорядженню власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 була членом сім'ї бувшого
власника будинку ОСОБА_7, яка померла,
так як в житловому будинку був
зареєстрований та проживав ОСОБА_8, що
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який був сином
ОСОБА_7 та її батьком, після його смерті
вона прийняла спадщину, а тому вона
набула право на проживання в ньому на
законних підставах і може бути
виселена відповідно до ст. 157 ЖК України
лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116
ЖК України, які відсутні, колегією
суддів не можуть бути взяті до уваги,
оскільки вони грунтуються на
неправильному тлумаченні норм чинного
законодавства, що регулює
правовідносини, які склалися між
сторонами по справі.

Судом встановлено, що у спірний будинок
ОСОБА_3 вселилася у 2002 році, тобто вже
після смерті власника будинку ОСОБА_7
та після смерті ОСОБА_8, тому вона не
може бути членом їх сім'ї, а отже і
набути право на проживання в будинку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК
України з урахуванням положень ч. 1 ст.
405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Отже встановлено, що оскаржуване
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-135,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3,
що також діє в інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 26
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: