АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4354/14
Головуючий 1 інстанції -
Доповідач - Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2014 року
м.
Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В.,
Карімової Л.В.,

при секретарі : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 14 квітня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Управління
служб у справах дітей Харківської
міської ради, Головне управління
Державної міграційної служби в
Харківській області про усунення
перешкод в користування власністю,
виселення, припинення державної
реєстрації, стягнення заборгованості
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов'язання укласти
договір дарування,-

ВСТАНОВИЛА:

08.07.2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1, в якому після його
уточнення просила позбавити
відповідача, який проживає за адресою:
АДРЕСА_1, права користування житлом за
зазначеною адресою, та виселити його
без надання іншого житла, зобов'язати
Державну міграційну службу скасувати
державну реєстрацію ОСОБА_1 за вказаною
адресою, стягнути з відповідача
заборгованість за комунальні послуги.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилалась на те, що вона
проживає за адресою АДРЕСА_1 разом із
синами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4. Також в зазначеній
квартирі зареєстрований та проживає
відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, батько
ОСОБА_4 Квартира АДРЕСА_1, належить їй на
праві приватної власності, свідоцтво
про право власності вона отримала
16.03.2006 року на підставі договору про
участь у будівництві №1/20 від 03.11.2003
року та сплаті повної суми вартості
квартири 02.11.2004 року.

В серпні 2004 року позивачка розлучилась
із своїм чоловіком ОСОБА_5, батьком її
старшого сина ОСОБА_3, та через деякий
час почала поволі будувати більш
близькі відносини з відповідачем з
яким на той час їх поєднували спільна
робота.

Відносини, які складались між нею та
відповідачем, почали переходити від
форми окремих приватних зустрічей до
форми подружнього життя лише після
того, як її квартира за адресою АДРЕСА_1,
яку було здано у так званому
«будівельному стані», стала придатною
для життя, тобто, на початку 2006 року,
ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народився син ОСОБА_4.

Незважаючи навіть на народження сина,
відповідач не наважувався піти із
своєї сім'і, а залишався у шлюбі та
спільно проживав із своєю сім'єю. Лише
наприкінці 2007 року відповідач переїхав
жити до неї, після чого вона погодилась
на його реєстрацію у своїй квартирі,
сподіваючись, що в неї із відповідачем
буде нормальна сім'я.

Проте нормального сімейного життя у
позивачки із відповідачем не склалося,
оскільки скоро з'ясувалося, що
відповідач переїхав до неї в квартиру
лише в розрахунку на заволодіння
часткою цієї квартири, вважаючи, що
частка коштів, яку було вкладено в цю
квартиру, надійшла їй від нього.

Наприкінці 2008 року їй було зроблено
операцію у зв'язку із онкологічним
захворюванням, після чого їй було
надано інвалідність (з лютого 2009 року
по квітень 2013 року).

Наявність малої дитини та важка
хвороба робили позивачку дуже
вразливою до фінансового стану,
відповідач давав гроші лише на
найнеобхідніше, тому утворилась велика
заборгованість за комунальними
платежами за той час, що вони проживали
разом.

Відповідач постійно давав зрозуміти
позивачці, що він шкодує про те, що
пішов із сім'ї, тому їх стосунки ніяк не
складались, і сімейних відносин, які
передбачають спільне господарство,
спільні інтереси, спільне проведення
вільного часу у позивачки та
відповідача не було. Єдине, що їх
пов'язувало, це спільний син, проте
відповідач завжди був до нього
байдужим, шкодував на нього грошей,
ніяк не займався його вихованням та
взагалі не цікавився його життям

На даний час відповідач веде себе, як
чужа людина, що приходить в її дім та
уходить з нього коли йому заманеться,
за використання комунальних послуг,
які надаються не окремим особам, а усім
мешканцям квартири, не платить,
внаслідок чого утворився великий борг
із оплати комунальних послуг, зокрема -
теплопостачання.

Вона, як власниця житла, обмежена у
використанні власного житла внаслідок
протиправного перебування в її житлі
відповідача, який не є та не був членом
її сім'і.

Відповідач мав до розлучення інше
житло, яке належало йому на праві
власності, і навіть, якщо він звідти
пішов, то власником житла залишився.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_2, в якій
просить зобов'язати її виконати
договір дарування йому ? частини
квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого зустрічного
позову ОСОБА_1 послався на те, що вони з
ОСОБА_2 мали близькі стосунки з 2001 року,
коли обидва знаходилися в іншому шлюбі.
Для спільного життя їм було необхідне
житло. Після того, як ОСОБА_2 в 2004 році
розлучилася зі своїм чоловіком, вони за
об'явою знайшли забудовника, що
продавав квартири, які здавалися у 2005
році, але за квартиру потрібно було
терміново віддати гроші. ОСОБА_2 таких
грошей не мала, тому квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 було придбано
повністю за його гроші, за його ж кошти
її було відремонтовано та доведено до
стану придатності для проживання, а
потім й заповнено меблями та
обладнанням. Єдиною причиною, що
квартиру було зареєстровано як
власність відповідачки, було те, що на
момент придбання квартири він ще не
розірвав шлюб з іншою жінкою.

При розлученні в 2008 році він усі свої
права на помешкання 19.06.2007 р. за
договором дарування передав онукові.
Тому з 20.06.2007 року по 25.11.2008 року, коли
він був зареєстрований у квартирі
ОСОБА_2, він не мав іншого офіційного
місця проживання. Усвідомлюючи це,
ОСОБА_2 подала до Комінтернівської
районної ради заяву від 08.10.2009 р. на
видачу згоди на дарування йому частки
квартири за адресою: АДРЕСА_1. У заяві
вона мотивувала своє прохання тим, що
ним витрачено більше засобів на
придбання зазначеної квартири. Але ж
після винесення районною радою
позитивного рішення вона не стала
робити подальших кроків щодо дарування
йому ? частини квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Внаслідок цього у нього на
даний момент ніякого іншого житла
немає. Він вважає, що рішення про
надання згоди на дарування йому ОСОБА_2
? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1
не втратило сили, ОСОБА_2 своєї заяви не
відзивала.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
її представник позов підтримали в
повному обсязі, проти задоволення
зустрічної позовної заяви
заперечували, посилаючись на її
необґрунтованість.

Відповідач зустрічний позов підтримав
в повному обсязі, проти задоволення
позовної заяви заперечував,
посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1
була придбана, відремонтована та
доведена до стану придатного для
проживання, заповнена меблями та
обладнаннями повністю за його гроші. На
даний момент він не має жодного іншого
житла, а тому йому не має куди виїхати.

Третя особа ОСОБА_3 надав заяву про
розгляд справи за його відсутності,
позовні вимоги ОСОБА_2 підтримує.

Представник третьої особи, Управління
служб у справах дітей Харківської
міської ради надала заяву про розгляд
справи за її відсутності.

Представник третьої особи, Державної
міграційної служби України в
Харківській області надала заяву, в
якій просить винести рішення по справі
відповідно до доказів, які містяться в
матеріалах цивільної справи.

Рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 14 квітня
2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті
особи: ОСОБА_3, Управління служб у
справах дітей Харківської міської
ради, Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області про усунення
перешкод в користуванні власністю,
виселення, припинення державної
реєстрації, стягнення заборгованості
задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 з
квартири АДРЕСА_1. В задоволенні позову
ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено. У
задоволенні зустрічної позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання
укласти договір дарування - відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 121,80 грн.

Додатковим рішенням того ж
районного суду від 24 квітня 2014 року
стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір в розмірі 121,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням в
частині задоволення позову ОСОБА_2
ОСОБА_1 просить його змінити: скасувати
в частині виселення його з квартири
АДРЕСА_1, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її в оскаржуваній частині
задовольнити з наступних підстав.

Оскільки рішення районного суду в
частині, в якій було задоволено
частково позов ОСОБА_2 не оскаржується,
то в цій частині воно й не
перевіряється.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 16.03.2006
року на праві приватної власності
належить квартира АДРЕСА_1, в якій
мешкають сторони, а також їх спільна
дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та син
позивачки від попереднього шлюбу,
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2. До вказаної
квартири за заявою ОСОБА_2 був у
встановленому порядку та з відповідної
реєстрацією постійного місця
проживання вселений ОСОБА_1

Задовольняючи позов про виселення
ОСОБА_1 районний суд послався на те, що
відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім?ї, інших осіб, до яких згідно
до ч. 2 ст. 3, ч.ч. 2, 3 ст. 21 СК України, які
визначають ознаки сім?ї, відповідач не
належить. Крім того, відповідно до ч. 2
ст. 405 ЦК України член сім?ї власника
житла втрачає право на користування
ним житлом у разі відсутності члена
сім?ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла,
або законом.

Однак всупереч вимог ст. 213 ЦПК України
про законність та обґрунтованість
рішення районний суд взяв до уваги
наявне в матеріалах справи рішення від
20.10.2009 року № 302-2 виконкому
Комінтернівської районної в місті
Харкові ради про затвердження рішення
комісії захисту прав дитини і про
надання дозволу ОСОБА_1 діяти від імені
та в інтересах малолітнього сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, при укладенні у
нотаріальній конторі договору
дарування ? частини квартири за адресою
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності матері дитини ОСОБА_2 , а
також - про дозвіл ОСОБА_2 у
нотаріальній конторі укласти договір
дарування ? частини вказаної квартири,
яка належить їй на праві власності та в
якій зареєстровані її діти ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 на ім?я ОСОБА_1. Як вбачається з
цього рішення виконкому та ксерокопії
заяви ОСОБА_2 від 08.10.2009 року підставою
для ухвалення такого рішення було
звернення ОСОБА_2 про надання дозволу
на укладення у нотаріальній конторі
договору дарування належної їй на
праві власності частини вказаної
чотирикімнатної квартири на ім?я її
дітей ОСОБА_1, ОСОБА_3 та чоловіка
ОСОБА_1, з яким вона перебуває у
цивільному шлюбі, по ? частини кожному.
При цьому шлюб між батьками
неповнолітнього на той день ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 вже було розірвано ще
25.08.2004 року, що також підтвердужється
відповідним свідоцтвом про
розірванням шлюбу (а.с. 12, 16, 18). Районний
суд також не зважив на те, що сторони
визнали, що у 2008 році ОСОБА_1 також
розірвав свій попередній шлюб і тому
цей факт відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

Встановлені обставини та характер
відносин сторін на день виникнення
спірних правовідносин, відсутність у
сторін формальних перешкод до
укладення шлюбу, свідчать про те, що між
сторонами на день вселення відповідача
до спірної чотирикімнатної квартири,
яке відбулося за заявою відповідачки у
встановленому порядку і є ознакою їх
довірливих відносин, - вже фактично
склалися сімейні відносини. Тому на
підставі до ч. 1 ст. 405 ЦК України, яка
стосується не лише подружжя, а й осіб
які перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, відповідач набув право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Районний суд також не взяв до
уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 3 СК
України сім?ю складають особи, які
спільно проживають, пов?язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов?язки і про наявність ознак таких
відносин між сторонами свідчить
вищевказане звернення позивачки у 2009
році до органу опіки та піклування про
надання згоди на укладення договору
дарування в інтересах спільної з
відповідачем дитини та самого
відповідача, з яким за твердженням
самої позивачки вона перебуває у
цивільному шлюбі. Той факт, що між
сторонами згодом виникли майнові
непорозуміння стосовно спільних
витрат, а також з приводу неукладення
таких договорів дарування не має
ретроспективного значення для
набутого відповідачем права
користування житлом. Відповідач
безперервно більше п?яти років років
мешкає разом з позивачкою та своєю
дитиною у спірній квартирі, в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження його відсутності у цьому
житлі без поважних причин понад один
рік, що свідчить про відсутність
передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України у
таких випадках підстав для втрати ним
права користування житлом, тому у
районного суду не було законних
підстав для його виселення та
часткового задоволення позову ОСОБА_2

Таким чином, оскільки районний суду
неповно з?ясував обставини справи
стосовно набуття відповідачем права
користування житлом позивачки, що
мають значення для справи; ухвалив своє
рішення при відсутності законних
підстав для виселення відповідача; не
застосував вищевказаний закон, який
підлягав застосуванню, - то з
передбачених п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підстав рішення районного суду
в оскарженій частині і пов'язане з ним
положеннями ст. 88 ЦПК України про
розподіл судових витрат додаткове
рішення підлягають скасуванню, із
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 316, 319-325 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року в
оскарженій частині скасувати і
відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
про виселення ОСОБА_1 з АДРЕСА_1.

Додаткове рішення цього ж районного
суду від 24 квітня 2014 року скасувати
повністю.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів після
набрання законної сили може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: