Справа № 161/8056/14-ц
Провадження № 2/161/2622/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
ОБЛАСТІР І Ш Е Н Н Я
Луцький міськрайонний суд Волинської
головуючого-судді Пахолюка А.М.,
при секретарі - Шандерик В.В.,
представника позивача - Поперецького
представника відповідача ОСОБА_2 -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором,-
Публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України» (далі
- ПАТ «Державний ощадний банк України»)
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.05.2005
року між ВАТ «Державний ощадний банк
України», правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України», та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1521
з додатковими угодами до нього, за яким
останньому наданий кредит на споживчі
потреби в розмірі 90 000 грн. зі сплатою
процентів за користування кредитними
коштами з розрахунку 19,5 % на рік з
кінцевим терміном повернення 25.05.2011 р.
В забезпечення виконання відповідачем
зобов'язань за кредитним договором,
укладено договір поруки № 964 від 25.05.2005
р. з ОСОБА_4, відповідно до умов якого
останній поручався перед банком
солідарно в повному обсязі відповідати
за своєчасне виконання відповідачем
усіх його зобов'язань за кредитним
договором та додатковими договорами до
Зобов'язання передбачені кредитним
договором відповідач ОСОБА_2 належним
чином не виконав, а тому станом на
20.05.2011 р. заборгованість останнього
перед банком становить 7 895,83 грн. з
яких: пеня за порушення строку
повернення кредиту - 5 110,80 грн., три
відсотки річних - 981,71 грн., інфляційні
нарахування - 1 803,32 грн.
На підставі наведеного, просить суд,
стягнути солідарно з відповідачів в
користь позивача кредитну
заборгованість в розмірі - 7 895,83 грн. та
понесені судові витрати в справі.
Представник позивача Поперецький О.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав з підстав, зазначених в
позовній заяві, суду пояснив, що сплата
ОСОБА_2 25.10.2013 року боргу перервала
позовну давність в даному випадку.
Просив суд, позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 в судовому засіданні позов
визнав частково на суму 695,17 грн. з
підстав, наведених у письмових
запереченнях. Зазначив, що банком
пропущено строки звернення до суду із
частиною позовних вимог, а порука
ОСОБА_4 припинена на підставі ст..559 ЦК
України. Просив суд позов задовольнити
В судове засідання представник
відповідач ОСОБА_4 не з'явився по
невідомим суду причинам, хоч був
повідомлений про час та місце слухання
справи, про причини неявки суд не
Суд вважає за можливе слухати справу у
відсутності відповідача ОСОБА_4 по
наявним у справі доказам.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши та оцінивши
представлені по справі докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підставний та підлягає до
часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановленим договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
В ст. 1048 ЦК України, передбачено право
позикодаваця на одержанння від
позичальника процентів від суми
позики, а також у разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
Судом встановлено, 25.05.2005 року між ВАТ
«Державний ощадний банк України»
(правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 1521
(далі - кредитний договір), за яким
останньому наданий кредит на споживчі
потреби в розмірі 90 000 грн. зі сплатою
процентів за користування кредитними
коштами з розрахунку 19,5 % на рік з
кінцевим терміном повернення 25.05.2010 р.
25.12.2009 року між сторонами укладено
додатковий договір №1 до кредитного
договору, за умовами якого збільшено
строк погашення кредитну до 24.05.2011 року
на встановлено новий графік погашення
Згідно п.п. 3.3.6. кредитного договору
позичальник зобов'язаний відповідати
всіма власними коштами та майном по
своїх зобов'язаннях, що випливають з
цього договору (а.с. 4).
Відповідно п. 4.1.1. кредитного договору
передбачено, що за порушення взятих на
себе зобов'язань по поверненню
основної суми кредиту та своєчасній
сплаті процентів за користування
кредитом, комісійних винагород та
інших платежів за цим договором,
позичальник зобов'язується сплатити на
користь банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
несплаченого платежу, за кожний день
прострочення (а.с. 4).
Згідно п. 3.2.1 кредитного договору банк
має право дострокового стягнути
кредит, нараховані відсотки та інші
платежі, що підлягають сплаті, у разі
порушення позичальником умов договору
З метою забезпечення виконання
зобов'язань по кредитній угоді 25.05.2005
року між ВАТ «Державний ощадний банк
України» та ОСОБА_4 укладений договір
поруки за № 964, за умовами якого
останній зобов'язується перед
кредитором відповідати солідарно в
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання боржником зобов'язання за
кредитним договором (а.с. 15-16).
В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 належним чином не
виконував взяті на себе зобов'язання,
внаслідок чого утворилася
25.10.2013 року ОСОБА_2 повністю погасив
борг по тілу кредиту та відсоткам
Станом на 20.05.2014 року заборгованість
останнього перед банком становить
7 895,83 грн. з яких: пеня за порушення
строку повернення кредиту - 5 110,80 грн.,
три відсотки річних - 981,71 грн.,
інфляційні нарахування - 1 803,32 грн.
Отже, відповідач ОСОБА_2 істотно
порушив вимоги ст. ст. 526, 527, 530, 536, 549, 550,
1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, умови
кредитного договору, в зв'язку з чим
утворилась заборгованість.
Визначаючи розмір вимог банку, що
підлягають до задоволення, суд
виходить з наступного.
Щодо позовних вимог про солідарне
стягнення зазначеної суми боргу з
відповідача ОСОБА_4, то суд вважає такі
вимоги безпідставними, виходячи з
Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Згідно ч.1, 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. Порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
Аналогічні положення відображенні у
розділі 4 договору поруки (а.с.15 зворот).
Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п. 22 Постанови Пленуму Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК припинення
договору поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на таку
зміну та за умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. Якщо в
договорі поруки такі умови сторонами
не узгоджені, а з обставин справи не
вбачається інформованості поручителя
і його згоди на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
порука припиняється у разі зміни
основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
Оскільки, в даному випадку, шляхом
укладення додаткової угоди №1 до
кредитного договору відбулося
збільшення строку кредитування за
кредитним договором до 24.05.2011 року, яке
у порушення умов договору поруки
відбулося без згоди відповідача
ОСОБА_4, як поручителя, внаслідок чого
відбулося збільшення обсягу його
відповідальності, то, на думку суду,
порука ОСОБА_4 підлягає припиненню в
силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України.
Позивачем не надано суду жодних інших
доказів того, що між банком та
ОСОБА_4, як поручителем, було досягнуто
згоди на зміну умов кредитного
договору, внаслідок чого збільшився
обсяг відповідальності поручителя.
Крім того, як роз?яснив Пленум Вищого
спецiалiзованого суду України з
розгляду цивiльних i кримiнальних справ
у п.24 своєї Постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», в разі
пред'явлення вимоги до поручителя
кредитор може звернутися до суду
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання. При цьому сама по собі
умова договору про дію поруки до
повного виконання позичальником
зобов'язання перед кредитодавцем або
до повного виконання поручителем
взятих на себе зобов'язань не може
розглядатися як установлення строку
дії поруки, оскільки це не відповідає
вимогам статті 252 ЦК України, згідно з
якою строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
Оскільки, в даному випадку строк
настання виконання основного
зобов'язання згідно умов кредитного
договору встановлений до 24.05.2011 року, а
в договорі поруки не встановлено строк
дії правочину, то строк дії поруки
ОСОБА_4 збігається із строком дії
основного зобов'язання по кредитному
Таким чином, у відповідності до вимог
ст.559 ЦК України, позивач повинен був
пред'явити вимоги про погашення боргу
ОСОБА_2 за кредитним договором до
відповідача ОСОБА_4 до 24.10.2011 року
включно. Вказаний строк в даному
випадку позивачем не дотримано.
За таких обставин, на думку суду, порука
ОСОБА_4 припинилася на підставі
ч.1, 4 ст.559 ЦК України.
Таким чином, суд вважає, що в
задоволенні позовних вимог про
стягнення з відповідача ОСОБА_4 суми
боргу за кредитним договором слід
відмовити за безпідставністю, а тому
позовні вимоги про стягнення
заборгованості є підставними лише щодо
Проте, суму боргу, вказана банком у
позовній заяві, підлягає до стягнення з
ОСОБА_2 лише частково.
За змістом ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки, а
спеціальна позовна давність в один рік
встановлюється до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Із матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 в своїх додаткових
письмових поясненнях заявив
клопотання про застосування строків
позовної давності і просив суд
відмовити в позові в частині вимог
банку щодо пені та трьох відсотків
річних, інфляційних втрат, що заявлені
поза межами строку позовної давності
та визнав борг в межах строків позовної
давності на загальну суму в розмірі 695,17
грн. (а.с.55). Заперечуючи проти цієї
обставини, представник позивача
вказав, що відповідач ОСОБА_2,
сплативши 25.10.2013 року борг по тілу
кредиту та відсоткам, у відповідності
до ч.1 ст.264 ЦК України вчинив дії щодо
переривання перебігу позовної
давності щодо всіх вимог банку.
Згідно з правової позицією, викладеною
у постанові Верховного Суду України
від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13,
перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення. Несплачені до моменту
звернення кредитора до суду платежі
підлягають стягненню у межах позовної
давності по кожному із платежів.
Дана постанова Верховного Суду України
згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов?язковою при застосуванні судами
норм матеріального права у подібних
Роз'яснення застосування ст.264 ЦК
України щодо переривання терміну
позовної давності щодо різних вимог
кредитора в контексті спірних
правовідносин надано у постанові №10
від 29.05.2013 року Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» (далі - Постанова
Пленуму ВГСУ). На підставі ч.8 ст.8 ЦПК
України суд вважає за можливим
застосувати роз'яснення, викладені у
Постанові Пленуму ВГСУ.
Зокрема, за змістом п.п.4.4.1. Постанови
Пленуму ВГСУ, визнання боржником
основного боргу, в тому числі і його
сплата, саме по собі не є доказом
визнання ним також і додаткових вимог
кредитора (зокрема, неустойки,
процентів за користування коштами), а
так само й вимог щодо відшкодування
збитків і, відтак, не може вважатися
перериванням перебігу позовної
давності за зазначеними вимогами.
Визнання боржником свого боргу після
спливу позовної давності не свідчить
про переривання перебігу такої
давності. Отже, в врахуванням
вищезазначених правових позицій, суд
вважає, що сплата відповідачем ОСОБА_2
25.10.2013 року основного боргу та
відсотків не може вважатися
перериванням перебігу позовної
давності за вимогами банку щодо
стягнення пені, трьох відсотків річних,
інфляційних нарахувань.
Тому суд приходить до висновку про
необхідність застосування строків
позовної давності щодо кожного
періодичного платежу окремо, так як
представником позивача не наведено
суду підстав для поновлення банку
строку для звернення до суду із
позовними вимогами. В даному випадку
позивач звернувся до суду із даним
позовом 21.05.2014 року (а.с.2), а тому строк
позовної давності щодо вимог банку про
стягнення пені починається з 21.05.2013
року, а щодо стягнення трьох відсотків
річних та інфляційних нарахувань - з
Отже, з врахуванням наведених у
розрахунках банку періодичних
платежів (а.с.8-10), вимоги позивача щодо
стягнення пені у розмірі 5110,80 грн. не
підлягають до задоволення, так як вони
пред'явлені поза межами річного строку
позовної давності. Вимоги банку щодо
стягнення трьох відсотків річних та
інфляційних нарахувань з врахуванням
визначеного ст..257 ЦК України строку,
підлягають до задоволення частково на
суми 683 грн. 81 коп. та 11 грн. 36 коп.
відповідно (а.с. 11-13).
Враховуючи зазначені обставини, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позову та стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на користь банку
695,17 грн., а також судового збору на суму
21,43 грн. пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213,
214, 215 ЦПК України, на підставі
вимог ст.ст. 3, 12, 257-267, 526, 527, 533, 546, 553, 554, 559,
625, 626, 629, 631, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055, 1056
Цивільного кодексу України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, в користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» заборгованість
по кредитному договору №1521 від 25.05.2005
року в розмірі - 683 грн. 81 коп. трьох
відсотків річних від простроченої суми
боргу, 11 грн. 36 коп. інфляційних втрат, а
всього на загальну суму 695 (шістсот
дев?яносто п?ять) грн. 17 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 в користь Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» понесені витрати
пов'язані зі сплатою судового збору в
розмірі - 21 (двадцять одну) грн. 43 коп.
В решті вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
А.М.
Пахолюк