Провадження №2/263/1486/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2014 року Жовтневий районний суд
міста Маріуполя Донецької області у
складі головуючого судді Турченка О.В.,
при секретарі Лапоног Т.Г., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Маріуполі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна
особистою приватною власністю і поділ
майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду позовом про
поділ майна подружжя та в
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що з 14.11.1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі, за
час якого 20.05.2001 року згідно договору
купівлі-продажу було придбано квартиру
АДРЕСА_3, яка зареєстрована на ім'я
позивача; у 2006 році була придбана
квартира АДРЕСА_1, яка зареєстрована за
відповідачкою. Добровільний поділ
майна сторони здійснити не можуть, у
зв'язку з чим просить суд визнати право
власності на квартиру АДРЕСА_3 за
позивачем, а на квартиру АДРЕСА_1 за
відповідачкою. Також просить суд
стягнути з відповідачки на користь
позивача понесені судові витрати.

ОСОБА_2, у свою чергу, звернулася до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
розподіл майна подружжя, в якому
зазначила, що за час шлюбу, в якому
перебували подружжя з 14.11.1997 року по
10.05.2012 року за спільні кошти подружжям
була придбана квартиру АДРЕСА_3. Крім
того, 02.11.2004 року ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу за особисті кошти у
сумі 16000 доларів США придбала квартиру
АДРЕСА_1. У зв'язку з чим просить суд
визнати спільною сумісною власністю
квартиру АДРЕСА_3 з виділенням ?
вказаної квартири відповідачці, а
також визнати за ОСОБА_2 право
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1, а з ОСОБА_1 стягнути
понесені судові витрати.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав заяву з проханням розглянути
справу за його відсутності, наполягав
на задоволенні свого позову.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому
засіданні позов підтримала, надала
суду заперечення проти зустрічного
позову, в яких зазначила, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти
подружжя у сумі 6000 грн. Тоді сторони
жили по АДРЕСА_2, а тому квартиру по
АДРЕСА_3 здавали в оренду. У листопаді
2004 року відповідачка приватизувала
квартиру АДРЕСА_2, яку продали 25.12.2004
року. Наявність особистих коштів для
придбання квартири АДРЕСА_1
відповідачкою не доведена, а тому
вказані квартири є спільною власністю
подружжя.

Відповідачка у судове засідання не
з'явилася, надала заяву з проханням
розглянути справу за її відсутності,
позовні вимоги не визнала, наполягала
на задоволенні зустрічного позову.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позов
ОСОБА_1 не визнала, надала заперечення,
в яких зазначила, що із запропонованим
позивачем порядком розподілу майна
подружжя не згодна, оскільки квартири
по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 мають різну
площу, різний технічний стан й такий
поділ не є рівнозначним, виходячи з
принципу рівності часток подружжя.
Квартира АДРЕСА_1 була придбана за
особисті кошти відповідачки, які вона
отримала після продажу батьківської
квартири. У судовому засіданні
наполягала на задоволенні зустрічної
позовної заяви та додатково зазначила,
що позивач знав, що відповідачка займає
гроші на покупку квартири, але жодної
участі у пошуку та покупці квартири на
АДРЕСА_1 не приймав. Крім того,
наголосила, що кватира по АДРЕСА_3
коштує дорожче, ніж квартира по
АДРЕСА_1.

Вислухавши пояснення представників
сторін, свідка, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно рішенню Жовтневого районного
суду М. Маріуполя від 10.05.2012 року шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 14
листопада 1997 року, розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 28.05.2001 року ОСОБА_1 придбав квартиру
АДРЕСА_3 загальною площею 41,2 кв.м,
житловою площею 24,1 кв. м за ціною 8200 грн.

Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, який був чинний на момент
виникнення правовідносин, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
їх частки є рівними.

Сторони у судовому засіданні не
заперечували, що дана квартира була
придбана за спільні кошти, а тому
відноситься до спільної власності
подружжя, у зв'язку з чим цей факт
додатковому доказуванню не підлягає (ч.
ст.61 ЦПК України).

Згідно договору купівлі-продажу від
02.11.2004 року ОСОБА_2 придбала квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 53,9 кв.м,
житловою площею 27,8 кв.м за ціною 5189 грн.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні
пояснив, що із сім'єю ОСОБА_1 він добре
знайомий. Вони жили у квартирі по
АДРЕСА_2, працювали викладачами у ПДТУ.
ОСОБА_2 бажала переїхати до центру
міста, знайшла квартиру, взяла у нього у
борг гроші. ОСОБА_5 з відповідачкою
обумовили усі умови без ОСОБА_1, проте
гроші він передавав безпосередньо
позивачу. При яких обставинах ОСОБА_2
писала розписку він вже не пам'ятає.
Повернення коштів здійснив ОСОБА_1 менш
ніж через місяць, після продажу
квартири по АДРЕСА_2.

Суд критично ставиться до твердження
відповідачки про купівлю квартири
АДРЕСА_1 за особисті кошти, зважаючи на
суперечливість наданих суду письмових
доказів, зокрема, розписки від 02.11.2004
року про отримання коштів у борг у сумі
16000 доларів США, договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від
25.12.2004 року, за яким відповідачка
отримала 87450 грн., що є еквівалентом 16500
доларів США, а також показань
допитаного у суді свідка.

Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суду не надано об'єктивних
переконливих доказів того, що на момент
укладання договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 02.11.2004 року
позивачка використала особисті кошти,
крім того, у судовому засіданні свідок
пояснив, що кошти у борг у нього
отримувала та повертала не
відповідачка, а позивач.

Таким чином, судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_1, придбана за час шлюбу
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, є їх спільною
власністю як подружжя.

Статтею 68 СК України визначено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. При цьому статтею 71
СК України визначено, що майно, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Відповідно до ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Пленум Верховного Суду України в
Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зазначив у
п.22, що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Отже, законодавець визначився, що поділ
спільної сумісної власності подружжя
здійснюється в натурі. При цьому у п.25
вищезазначеної постанови зазначено, в
разі якщо неподільні речі не можуть
бути реально поділені між подружжям
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

За таких обставин, виходячи з принципу
рівності часток у спільному майні
подружжя, суд вважає можливим поділити
квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3,
що належать сторонам на праві спільної
сумісної власності, визнавши за кожним
право власності на 1/2 частину кожної
квартири.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання майна особистою
приватною власністю і поділ майна
подружжя задовольнити частково.

Поділити спільно нажите майно
подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право
власності за кожним на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_3 загальною площею 41,2
м2, житловою площею 24,1 м2;

- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право
власності за кожним на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 53,9
м2, житловою площею 27,8 м2.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Жовтневий районний суд м.
Маріуполя протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя

О.В. Турченко