Справа № 186/162/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2014 р. Першотравенський
міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої судді Бондарьової
Г. М.

при секретарі Кобкі Т.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Першотравенську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення матеріальної
шкоди/індексу інфляції/та процента від
простроченої суми,

Встановив:

27 січня 2014 року ОСОБА_1 заявив в суді
позов до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної шкоди(індексу інфляції)
грошових коштів в сумі 40,05грн сплачених
ОСОБА_2 в березні 2011 року в рахунок
примусового виконання рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 02 березня 2010 року про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в
рахунок повернення боргу та судових
витрат у справі в сумі 15375грн -в розмірі
22грн 59 коп та в рахунок 10% від
простроченої суми,яка станом на 01.04.2011
року становила 12 989,32грн в розмірі
1298,93грн,та всього просить стягнути на
його користь відповідача матеріальну
шкоду в розмірі 1321,52грн(1298,93грн+ 22,59грн).

24 березня 2014 року ОСОБА_1 заявив
аналогічний позов з тих же підстав ,але
стягнення індексу інфляції на суму
44,54грн,стягнутих з ОСОБА_2 в квітні 2011
року за тим же рішенням суду,в сумі
27,08грн та 10 % від простроченої суми
станом на 01.05.2011 року ,яка становила
12944,78грн,в розмірі 1294,48 коп,а всього
просить стягнути з відповідача
матеріальну шкоду в розмірі
1321,56грн(1294,48грн+ 27,08грн).

05.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 з тих же підстав,але
про стягнення індексу інфляції на суму
42,41грн,стягнутих з ОСОБА_2 в травні 2011
року за тим же рішенням суду в розмірі
26,34грн,та 10 % від простроченої суми,яка
станом на 01.06.2011 року становила 12 902,37грн
в розмірі 1290,24грн,а всього просить
стягнути матеріальну шкоду в розмірі
1316,58грн( 1290,24грн+ 26,34грн).

Ухвалою суду від 20 травня 2014 року
зазначені цивільні справи об»єднані в
одне провадження.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те,що зазначені
сплачені суми ОСОБА_2 в рахунок
повернення боргу за рішенням суду
повинні бути виплачені з урахуванням
їх індексації за період з грудня 2007
року ,коли згідно договору позики
ОСОБА_2 повинен був повернути борг, по
попередній місяць ,місяцю фактичної
сплати ОСОБА_2 зазначених ним у позовах
сум відповідно до встановлених за ці
періоди індексів інфляції.

Крім того ,позивач вважає,що враховуючи
,що позика повинна була повернута
ОСОБА_2 в грудні 2007 року,але не була
повернута і саме п.6 договору позики
повинен був спонукати до виконання
договірних зобов»язань,так як 10% від
простроченої суми на його думку
мається на увазі,за кожен день
прострочення грошового зобов»язання
до повного повернення боргу.

Відповідач у справі ОСОБА_2 позов
визнав частково,посилаючись на те,що
хоча він і не позичав у ОСОБА_1
грошових коштів,оскільки ОСОБА_1
обманним шляхом отримав його підпис на
чистому аркуші паперу з ксерокопією
його паспорту,пізніше надрукувавши
текст розписки,але враховуючи рішення
апеляційного суду ,який визнав дійсним
договір позики,він не заперечує проти
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
заявлених ним вимог про індексацію
зазначених ним у позові сум у зв»язку з
прострочкою їх виплати.

В частині заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення з нього 10% від
простроченої суми за кожен день
прострочення вважає
безпідставним,оскільки ОСОБА_1 сам
надрукував договір позики,але і з нього
не вбачається,що він письмово оговорив
саме стягнення пені,як одного із виду
заходів забезпечення виконання
зобов»язання у виді
неустойки,передбаченого ст.549 ЦК
України,тому вважає його позовні
вимоги в цій частині позовних вимог
необґрунтованими та
несправедливими,оскільки тлумачаться
позивачем одностороннє.

Вважає,що п.6 договору позики
передбачено виплату 10 % річних за
прострочення договору.

Окрім того ОСОБА_2 вважає пропущеним
позивачем річний строк позовної
давності по заявленим ним в суді по
цій справі позовних вимог 27 січня 2014
року про стягнення з нього пені в
розмірі 1298,93грн із заборгованості в
сумі 12989,32грн станом на 01.04.2011 року,за
заявленим позивачем 24 березня 2014 року
позовом про стягнення з нього пені в
розмірі 1294,48грн із заборгованості в
сумі 12944,78 грн станом на 01.05.2011 року,за
заявленим позивачем 05 травня 2014 року
позовом про стягнення з нього пені в
розмірі 1290,24грн із заборгованості в
сумі 12902,37грн станом на 01.06.2011 року,який
безумовно просить судом застосувати.

Відповідач просить в задоволенні
позовних вимог у цій частині позовних
вимог відмовити.

Вислухавши пояснення
сторін,дослідивши матеріали справи суд
вважає,що позовні вимоги ОСОБА_1 в межах
заявлених позовних вимог підлягають
частковому задоволенню:

Як вбачається з матеріалів справи за
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 02
березня 2010 року на користь позивача
стягнуто з відповідача суму боргу за
договором позики в розмірі 15000гривень
та судові витрати у справі 375грн..а
всього стягнуто 15375грн.На виконання
вказаного рішення суду було видано
виконавчий лист № 2-72 і 30 березня 2010
року відділом державної виконавчої
служби Першотравенського міського
управління юстиції було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Згідно довідки ВДВС Першотравенського
МУЮ № 7389 від 04.09.2013 року в березні 2011
року позивачу перераховано в рахунок
повернення боргу ОСОБА_2 40,05грн згідно
виконавчого листа № 2-72 від 29.12.2009
року,який повинен був повернутий
ОСОБА_2 в грудні 2007 року відповідно до
п.1 договору позики між сторонами.

Згідно довідки ВДВС Першотравенського
МУЮ №578/03-48 від 23.01.2014 року в квітні 2011
року позивачу перераховано в рахунок
повернення боргу ОСОБА_2 44,54грн згідно
виконавчого листа № 2-72 від 29.12.2009
року,який повинен був повернутий
ОСОБА_2 в грудні 2007 року відповідно до
п.1 договору позики між сторонами.

Згідно довідки ВДВС Першотравенського
МУЮ № 577/03-41 від 23.01.2014 року в травні 2011
року позивачу перераховано в рахунок
повернення боргу ОСОБА_2 42,41грн згідно
виконавчого листа № 2-72 від 29.12.2009
року,який повинен був повернутий
ОСОБА_2 в грудні 2007 року відповідно до
п.1 договору позики між сторонами.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник,який
прострочив виконання грошового
зобов»язання,на вимогу кредитора
зобов»язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення,а
також три проценти річних від
простроченої суми,якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У відповідності до п.6 укладеного
сторонами договору позики від 21 жовтня
2007 року також передбачено вказану у ч.2
ст.625 ЦК України відповідальність
боржника за порушення грошового
зобов»язання про сплату боржником
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення,а також 10 процентів від
простроченої суми.

Зобов»язання виникають на підставах
,встановлених ст.11 Цивільного
кодексу,зокрема договорів та інших
правочинів/ч.2 ст.509 ЦК
України/.Зобов»язання перестає діяти в
разі його припинення на
підставах,передбачених договором або
законом/ч.1 ст.598 ЦК України/.

Ці підстави зазначені у статтях
599,600,601,604-609 ЦК України,які не
передбачають підставою припинення
зобов»язання ухвалення судом рішення
про задоволення вимог кредитора.За
відсутності інших підстав припинення
зобов»язання,передбачених договором
або законом,зобов»язання припиняється
його виконанням,проведеним належним
чином/ст..599 ЦК України/.Належним
виконанням зобов»язання є
виконання,прийняте кредитором,у
результаті якого припиняються права та
обов»язки сторін зобов»язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення
про задоволення вимог
кредитора,виконання якого не
здійснене,не припиняє зобов»язальних
правовідносин сторін договору й не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов»язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
сум,передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає
право кредитора на отримання боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції за весь час прострочення
грошового зобов»язання,а також 3%
річних від простроченої суми /за умови
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом/.

Оскільки відповідач порушив своє
зобов»язання по поверненню позики в
грудні 2007 року він повинен сплатити
позивачу на підставі ч.2 ст..625 ЦК
України та п.6 договору позики
індексацію заявлених позивачем
прострочених сум боргу :

-40,05 грн отриманих у березні 2011 року в
розмірі 22грн 59 коп з врахуванням
індексу інфляції за грудень 2007
року-січень 2011 року 56,4 ( 40,05грн х56,4 :100=
22грн 59 коп);

-44,54грн отриманих позивачем у квітні 2011
року в розмірі 27,08грн з врахуванням
індексу інфляції 60,8 за період грудень
2007 року-березень 2011 року (44,54грнх60,8:100 =
27,о8грн);

-42,41грн отриманих позивачем у травні 2011
року в розмірі 26,34грн з врахуванням
індексу інфляції за період грудень 2007
року -квітень 2011 року 62,1(42,41грнх62,1:100=
26,34грн).

Всього позивачу слід стягнути з
відповідача в рахунок індексації
зазначених сум в розмірі 76,01грн( 22,59грн+
27,08ггрн+ 26,34грн).

Вирішуючи заявлені позовні вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача 10% пені за кожен день
прострочення виконання зобов»язання
суд вважає їх безпідставними виходячи
з наступного:

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 547 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Відповідно до положень ст. 548 ЦК України
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено договором або законом.
Недійсне зобов'язання не підлягає
забезпеченню. Недійсність основного
зобов'язання (вимоги) спричиняє
недійсність правочину щодо його
забезпечення, якщо інше не встановлено
цим Кодексом. Недійсність правочину
щодо забезпечення виконання
зобов'язання не спричиняє недійсність
основного зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.611 ЦК України за порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: 1) припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Правові наслідки порушення
зобов'язання настають тільки у
випадках, коли це передбачено законом
або договором. Покладення на сторону
договору відповідальності за
невиконання зобов'язання, яка не
встановлена договором або законом, є
порушенням ст. 611 ЦК України (постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 р. у справі № 6-111цс13).

Оскільки укладеним сторонами
договором позики та іншими доказами
не доведено наявність письмового
договору між сторонами про
встановлення будь-яких видів саме
заходів забезпечення виконання
зобов»язання відповідно до ст.549 ЦК
України,не зазначено конкретні види та
розміри таких заходів забезпечення
виконання зобов»язання у виді
неустойки,зокрема пені в розмірі 10 % за
кожен день прострочення виконання,
всупереч вимогам стт.ст.546,547,548,549 ЦК
України, оскільки в договорі у п.6 лише
повністю відображено редакцію ч.2 ст.625
ЦК України,але конкретні види та їх
розміри будь-яких заходів
забезпечення виконання
зобов»язання,зокрема пені в розмірі 10%
за кожен день прострочення виконання ,
не зазначені у укладеному сторонами
договорі позики,тому суд вважає
безпідставним посилання позивача на
встановлення між ним та ОСОБА_2
письмового договору про застосування
такого виду заходу забезпечення
виконання зобов»язання як пеня в
розмірі 10% за кожен день прострочення
виконання зобов»язання. Зокрема у
самому договору позики між сторонами
не зазначено застосування будь-яких
заходів забезпечення виконання
зобов»язання,зокрема такого виду як
пені,в договорі навіть відсутнє таке
слово як «пеня»,на що обґрунтовано
посилається у заяві відповідач ОСОБА_2

Як уже зазначалось судом редакція п.6
договору позики між сторонами
повністю відображає редакцію ч.2 ст.625
ЦК України як в частині індексації
простроченої суми грошового
зобов»язання так і в частині 10% від
простроченої суми.Незазначення виразу
«річних» суд вважає його
пропущеним,але виходячи із
необхідності тлумачення умов договору
в інтересах обох сторін суд вважає ,що
сторонами встановлено саме виплату 10%
річних від простроченої суми виходячи
із змісту п.6 договору позики між
сторонами.

Невстановлення сторонами при
укладанні договору позики у письмовій
формі,як того вимагає закон,
конкретного виду заходу забезпечення
виконання зобов»язання у виді пені в
розмірі 10% за кожен день прострочення
виконання зобов»язання свідчить про
безпідставність одностороннього
тлумачення позивачем його права
відповідно до п.6 договору позики на
стягнення з відповідача пені в розмірі
10% за кожен день прострочення
виконання зобов»язання .

Крім того,суд вважає обгрунтованими
посилання відповідача ОСОБА_2 на
пропуск позивачем річного строку
позовної давності по заявленим ним в
суді по цій справі позовних вимог 27
січня 2014 року про стягнення з нього
пені в розмірі 1298,93грн із
заборгованості в сумі 12989,32грн станом
на 01.04.2011 року,за заявленим позивачем 24
березня 2014 року позовом про стягнення
з нього пені в розмірі 1294,48грн із
заборгованості в сумі 12944,78 грн станом
на 01.05.2011 року,за заявленим позивачем 05
травня 2014 року позовом про стягнення з
нього пені в розмірі 1290,24грн із
заборгованості в сумі 12902,37грн станом
на 01.06.2011 року,з врахуванням заяви
відповідача про його застосування,що є
також підставою для відмови у
задоволенні позову навіть при
доведеності позивачем наявності між
ним та відповідачем договору у
письмовій формі відповідно до вимог
ст.547 ЦК України про застосування ними
такого виду заходу забезпечення
виконання зобов»язання як пені, але
письмового договору між сторонами про
застосування такого заходу
забезпечення виконання зобов»язання
як пені позивач суду не надав,а у
самому договорі позики в п.6 повністю
відображено редакцію ч.2 ст.625 ЦК
України відповідальності за
прострочення виконання грошового
зобов»язання,в договорі позики взагалі
відсутнє навіть найменування «пеня».

Оглядом за клопотанням відповідача
наявних в Першотравенському міському
суді ряду цивільних справ (цивільна
справа № 2-133/11;цивільна справа
2-341/11;цивільна справа № 186/1872/13-ц),
цивільна справа № 186/2505/13-ц;цивільна
справа № 186/644/14-ц за аналогічними
позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 вбачається
,що по ним приймалися різні
рішення,також з позовних заяв позивача
вбачається ,що первісні позови ним
заявлялися про стягнення з ОСОБА_2 10% за
прострочку повернення боргу в розмірі
10% від загальної суми боргу 15000грн в
сумі 1500грн на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України(цивільна справа № 2-133/11),які
стягнуті судом,ним же повторно було
заявлено позов на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України 24 січня 2011 року про стягнення 10%
від загальної суми боргу 15000грн в
розмірі 1500грн,за цим позовом прийнято
судове рішення,яке було залишено
апеляційним судом без змін,тобто
набрало чинності(цивільна справа №
2-341/11) саме на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України,а не на підставі ст.549 ЦК
України,і лише пізніше позивач почав
трактувати свої позовні вимоги з
посиланням як на ч.2 ст.625 так і на ст.549
ЦК України,посилаючись
безпідставно,без наявності між ним та
ОСОБА_2 письмового договору про
застосування такого заходу
забезпечення виконання зобов»язання
як пеня в розмірі 10% за кожен день
прострочення,та вимагаючи стягнення
цих сум.

Позовних вимог про стягнення з
відповідача відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України 10% річних від простроченої суми
позивачем в даній справі не заявлено.

Тому в частині позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення на його користь з ОСОБА_2
1298,93грн саме як пені в розмірі 10% за
кожен день прострочення від
простроченої суми боргу станом на
01.04.2011 року 12989,32грн, 1294,48грн саме як пені
в розмірі 10% за кожен день прострочення
від простроченої суми станом на 01.05.2011
року 12944,78грн,та 1290,24грн саме як пені в
розмірі 10% за кожен день прострочення
від простроченої суми боргу станом на
01.06.2011 року 12902,37грн ,тобто про стягнення
зазначеної пені ,як заходу
забезпечення позову,слід відмовити як
по суті так і за пропуском річного
строку позовної давності.

З врахуванням викладеного суд
вважає,що на користь позивача слід
стягнути з відповідача індексацію
заявлених позивачем частин суми боргу
в розмірі 76,01грн.

У задоволенні решти заявлених позовних
вимог,зокрема пені в розмірі 10% за
кожен день прострочення виконання
зобов»язання, слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат у справі суд виходить з
наступного:

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково на суму 76,01грн
,вказана сума стягнення 76,01грн
становить 1,9% від заявленої позивачем
загальної суми позовних вимог на суму
3959,66грн(1321,52грн+1316,58грн+1321,56грн),
відповідач у справі ОСОБА_2 звільнений
від сплати судового збору як інвалід 2
групи на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону
України «Про судовий збір»,суд
вважає,що позивачу слід компенсувати
понесені ним судові витрати у справі
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог в розмірі 13,89грн/ 1,9% від
загальної суми понесених позивачем
судових витрат у справі в розмірі
730,80грн(243,60грнх3) за рахунок держави на
підставі ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного,керуючись
ст.ст. 10,11,209,212,214,215 ЦПК України,ч.2 ст.625
ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в
рахунок індексації заявленої
простроченої суми боргу в розмірі
76(сімдесят шість)гривень 01 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з
державного бюджету в рахунок
повернення судових витрат
13(тринадцять)гривень 89коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Першотравенський міський суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи ,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. М. Бондарьова