Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20.08.2014
Провадження
№2/425/195/14

Справа №425/261/14-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської
області, у складі:

головуючого - судді Коваленка Д.С.,

при секретарі - Малетич О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, у приміщенні Рубіжанського
міського суду Луганської області,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів у вигляді індексу
інфляції та трьох процентів річних, а
також моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И В:

ОСОБА_1 у власних інтересах, а також в
інтересах ОСОБА_2 (за довіреністю)
звернулась до Рубіжанського міського
суду Луганської області з позовною
заявою до ОСОБА_3, якою після її
уточнення, просила стягнути з ОСОБА_3 на
їх користь, у рівних частинах, грошові
кошти у вигляді: індексу інфляції у
розмірі 11 951 (одинадцять тисяч
дев'ятсот п'ятдесят одна) гривня, трьох
процентів річних у розмірі 5 036 (п'ят
тисяч тридцять шість) гривень 47 (сорок
сім) копійок, а також моральної шкоди у
розмірі по 25 000 (двадцять п'ять тисяч)
гривень кожній.

Позовні вимоги, з урахуванням пояснень
наданих ОСОБА_1 безпосередньо у судових
засіданнях обґрунтовуються тим, що 01
січня 2009 року у ОСОБА_3 внаслідок
викрадення у відповідачів грошових
коштів у розмірі 31000 (тридцять одна
тисяча) гривень, виникло грошове
зобов'язання з повернення вказаних
коштів, що на їх думку підтверджується
вироком Рубіжанського міського суду
Луганської області від 26 грудня 2012
року, який набрав законної сили 09 січня
2013 року, та яким відповідача було
визнано винним у вчиненні діяння,
передбаченого частиною першою статті
191 Кримінального кодексу України, а на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто з
ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 31000
(тридцять одна тисяча) гривень. При
цьому звертала увагу суду на те, що
станом на дату розгляду справи,
зазначена грошова сума не повернута
відповідачем повністю, бо у березні 2014
року відповідач зробила один платіж на
суму 200 гривень. Вказуючи на це та
положення частини п'ятої статті 11 і
частини другої статті 625 Цивільного
кодексу України, як на підставу своїх
вимог, просила суд стягнути з
відповідача індекс інфляції та три
проценти річних від суми простроченого
грошового зобов'язання у вигляді 31000
(тридцять одна тисяча) гривень за весь
час прострочки, який складає з 01 січня
2009 року по 31 травня 2014 року, з
урахуванням платежу на 200 гривень.
Також, позивачі просили суд стягнути на
їх користь компенсацію отриманої ними
моральної шкоди у розмірі по 25
(двадцять п'ять тисяч) гривень на кожну,
яка була заподіяна ним ОСОБА_3
внаслідок неправомірних дій, тобто
злочину, а також внаслідок тривалого
невиконання вироку суду та порушення
права власності.

Представник відповідача, з урахуванням
пояснень наданих ним безпосередньо у
судових засіданнях, заперечував проти
задоволення позову через те, що
зобов'язання ОСОБА_3 з повернення
позивачам 31000 (тридцять одна тисяча)
гривень це не грошове зобов'язання, а
обов'язок з відшкодування шкоди,
завданої у трудових відносин, в яких
знаходились сторони по справі, що і
підтверджується вироком суду на який
посилається позивач. А оскільки межі та
порядок відшкодування такої шкоди,
вказані у статтях 130 - 138 Кодексу законів
про працю України і передбачають
відповідальність лише за пряму дійсну
шкоду, нарахування та стягнення
індексу інфляції та трьох процентів
річних є неправомірним. До вимог про
стягнення моральної шкоди внаслідок
вчинення відповідачем неправомірних
дій у вигляді злочину, просив
застосувати строки позовної давності і
на цій підставі відмовити у їх
задоволенні. А у задоволенні вимог про
стягнення моральної шкоди внаслідок
тривалого невиконання вироку суду та
порушенні права власності просив
відмовити за їх безпідставністю.

Суд на основі всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
дослідження, кожного наявного у
матеріалах справи доказу окремо, а
також у їх сукупності, встановив
наступні обставини:

У період часу з січня 2009 року по 22
березня 2010 року, ОСОБА_3, працюючи
продавцем «Лікеро-горілчаних виробів»
у приватного підприємця ОСОБА_1 та
одночасно продавцем відділу
«Гастрономія» у приватного підприємця
ОСОБА_2, шляхом не оприбуткування у касі
магазину грошових коштів, отриманих
від реалізації товару, привласнила
чуже майно яке було ввірено їй та
знаходилось у її віданні, причинивши
своїми діями шкоду вказаним приватним
підприємцям на суму 31000 (тридцять одна
тисяча) гривень (а.с.35-36).

Постановою старшого дізнавача відділу
дізнання Рубіжанського міського
відділу УМВС України в Луганської
області Крюкової Н.П. від 11 травня 2010
року, ОСОБА_1 визнано потерпілою від
злочину в кримінальній справі №116100252
(а.с.166).

Постановою начальника слідчого
відділення Рубіжанського міського
відділу УМВС України в Луганської
області Петренко В.Л. від 14 липня 2010
року, ОСОБА_2 теж визнано потерпілою від
злочину в кримінальній справі №116100252
(а.с.62).

Постановою слідчого Рубіжанського
міського відділу УМВС України в
Луганської області Зубцовою О.М. від 04
серпня 2010 року, ОСОБА_3 залучено у
якості обвинуваченої в кримінальній
справі №116100252 та пред'явлено
обвинувачення у вчиненні злочину
передбаченого частиною першою статті
191 Кримінального кодексу України
(а.с.62).

П'ятого серпня 2010 року, під розпис у
протоколі оголошення потерпілому про
закінчення досудового слідства, ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було оголошено про те, що
досудове слідство по кримінальній
справі №116100252 закінчено, а
обвинувачена ОСОБА_3 підлягає
переданню суду. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своїми
підписами також підтвердили, що
ознайомлені з усіма матеріалами
кримінальної справи (а.с.169-170).

Третього вересня 2010 року, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, заявили у кримінальній справі
№116100252 до ОСОБА_3 спільний цивільний
позов про стягнення з неї майнової
шкоди, заподіяної злочином. Зокрема,
ОСОБА_1 просила стягнути на її користь
40507 (сорок тисяч п'ятсот сім) гривень 58
(п'ятдесят вісім) копійок, а ОСОБА_2 - 80367
(вісімдесят тисяч триста шістдесят сім)
гривень 87 (вісімдесят сім) копійок
(а.с.37).

Вироком Рубіжанського міського суду
Луганської області від 26 грудня 2012
року, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні
злочину, передбаченого частиною першою
статті 191 Кримінального кодексу
України. Розглянуто та вирішено
цивільний позов: стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як потерпілих
від злочину, шкоду у розмірі 31000
(тридцять одна тисяча) гривень. Вирок
набрав законної сили 09 січня 2013 року
(а.с.35-36).

Вісімнадцятого січня 2013 року, ОСОБА_1,
як стягувач, отримала виконавчий лист
№1-1224/558 на стягнення з ОСОБА_3, як
боржника, 31000 (тридцять одна тисяча)
гривень, який надійшов 21 січня 2013 року
на примусове виконання до відділу
державної виконавчої служби
Рубіжанського міського управління
юстиції (а.с.45,50).

Двадцять третього січня 2013 року,
державним виконавцем Бондаренко Т.Г.
було складено постанову про арешт
усього майна ОСОБА_3 в межах суми
звернення стягнення: 31000 гривень та
оголошено заборону на його відчуження,
а 13 лютого 2013 року, державним
виконавцем Бондаренко Т.Г. було
складено акт опису й арешту
конкретного рухомого майна ОСОБА_3 за
місцем її проживання (а.с.137,133-136). Станом
на 13 грудня 2013 року, в межах виконавчого
провадження, визначено ринкову
вартість нерухомого майна ОСОБА_3
(а.с.131-132).

Двадцять першого січня 2014 року, ОСОБА_1
у власних інтересах, та в інтересах і
від імені ОСОБА_2 подала позов, яким
після уточнень, просила стягнути з
ОСОБА_3 індекс інфляції та три проценти
річних у зв'язку із простроченням
сплати грошового зобов'язання у
розмірі 31000 гривень за період з 01 січня
2009 року по 31 травня 2014 року, з
урахуванням сплати 200 гривень, а також
компенсацію моральної шкоди, отриману
внаслідок злочину, тривалого
невиконання судового рішення і
порушення права власності (а.с.1-3,102,110).

За даними відділу державної
виконавчої служби Рубіжанського
міського управління юстиції, станом на
12 березня 2014 року заборгованість не
погашена навіть частково (а.с.50). За
даними позивача ОСОБА_1, що не
заперечувалось представником
відповідача, відповідач 21 березня 2014
року сплатила 200 гривень (а.с.143).

Із встановлених обставин
вбачається, що між позивачами та
відповідачем, у цивільно-правовому
аспекті, виникли цивільні (не
договірні) правовідносини, оскільки
між ними виникло деліктне зобов'язання
із заподіяння майнової шкоди внаслідок
вчинення неправомірних дій, зокрема
злочину. В межах яких у відповідача (як
заподіювача майнової шкоди) виник
цивільний обов'язок відшкодувати
завдану майнову шкоду, у чому він
виступає боржником, а у позивачів (як
потерпілих від злочину фізичних осіб),
що виступають в ролі кредиторів,
виникло цивільне право вимагати від
боржника виконання його обов'язку з
відшкодування вказаної шкоди.

А спір між сторонами вказаного
зобов'язання, оскільки шкода була
завдана майну кредиторів у вигляді
грошових коштів, які боржник набув без
достатньої правової підстави, виник з
приводу наявності у кредиторів, на
підставі частини другої статті 625
Цивільного кодексу України, права
вимагати від боржника відшкодування
матеріальних витрат кредиторів від
знецінення набутих ним грошових коштів
внаслідок інфляційних процесів та
отримання компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами, у
період з 01 січня 2009 року по 31 травня 2014
року.

Для вирішення спору, враховуючи
визначені судом правовідносини, суд
застосовує такі норми матеріального і
процесуального права, виходячи при
цьому із наступних мотивів:

Відповідно до положень частини
першої статті 92 Конституції України,
виключно законами України
визначаються засади цивільно-правової
відповідальності.

Так, положеннями частини другої
статті 625 Цивільного кодексу України
визначається, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Аналіз наведеної норми права дає
підстави для висновку, що до сфери її
регулювання входять тільки грошові
зобов'язання, якими зобов'язання з
відшкодування заподіяної майнової
шкоди, з огляду на їх зміст, не
являються.

Посилання позивачів на те, що між
сторонами спору виникло саме цивільне
грошове зобов'язання у вигляді
стягнутої на їх користь грошової суми у
розмірі 31000 гривень на підставі вироку
суду і частини п'ятої статті 11
Цивільного кодексу України є
недоведеним, оскільки вказана норма
права хоча і передбачає виникнення
цивільних прав і обов'язків з рішення
суду, різновидом якого є вирок, але
тільки у випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, наявність
яких позивачі довести не змогли.

Тому, право вимагати від відповідача,
як заподіювача шкоди, відшкодування
матеріальних витрат кредиторів від
знецінення набутих ним внаслідок
злочину грошових коштів у зв'язку з
інфляційними процесами та отримання
компенсації (плати) від боржника за
неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами, у
період з 01 січня 2009 року по 31 травня 2014
року, на зазначеній вище підставі
відсутнє. А тому, у задоволенні позову в
частині стягнення грошових коштів у
вигляді індексу інфляції та трьох
процентів річних, слід відмовити.

Проте, з огляду на положення частини
третьої статті 1212 Цивільного кодексу
України, положення глави 83 цього
кодексу «Набуття, збереження майна без
достатньої правової підстави»
застосовуються також до вимог про
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи. А
положеннями частини другої статті 1214
цієї глави передбачено, що у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього кодексу).

На думку суду, оскільки відповідач
вчиненням злочину, передбаченого
частиною першою статті 191
Кримінального кодексу України,
заподіяв позивачам майнову шкоду
внаслідок набуття їх майна у вигляді
грошей без достатньої правової
підстави, позивачі як власники таких
грошових коштів, мають право вимагати
від відповідача сплати процентів за
користування ними. Однак, з огляду на
положення частини першої статті 11
Цивільного процесуального кодексу
України, яка передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних осіб, що подані
відповідно до цього кодексу, та в межах
заявлених ними вимог, розгляд
зазначеної вимоги позивачів судом,
можливий тільки при пред'явленні
нового позову з іншої підстави та
іншими вимогами.

Із встановлених судом обставин також
вбачається, що між позивачами та
відповідачем, виник цивільно-правовий
спір з приводу наявності у позивачів
права на відшкодування завданої їм
відповідачем моральної шкоди у зв'язку
із вчиненням злочину, порушенням права
власності та невиконання рішення суду.

Для вирішення даного спору, суд
застосовує такі норми матеріального і
процесуального права, виходячи при
цьому із наступних мотивів:

Відповідно до положень частини першої
статті 92 Конституції України, виключно
законами України визначаються засади
цивільно-правової відповідальності.

Згідно з частиною другою статті 4
Цивільного кодексу України, він є
основним актом цивільного
законодавства. При цьому, з огляду на
положення частини першої статті 9 цього
ж кодексу, його положення
застосовуються і до трудових відносин,
якщо вони не врегульовані іншими
актами законодавства. Тому, навіть при
існуванні між суб'єктами спору
трудових відносин, в межах яких одному
з них може бути завдано моральної шкоди
неправомірними діями іншого, якщо такі
випадки не регулюються іншими актами
законодавства, положення Цивільного
кодексу України підлягають
застосуванню.

Так, положеннями частини першої статті
23 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з положеннями частини третьої
статті 386 цього ж кодексу, власник,
права якого порушені, має право на
відшкодування завданої йому моральної
шкоди. Підстави ж відповідальності за
завдану моральну шкоду розкриває
частина перша статті 1167 Цивільного
кодексу України, яка передбачає
наявність шкоди, її завдання
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю іншої особи, причинний
зв'язок між наявністю шкоди та її
завданням, а також вина заподіювача
шкоди.

У зв'язку з наявністю вироку
Рубіжанського міського суду
Луганської області відносно
відповідача, що набрав законної сили, і
яким відповідача визнано винним у
вчиненні злочину проти власності,
передбаченого частиною першою статті
191 Кримінального кодексу України, з
урахуванням пояснень та доказів
наданих позивачами, які їх
підтверджують, суд вважає доведеним
факт завдання позивачам моральної
шкоди, яка виразилась у нервових та
душевних стражданнях внаслідок
порушення відповідачем їх права
власності на грошові кошти; той факт, що
вказана шкода була завдана
відповідачем внаслідок його
неправомірних і винних дій у вигляді
злочину проти власності; та той факт, що
між шкодою та цими діями є прямий
причинний зв'язок.

Тому, суд вважає що у позивачів виникло
право вимоги до відповідача щодо
відшкодування завданої їм моральної
шкоди, внаслідок порушення їх права
власності неправомірними діями
відповідача, які виразились у
вчиненому ним злочину проти їх
власності.

Однак, з огляду на аналіз положень
частини першої статті 256 та статті 268
Цивільного кодексу України, зазначене
право не входить до переліку вимог, на
які не поширюється позовна давність, а
тому захист зазначеного права вимоги
судом, відбувається тільки у строк, в
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права, тобто в межах
позовної давності.

Оскільки вимога про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення права
власності, не входить згідно статті 258
Цивільного кодексу України до переліку
вимог, позовна давність для яких
встановлена в один рік, позивачі мають
право на судовий захист свого
порушеного права в межах трьох років
від дня коли вони дізнались про особу,
яка його порушила.

Встановленими судом обставинами
доводиться той факт, що позивачам
достовірно було відомо про особу, яка
порушила їх право ще у серпні 2010 року,
коли їх було визнано потерпілими від
злочину, а ОСОБА_3 було залучено у
якості обвинуваченої у вчиненні
злочину, передбаченого частиною першою
статті 191 Кримінального кодексу
України. Саме з цього моменту, на думку
суду, у позивачів і виникло право на
пред'явлення цивільного позову у
порядку кримінально-процесуального
кодексу України або в порядку,
передбаченому цивільним процесуальним
кодексом України, на протязі трьох
років.

Як свідчать матеріали справи, 03
вересня 2010 року, позивачі пред'явили до
ОСОБА_3 позов про відшкодування
матеріальної шкоди, який не містить
вимог про відшкодування моральної
шкоди. Самостійний позов до
відповідача з вимогами про
відшкодування моральної шкоди, за
поясненнями самого позивача та його
представника не пред'являвся взагалі. А
позов, який розглядається судом, було
подано 21 січня 2014 року, тобто вже після
спливу строку позовної давності
тривалістю у три роки.

Доводи позивачів з приводу того,
що перебіг позовної давності необхідно
починати тільки після набрання вироком
законної сили, яким відповідача було
визнано винним у вчиненні злочину, суд
вважає помилковими, оскільки такий
підхід безпідставно звужує можливість
застосування статті 1167 ЦК України, яка
не передбачає обов'язкову наявність
вироку суду для підтвердження вини
особи чи для підтвердження того, хто
конкретно заподіяв моральної шкоди. Це
пояснюється і тим, що вина, як підстава
для цивільної, а не кримінальної
відповідальності за цією статтею, може
доводитись будь-якими доказами, що
узгоджується і з положеннями частини
другої статті 212 Цивільного
процесуального кодексу України, якими
передбачено, що жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення
при розгляді цивільних справ.

Тому суд вважає що позивачі, в
межах позовної давності, своїм правом
на судовий захист не скористались, і
пропустили його, а при розгляді даного
позову, наявність поважних причин
пропуску строку давності для його
відновлення довести не змогли. Як і
наявність підстав, які б свідчили про
його зупинення чи переривання. З
огляду на це, заява відповідача про
застосування наслідків спливу
позовної давності до вимог позивачів
щодо відшкодування моральної шкоди
внаслідок порушення їх права власності
неправомірними діями відповідача у
вигляді злочину проти власності,
підлягає задоволенню, що має наслідком
відмову у задоволенні позові в
указаній частині вимог.

Що стосується вимог про
відшкодування моральної шкоди
внаслідок тривалого невиконання
рішення суду, то у їх задоволенні також
слід відмовити, оскільки Закон України
«Про виконавче провадження», який є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює відносини, що виникають у
сфері виконання рішення суду в
примусовому порядку, не встановлює
такий вид відповідальності, як
відшкодування моральної шкоди
боржником, якщо він не виконує у
примусовому порядку рішення суду, що
набрало законної сили.

У зазначених випадках, для
боржника можуть мати місце інші
правові наслідки, які повинні
застосовуватись державним виконавцем
за наявності для цього законних
підстав.

Наявності ж усіх підстав, з яким
закон, зокрема стаття 1167 Цивільного
кодексу України, пов'язує виникнення
моральної шкоди та права на її
відшкодування внаслідок неправомірної
бездіяльності особи, позивачами не
доведено, у тому числі й доказами у
вигляді актів державного виконавця
(а.с.52,73), товарних чеків (а.с.51),
фотографій (а.с.74-76), протоколами допиту
від 14.07.2010 року, від 22.06.2010 року
(а.с.100,150-156), протоколом очної ставки від
09 червня 2009 року (а.с.157-161), записом
судового засідання оскільки частина
цих доказів взагалі не стосується
фактів, що мали місце у період часу, на
протязі якого здійснювалось примусове
виконання вироку суду в частині
стягнення 31000 гривень, а інші лише
припускають наявність у відповідача
доходів у вказаний період, але не
встановлюють цього достовірно. А
відповідно до положень частини
четвертої статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Про що судом, неодноразово
роз'яснювалось позивачу та його
представнику.

Тому, суд вважає що у задоволенні
позову й в частині вимог про
відшкодування моральної шкоди з
підстав тривалого невиконання
боржником рішення суду, слід відмовити.

Отже, позовні вимоги не підлягають
задоволенню повністю.

З огляду на те, яким чином
вирішено позовні вимоги і положення
статті 88 ЦПК України, підстави для
розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями
1-11,15,18,57-61,88,159-197,208,209,212-215 Цивільного
процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про стягнення на їх користь у
рівних частинах грошових коштів у
вигляді: індексу інфляції у розмірі 11
951 (одинадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят
одна) гривня, трьох процентів річних у
розмірі 5 036 (п'ят тисяч тридцять шість)
гривень 47 (сорок сім) копійок, а також
моральної шкоди у розмірі по 25 000
(двадцять п'ять тисяч) гривень кожній, -
відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Луганської області
через Рубіжанський міський суд
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя -
Д.С.
Коваленко