АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 435/3725/12 22-ц/774/1321/К/14
Справа № 214/3725/13-ц
Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц7741321 К14
Категорія № 54 (ІV)
Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А.,
Митрофанової Л.В.,

при секретарі: Бевзі М.О.

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - Товариства
з обмеженою відповідальністю
Дніпропетровської науково виробничої
комерційної фірми «Резец ЛТД» -
Самойленко Юлії Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 на рішення Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 23
квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю Дніпропетровської
науково виробничої комерційної фірми
«Резец ЛТД» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди,
компенсації за час затримки
розрахунку , -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю Дніпропетровської
науково виробничої комерційної фірми
«Резец ЛТД» (надалі - ТОВ ДНВКФ «Резец
ЛТД») про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди,
компенсації за час затримки
розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що вона працювала в
ТОВ ДНВКФ «РЕЗЕЦ ЛТД» на посаді бармена
з липня 2012 року. 01.01.2013 року була
звільнена з займаної посади на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з
відміткою - за прогул. Вважає
звільнення з роботи незаконним,
посилаючись на те, що вона проходила
тривалий курс стаціонарного лікування
в інфекційних лікарнях м. Кривого Рогу
та м. Дніпропетровська й визнана
інвалідом 2 групи. При звільненні ТОВ
ДНВКФ «Резец ЛТД» не сплатив їй
заробітну плату за останній місяць
роботи, не видав трудової книжки, не
провів розрахунку, просила суд
поновити її на посаді бармена ТОВ
ДНВКФ «Резец ЛТД», стягнути на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 01.01.2013 року по
день фактичного розрахунку; стягнути
невиплачену заробітну плату за період
з 01 серпня 2012 року по 1.12.2012 р. в сумі 6000
грн., стягнути моральну шкоду в сумі 4000
грн., стягнути індексацію за кожен
місць затримки, витрати на правову
допомогу в сумі 2000 грн, судові витрати.

Рішенням Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 23
квітня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено в
задоволенні позовних вимог до
Товариства з обмеженою
відповідальністю Дніпропетровської
науково виробничої комерційної фірми
«Резец ЛТД» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди,
компенсації за час затримки
розрахунку.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
ставить питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позовних
вимог.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог на неналежних та
недопустимих доказах, на припущеннях.
Взяв до уваги пояснення свідків, які не
є працівниками та співробітниками ТОВ
ДНВКФ «Резец ЛТД». Суд не врахував
відсутність належних доказів
отримання позивачем повідомлення про
звільнення та отримання трудової
книжки, та відсутність документів про
отримання позивачем заробітної плати
за відпрацьований час.

Крім того, відповідачем не надано
наказу про встановлення графіку роботи
та ознайомлення з наказом робітників
під розпис.

Вважає, що справа була
розглянута із грубим порушенням
процесуальних строків.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача ОСОБА_2
підлягає частковому задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно
копії трудової книжки НОМЕР_1, виданої
на ім'я ОСОБА_2, на підставі наказу №
210712У від 21.07.2012 року вона прийнята на
посаду бармена кафе «МАТІС» ТОВ ДНКВФ
«РЕЗЕЦ ЛТД».

Згідно довідки № 1511 від 23.10.2012 р.,
виданою ОКЗ «Криворізька інфекційна
лікарня № 1» позивач ОСОБА_2
знаходилась на стаціонарному
лікуванні з 19.09.2012 р. по 23.10.2012 р. (а.с.4).

Як убачається з направлення, наданого
ОКЗ «Криворізька інфекційна лікарня
№1» ОСОБА_2 та виписки із медичної карти
стаціонарного хворого № 6566, позивач
госпіталізована в НДІ
гастроентерології м. Дніпропетровська
з медичною довідкою (на звороті а.с. 6),
згідно якої «ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1,
студентка, що мешкає АДРЕСА_1 була
госпіталізована та виписана 5.11.2012 року
( а.с. 5-8).

З виписки медичної карти
стаціонарного хворого ОСОБА_2
убачається, що вона перебувала на
лікуванні з 7.11.2012 року по 5.12.2012 року. (
а.с. 7-8).

Наказом № У 0101-13У від 01 січня 2013
року ОСОБА_2 звільнена з займаної
посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України (а.с. 27).

Згідно довідки МСЕК АЕ № 0043144 від
01.04.2013 р. ОСОБА_2 встановлено другу групу
інвалідності на підставі загального
захворювання строком до 01.05.2014 року (а.с.
9).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про поновлення на роботі та
виплати заявлених сум, суд першої
інстанції виходив з того, що при
звільненні позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП
України відповідачем не порушено
вимоги КЗпП України, позивачем не
надано доказів на підтвердження
незаконності його звільнення та не
отримання невиплаченої заробітної
плати.

Колегія суддів не повністю
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 року № 9 (з наступними змінами)
при розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач ОСОБА_2 06.11.2012 року,
06.12.2012 року та 09.12.2012 року була відсутня
на робочому місці протягом всього
робочого дня згідно графіку роботи.

Зазначений факт підтверджується
матеріалами справи, а саме: актами від
06.11.2012 року, 06.12.2012 року, 09.12.2012 року ( а.с.
23,32,33), згідно яких позивач ОСОБА_2 була
відсутня на робочому місці протягом
робочого дня з 10.00 год. до 22.00 год. без
поважних причин; доповідними записками
робітника ООО ДНПКФ «РЕЗЕЦ, ЛТД»
ОСОБА_7 № 15 від 06.11.2012 року, № 19 від
06.12.2012 року, № 21 від 09.12.2012 року, згідно
яких позивач була відсутньою на
робочому місці більше трьох годин ( з
10.00 до 22.00) ( а.с. 31, 34,35). У зазначених
доповідних вказано, що для
встановлення наявності поважності
причин відсутності позивача на
робочому місці вони намагалися
зв,язатися з позивачем по її мобільному
телефону для отримання пояснень щодо
відсутності її на робочому місці, а
06.12.2012 року позивачу було направлено
листа з проханням надати пояснення з
приводу відсутності її на робочому
місці, але, як вбачається з матеріалів
справи, ніякої відповіді від позивача
отримано не було.

Позивач ОСОБА_2 працювала згідно до
встановленого графіку роботи,
позмінно. Цей факт підтверджується
наданими представником відповідача в
суді апеляційної інстанції графіками
роботи працівників кафе «МАТІС» з
липня місяця 2012 р. по грудень місяць 2012
р.

Як вбачається з табелів обліку
використання робочого часу ОСОБА_2 з
01.09.2012 р. по 30.12.2012 р. була відсутньою на
робочому місці, з яких три дні без
поважних причин ( 06.11.2012 р., 06.12.2012 р. та
09.12.2012 р.). ( а.с. 61-65).

Згідно до копії виписки з медичної
карти стаціонарного хворого № 6566
зазначена дата госпіталізації 19.09.2012 р.,
а дата виписки - 05.11.2012 р. Листків
непрацездатності за цей період
позивачем відповідачу не надано. ( а.с.
5-8)

У період з 07.11.2012 р. по 05.12.2012 р.
ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному
лікуванні у ДІ «Інститут
гастроентерології НАМН України» ( а.с.
20), але листок непрацездатності у цей
період їй також не видавався.

З вищевикладеного убачається, що
06.11.2012 року ОСОБА_2 повинна була бути на
робочому місці, але вона на роботу не
вийшла і причини не повідомила. Не
з,явилась позивач на роботу і 06.12.2012 р. ,
і 09.12.2012 р.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції при ухваленні рішення
правильно дійшов висновку щодо
відсутності поважних причин невиходу
позивача на своє робоче місце 06.11.2012 р,
06.12.2012 р. та 09.12.2012 р.

Доводи позивача про те, що суд не
врахував при ухваленні рішення
відсутність належних доказів
отримання позивачем повідомлення про
звільнення, та отримання трудової
книжки колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи та пояснень
представника відповідача, після
звільнення позивача з посади бармена,
02.01.2013 року їй було направлено листа
щодо необхідності отримання трудової
книжки та направлено наказ про
звільнення ( а.с. 28). 15.01.2013 р. робітниками
відповідача ОСОБА_7 разом з ФОП ОСОБА_8
та ОСОБА_9 було здійснено вихід на
адресу мешкання позивача для вручення
їй трудової книжки, але у зв,язку з її
відсутністю вдома, було складено
відповідний акт. ( а.с. 29). 21.02.2013 р.
позивачу було повторно направлено
листа щодо необхідності отримання
трудової книжки. ( а.с. 30).

Колегія суддів вважає, що
відповідачем було прийнято усіх
заходів щодо своєчасного повідомлення
позивача про звільнення, причини
звільнення, а також необхідність
отримання трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
«кожна сторона зобов,язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень».

Колегія суддів погоджується з
доводами ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
щодо відсутності належних доказів, та
відсутності документів про отримання
нею заробітної плати за
відпрацьований час за серпень 2012 р. в
сумі 983 грн. 28 коп.

На думку колегії суддів,
відповідач в судовому засіданні не
довів факт відсутності його вини в
невиплаті позивачу ОСОБА_2 заробітної
плати за серпень 2012 р., оскільки із
відомості на виплату грошей № 08-1 за
серпень 2012 р. ( а.с. 24) вбачається, що
позивач ОСОБА_2 не отримала заробітну
плату в сумі 983 грн. 28 коп., в даній
відомості відсутня її підпис. Інших
доказів, яки б підтверджували факт
отримання позивачем вказаної суми, в
матеріалах справи немає.

Таким чином, на користь позивача
необхідно стягнути з відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю Дніпропетровської
науково виробничої комерційної фірми
«Резец ЛТД» 983 грн. 28 коп.

Що стосується доводів апелянта
щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП
України, то, колегія суддів ці доводи не
приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплати всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред,явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Як убачається з матеріалів
справи, а також з пояснень представника
позивача в суді апеляційної інстанції,
ОСОБА_2 не зверталась до відповідача в
письмовій формі з питанням виплати їй
заробітної плати за відпрацьований
час за серпень 2012 р. в сумі 983 грн. 28 коп.,
тому немає підстав для застосування до
вказаної суми ст. 117 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі
на те, що суд при ухваленні рішення
взяв до уваги пояснення свідків, які не
є працівниками та співробітниками ТОВ
ДНВКФ «Резец ЛТД», колегія суддів не
може взяти до уваги, оскільки вони
безпідставні.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України
свідком може бути кожна особа, якій
відомі будь - які обставини, що
стосуються справи.

Як вбачається з матеріалів справи
в суді були допитані свідки ОСОБА_7, яка
є робітником ООО ДНПКФ «РЕЗЕЦ, ЛТД», та
ОСОБА_8 якій є приватним підприємцем та
орендує з ТОВ ДНКВФ «РЕЗЕЦ, ЛТД»
частину приміщень. Обом свідкам відомі
обставини, що стосуються справи.

Що стосується позовних вимог
позивача щодо стягнення на її користь
моральної шкоди у зв,язку з незаконним
її звільненням із займаної посади,
колегія суддів вважає, що вони не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачем не надано суду належних
доказів в підтвердження того, що діями
відповідача їй заподіяна моральна
шкода.

Інші доводи позивача, викладені в
апеляційній скарзі, не можуть бути
взяти до уваги, оскільки вони фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгодою з висновками суду до їх
оцінці.

Таким чином, доводи апелянта
ОСОБА_2 щодо незаконного звільнення її

із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України спростовуються
матеріалами справи та висновками суду.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
відмови позивачу в задоволені позовних
вимог про стягнення невиплаченої
заробітної плати за відпрацьований
час за серпень 2012 р. в сумі 983 грн. 28 коп.
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про задоволення
цих позовних вимог.

В інший частині рішення підлягає
залишенню без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 88 ЦПК
України, якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Відтак, з відповідача на користь
держави слід стягнути судовий збір в
розмірі 487 грн. 20 коп. за подачу позову
до суду та 243 грн. 60 коп. за подачу
апеляційної скарги, що разом
становитиме 730 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303,307, п.4 ч.1 ст. 309,
313-315 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 23
квітня 2014 року скасувати в частині
відмови ОСОБА_2 в задоволені позовних
вимог про стягнення невиплаченої
заробітної плати за відпрацьований
час за серпень 2012 р. в сумі 983 грн. 28 коп.
з ухваленням в цій частині нового
рішення про задоволення цих позовних
вимог.

Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
Дніпропетровської науково виробничої
комерційної фірми «Резец ЛТД» на
користь ОСОБА_2 983 грн. 28 коп.

Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
Дніпропетровської науково виробничої
комерційної фірми «Резец ЛТД» на
користь держави судовий збір в сумі 730
грн. 80 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: