Справа № 703/1668/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області в
складі:

головуючого-судді
Компанійця О.В.

при секретарі Кочетковій
І.В.

з участю представника
позивача Вікторжевського О.М.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Смілі справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

встановив:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду
з позовною заявою, в якій
стверджується, що на підставі договору
від 16 січня 2008 року ОСОБА_2 отримала
кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді
встановленого платіжного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 24% річних на
суму залишку заборгованості із
щомісячною комісією в розмірі 3,5% від
залишку суми заборгованості за
кредитом.

Позивач стверджував, що 23 січня 2009 року
Смілянський міськрайонний суд виніс
судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 4664
грн. 67 коп. заборгованості, з яких 3799
грн. 70 коп. - заборгованість за кредитом,
404 грн. 75 коп. - заборгованість за
процентами, 250 грн. - фіксований штраф, 210
грн. 22 коп. - процентна складова штрафу.

Останній платіж ОСОБА_2 зробила 27
лютого 2010 року в сумі 160 грн. 95 коп.

Банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 12577
грн. процентів і 6664 грн. 05 коп. комісії,
нарахованих за період з 6 листопада 2008
року до 23 січня 2014 року.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов повністю.

Відповідачка позов не визнала і
пояснила, що відповідно до наказу
Смілянського міськрайонного суду від 23
січня 2009 року вона з банком
розрахувалась. Вимоги позивача
безпідставні і недоведені.

В позові належить відмовити з таких
підстав.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК
України доведення цих обставин є
обов'язком сторін.

Принцип дизпозитивності цивільного
судочинства визначає, що суд розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних і юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підстав
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК
України).

Частиною 3 ст. 60 ЦПК України визначено,
що доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін
виникає спір.

Таким чином, по даній справі позивач
зобов'язаний надати визначені ч. 2 ст. 57
ЦПК України докази, що підтверджують
наявність у відповідачки 12577 грн.
заборгованості за процентами і 6664 грн.
05 коп. за комісіями за період з 6
листопада 2008 року до 23 січня 2014 року.

В першу чергу це означає, що позивач
повинен надати суду для огляду
правочин, на підставі якого
відповідачці було видано кредит, а
також встановлено порядок погашення
кредиту, розмір відсотків, розмір та
порядок нарахування комісії.

Надані з позовною заявою копії
документів доказами не є, оскільки не
посвідчені належним чином, тобто
відповідність їх оригіналам не
підтверджується. Відповідно до вимог ч.
4 ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, що ці
копії відповідають оригіналам. Тому
суд дослідив лише виписку про рух
коштів на рахунку (а.с. 48-55) та копію
судового наказу, оригінал було якого
оглянуто (а.с. 6).

Виконаний позивачем розрахунок
заборгованості за кредитним договором
(а.с. 7-15) відповідно до ст. 57 ЦПК України
є не доказом, а різновидом письмових
пояснень, які самі пособі потребують
доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України якщо
подано копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право витребувати
оригінали доказів. Суд ухвалою від 21
травня 2014 року витребував у позивача
оригінали письмових доказів. Однак ця
ухвала, як і повторна ухвала від 14 липня
2014 року, виконані не були.

Оскільки підстав для звільнення
позивача від доказування не
встановлено, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60,
212 ЦПК України суд вважає, що позивачем
не доведено обставин, на які він
посилається як на підставу своїх вимог:
наявності і розміру заборгованості
відповідачки за кредитом.

Аналіз наданих позивачем доказів, а
також первинного (а.с. 2-5) і остаточного
змісту позовної заяви (а.с. 43-47) в
сукупності з поясненнями представника
позивача дає підстави зробити
висновок, що обґрунтування позову
зроблено шляхом «підгонки» розрахунку
під заявлений розмір позовних вимог.

В первинній позовній заяві розмір
позовних вимог визначався за принципом
«від зворотного» (а.с. 4): банк нарахував
заборгованість за весь період
користування кредитом по 23 січня 2013
року в сумі 23446 грн. 01 коп. (з яких 3779 грн.
70 коп. - заборгованість за кредитом, 12982
грн. 26 коп. - заборгованість за
процентами, 6664 грн. 05 коп. - заборгована
комісія). Від цієї суми було віднято 4664
грн. 67 коп. як суму, стягнуту з
відповідачки на підставі наказу
Смілянського міськрайонного суду від 23
січня 2009 року. До різниці в 18781 грн. 34
коп. позивач додав 500 грн. і 939 грн. 07 коп.
штрафів, внаслідок чого вивів загальну
суму боргу 20220 грн. 41 коп. Складові цієї
заборгованості визначено не було.

Виправлена позовна заява вже містить
вимоги про стягнення 19241 грн. 56 коп.
заборгованості, яка складається з 12577
грн. 51 коп. відсотків і 6664 грн. 05 коп.
комісії, нарахованих за період з 6
листопада 2008 року по 23 січня 2014 року
(а.с. 46, 47).

В позовній заяві ніяким чином не
обґрунтовується, чому заборгованість
рахується з 6 листопада 2008 року; не
зазначено, по який період
заборгованість за кредитним договором
стягнута судовим наказом від 23 січня 2009
року.

Згідно з постановою про закінчення
виконавчого провадження (а.с. 75) станом
на 30 вересня 2010 року з відповідачки на
користь банку було стягнуто 4705 грн. 17
коп. (4664 грн. 67 коп. боргу і 40 грн. 50 коп.
судових витрат).

Як зазначено вище, суд вважає наданий
позивачем розрахунок заборгованості
(а.с. 7-15) письмовими поясненнями до
позову. Підпис представника позивача
підтверджує, що позивач визнає
обставини, викладені у розрахунку.
Однак в цьому документі позивач
вирахував, що заборгованість за
процентами становить 12982 грн. 26 коп., а
не 12577 грн. 51 коп., як розраховано на а.с.
46.

Роз'яснюючи розрахунок боргу (а.с. 7-15),
представник позивача стверджував, що
відповідно до умов договору суми,
стягнуті за судовим наказом від 23 січня
2009 року, в першу чергу зараховувались
на погашення процентів і комісії.
Зокрема, на погашення процентів було
зараховано 843 грн. 35 коп., що надійшли
від ОСОБА_2 26 жовтня 2010 року (а.с. 10). На
а.с. 7, 8 маються записи про зарахування 46
грн. 66 коп. і 1019 грн. 04 коп. у погашення
процентів. Сума сальдо поточної і
простроченої заборгованості за
кредитом (сума цифр у стовпчиках 3 і 5
таблиці) становила 3799 грн. 70 коп. як до
дати винесення судового наказу (а.с. 8),
так і на час проведення розрахунку 23
січня 2014 року (а.с. 15). Тобто сума
заборгованості за тілом кредиту з 21
жовтня 2008 року не зменшилась
незважаючи на те, що виконавча служба
стягнула на користь банку 3779 грн. 70 коп.
- всю суму заборгованості за тілом
кредитом.

Оскільки на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК
України обставини, визнані позивачем,
не підлягають доказуванню, то суд
вважає встановленим, що стягнута за
судовим наказом заборгованість за
тілом кредиту протиправно не були
зарахована позивачем і спрямована на
погашення процентів та комісії.
Відповідно, мотивація суми
заборгованості відповідачки,
викладена на а.с. 46, є підтасовуванням
цифр.

В абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено,
що проценти виплачуються щомісяця до
дня повернення позики. В першому абзаці
позовної заяви (а.с. 43) зазначено, що за
договором від 16 січня 2008 року проценти
і комісія відповідачці повинні
нараховуватись на суму заборгованості
за кредитом.

Згідно з доопрацьованою позовною
заявою, на підставі судового наказу з
відповідачки на користь банку було
стягнуто в т.ч. 3799 грн. 70 коп.
заборгованості за тілом кредиту,
останній платіж нею здійснено 27 грудня
2010 року (а.с. 45). Таким чином, згідно з
абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України у позивача не
було підстав нарахувати проценти з 27
грудня 2010 року. У відповідності з
викладеним у першому абзаці позовної
заяви з цієї дати не було підстав і для
нарахування комісії.

Суд неодноразово роз'яснював
представнику позивача його обов'язок
надавати докази, які підтверджують
позовні вимоги. Таких доказів суду
надано не було незважаючи навіть на 2
ухвали суду.

В судовому засіданні 27 серпня 2014 року
заявив, що не бажає призначення судової
експертизи з метою встановлення
розміру заборгованості відповідачки.

Оскільки сума боргу в 19241 грн. 56 коп. та
її складові не підтверджується
наданими позивачем доказами, як і
взаємно суперечливі доводи позивача, а
рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60,
61, 143, 213-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити публічному акціонерному
товариству комерційному банку
«Приватбанк» в позові до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Черкаської області
через міськрайонний суд протягом 10
днів, набирає законної сили після
закінчення строку на його оскарження, а
в разі оскарження - після розгляду
справи апеляційним судом, якщо рішення
не буде скасовано.

Головуючий
О.В. Компанієць