П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року м. КиївСудова палата у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І., Гуменюка
В.І.,Патрюка М.В., Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,
Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,-

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк",
ОСОБА_10, треті особи: орган опіки та
піклування Ізюмської районної
державної адміністрації Харківської
області, приватний нотаріус Ізюмського
районного нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_11, Ізюмська
державна нотаріальна контора
Харківської області, про визнання
свідоцтва про право на спадщину та
договору іпотеки недійсними за заявою
ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом
України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 5 лютого 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом про визнання свідоцтва
про право на спадщину та договору
іпотеки недійсними. Зазначав, що він
разом зі своєю матір'ю, ОСОБА_10, та
батьком, ОСОБА_12, проживав у
будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько
помер. Після смерті батька відкрилася
спадщина на зазначений будинок. 28 липня
2006 року ОСОБА_10 отримала свідоцтво
про право на спадщину на Ѕ частину
спірного будинку. Зазначав, що у 2010 році
після відкриття провадження у справі
за позовом ОСОБА_10 до закритого
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" (далі - ЗАТ КБ
"ПриватБанк") про визнання договору
іпотеки недійсним йому стало відомо, що
26 лютого 2008 року ОСОБА_10 та ЗАТ КБ
"ПриватБанк" уклали договір іпотеки,
предметом якого є спірний будинок.
Посилаючись на те, що відповідно до
статей 529, 549 Цивільного Кодексу
Української РСР (далі - ЦК УРСР) він є
спадкоємцем першої черги, який прийняв
спадщину, оскільки на момент смерті
батька був малолітньою дитиною й
проживав із ним у спірному будинку, а
ОСОБА_10 не мала права без його згоди
укладати договір іпотеки, ОСОБА_9
просив на підставі статей 6, 17 Закону
України «Про іпотеку», статті 578
Цивільного Кодексу України (далі - ЦК
України) визнати недійсними свідоцтво
про право на спадщину, видане на ім'я
ОСОБА_10, від 28 липня 2006 року на Ѕ частину
будинку АДРЕСА_1 та договір іпотеки на
цей будинок, укладений ОСОБА_10 та ЗАТ КБ
"ПриватБанк" і посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_11 26 лютого 2008 року.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 18
травня 2011 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 грудня 2012
року рішення міськрайонного суду
скасовано, у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 5 лютого 2013 року
у відкритті касаційного провадження у
справі відмовлено.

У заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 5 лютого 2013 року ОСОБА_9
порушує питання про скасування ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 5 лютого 2013 року та
направлення справи на новий касаційний
розгляд із підстав неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції норм матеріального права, а
саме: статей 548, 549 ЦК УРСР (тут і далі - у
редакції від 18 липня 1963 року).

В обґрунтування заяви ОСОБА_9 додав до
заяви ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 серпня 2013
року та від 31 липня 2013 року, в яких, на
думку заявника, по-іншому застосовані
зазначені правові норми.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 березня 2014
року справу допущено до провадження
Верховного Суду України в порядку
глави 3 розділу V Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України).

Перевіривши матеріали справи та
наведені в заяві доводи, Судова палата
у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що заява підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у справі виключно з
підстав і в порядку, встановлених цим
Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 ЦПК України підставою для
подання заяви про перегляд судових
рішень у цивільних справах є
неоднакове застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 3604 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що батьки ОСОБА_9:
ОСОБА_10 та ОСОБА_12 - перебували в
зареєстрованому шлюбі з вересня 1983
року.

4 червня 1988 року вони придбали будинок
АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер.

28 липня 2006 року Ізюмською нотаріальною
конторою Харківської області ОСОБА_10,
на підставі її заяви, видано свідоцтво
про право власності на Ѕ частину
будинку АДРЕСА_1 та на Ѕ частину -
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті її чоловіка -
ОСОБА_12

26 лютого 2008 року ОСОБА_10 та ЗАТ КБ
"ПриватБанк" уклали договір іпотеки,
предметом якого став будинок АДРЕСА_1

Задовольняючи позов ОСОБА_9, суд першої
інстанції на підставі пункту 1 частини
першої статті 529, частини першої статті
549 ЦК Української РСР дійшов висновку
про те, що оскільки він як спадкоємець
першої черги, який прийняв спадщину,
набув права власності на спадкове
майно з моменту відкриття спадщини, то
отримання ОСОБА_10 свідоцтва про право
власності на всю спадщину та укладення
нею договору про передачу в іпотеку
спірного будинку без згоди позивача
суперечить вимогам статей 358, 578 ЦК
України, статтям 5, 6 Закону України "Про
іпотеку" і порушує його право власності
на належну йому частину жилого будинку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд, з висновком якого
погодився суд касаційної інстанції,
виходив із того, що ОСОБА_9 прийняв
спадщину, однак після досягнення ним
повноліття до нотаріальної контори із
заявою про отримання свідоцтва про
право на спадкове майно не звертався,
тому втратив право на спадщину, у
зв'язку із чим ОСОБА_10 правомірно
отримала свідоцтво про право на
спадщину за законом на все спадкове
майно і як власниця будинку на законних
підставах передала цей будинок в
іпотеку.

Разом із тим у наданих для порівняння
судових рішеннях у справах, які виникли
в подібних правовідносинах, а саме:
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 28 серпня 2013 року
та від 31 липня 2013 року, суд касаційної
інстанції, застосовуючи норми статей
548, 549 ЦК УРСР, дійшов висновку про те, що
спадкоємці, які проживали разом зі
спадкодавцем на день відкриття
спадщини, визнаються такими, що
прийняли спадщину з моменту її
відкриття, а отже, є власниками
спадкового майна незалежно від факту
отримання ними свідоцтва про право на
спадщину.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права - статей
548, 549 ЦК УРСР.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції зазначених норм
матеріального права, які призвели до
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України виходить із
такого.

У справі, яка переглядається, спадщина
відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто до 1
січня 2004 року, тому суд обґрунтовано
застосував до спадкових відносин норми
ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963 року.

Згідно зі статтею 525 цього Кодексу
часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 529
ЦК УРСР при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 549 ЦК УРСР спадщина вважається
прийнятою, якщо спадкоємець фактично
вступив в управління чи володіння
спадковим майном.

Установивши, що на день смерті ОСОБА_12 у
будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та
проживали, зокрема, його дружина,
ОСОБА_10, та син - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
суд дійшов правильного висновку про те,
що позивач є таким, що прийняв спадщину,
оскільки фактично вступив в управління
та володіння спадковим майном, і що
прийнята спадщина на підставі частини
другої статті 548 ЦК УРСР належить йому з
моменту відкриття спадщини, тобто з 13
березня 1998 року.

Разом із тим усупереч вимогам статей 548,
549 ЦК УРСР суд пов'язав збереження або
втрату набутого спадкодавцем права
власності на спадкове майно з фактом
отримання чи неотримання ним свідоцтва
про право на спадщину, у той час як
свідоцтво є лише документальним
підтвердженням цього права (стаття 560
ЦК УРСР).

Крім того, ні стаття 561 ЦК УРСР, ні
стаття 1298 ЦК України, які передбачають
право спадкоємця на одержання
свідоцтва про право на спадщину, не
містять обмежувального строку
одержання такого свідоцтва.

Більше того, частина третя статті 1296 ЦК
України, яка була чинною на час
одержання ОСОБА_10 свідоцтва про право
на спадщину та на час передачі нею
будинку в іпотеку, передбачала, що
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Отже, виходячи з вищезазначених норм
законодавства ОСОБА_9 як спадкоємець,
який прийняв спадщину, є власником
спадкового майна - частини будинку - з
моменту відкриття спадщини - з 13
березня 1998 року.

Разом із тим, оскільки судом не
встановлено, що з передбачених законом
підстав (стаття 346 ЦК України) право
власності ОСОБА_9 на спадкове майно
(частину будинку) було припинено, то з
моменту відкриття спадщини й до
виникнення спору в суді (у тому числі й
на момент отримання ОСОБА_10 свідоцтва
про право на спадщину на весь будинок
та передачі його в іпотеку), будинок
перебував у спільній частковій
власності сторін.

За загальним правилом на здійснення
права спільної часткової власності
(володіння, користування та
розпорядження спільним майном)
необхідно одержати згоду інших
співвласників (частина перша статті 358
ЦК України).

З огляду на це жоден зі співвласників
не має права укладати правочини щодо
спільного майна без згоди інших
співвласників (за винятком правочину з
відчуження належної йому частки у
праві власності - стаття 361 ЦК України).

Правовідносини щодо передачі в іпотеку
майна, що перебуває у спільній
власності, урегульовані статтею 578 ЦК
України та статтями 5, 6 Закону України
«Про іпотеку».

Згідно із зазначеними нормами майно, що
є у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою всіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Частина об'єкта нерухомого майна може
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі й реєстрації права
власності на неї як окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
законом (частина третя статті 5 Закону
України «Про іпотеку»).

Передача в іпотеку нерухомого майна,
яке іпотекодавцю не належить, законом
не передбачена, оскільки тільки
власнику належить право розпорядження
майном (статті 316, 319 ЦК України, стаття 5
Закону України «Про іпотеку»).

Отже, у справі, яка переглядається, суд
касаційної інстанції неправильно
застосував норми статей 548, 549 ЦК УРСР,
не застосував норми права - статті 358, 578
ЦК України та статті 5, 6 Закону України
«Про іпотеку», які підлягали
застосуванню до спірних правовідносин,
у зв'язку із чим дійшов помилкових
висновків про втрату ОСОБА_9 права
власності на спадкове майно й
правомірність передачі цього майна в
іпотеку та ухвалив незаконне рішення.

За таких обставин заява ОСОБА_9 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 5 лютого 2013 року
підлягає задоволенню з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, частиною першою статті 3602 ,
пунктом 1 частини першої статті 3603 ,
частиною першою статті 3604 ЦПК України,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 5 лютого 2013 року
скасувати, передати справу на новий
касаційний розгляд.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г.
Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

Н.П. Лященко

М.В. Патрюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк