Номер провадження: 22-ц/785/7087/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Гончаренко В.М.,

при секретарі Добряк Н.І,.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 29 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», за участю третьої особи -
Публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Дельта» про захист
прав споживачів та визнання договорів
недійсними,-

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк",
стверджуючи, що між нею та відповідачем
14 лютого 2013 року було укладено договір
№ 002-15510-140213 про відкриття поточного
рахунку з використанням платіжної
картки та надання кредиту шляхом
відкриття відновлювальної відкличної
кредитної лінії з встановленим лімітом
100000 грн.

Одночасно також були укладені договори
№ 003-15510-140213 банківського рахунку
фізичної особи, № 003-15510-140213 на
відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки, №
004-15510-140213 банківського рахунку
фізичної особи від 14 лютого 2013 року.

Також позивачка стверджувала, що
договір укладено під впливом помилки, з
причини омани з боку працівників банку
шляхом неналежного повідомлення її про
приховані платежі і замовчуванням про
істотні умови дорожчання кредитних
коштів під час виконання умов договору.
Крім того, в порушення вимог ч. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та Постанови Правління НБУ
№ 168 від 07 травня 2007 року «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» кредитодавець не повідомив
споживача у письмовій формі про тип
відсоткової ставки, орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо), наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача, варіанти
повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги, преваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Позивачка просила суд визнати
недійсними та застосувати наслідки
недійсності договорів, укладених між
нею та відповідачем, а саме: № 002-15510-140213
про відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки №
9628 від 14 лютого 2013 року, договору
№ 003-15510-140213 банківського рахунку
фізичної особи № 8358 від 14 лютого
2013 року, договору № 003-15510-140213 на
відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки від 14
лютого 2013 року, договору № 004-15510-140213
банківського рахунку фізичної особи №
0032 від 14 лютого 2013 року.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 29 травня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до
суду апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачкою не надано
доказів того, що в момент вчинення
правочину представники відповідача
ввели її в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину, також
не знайшли свого підтвердження доводи
позивачки, що договір був укладений під
впливом помилки щодо обставин, які
мають істотне значення. Крім того,
ОСОБА_3 просила визнати недійсним весь
договір, що був укладений між нею та
Банком, а не окремі частини договору
відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів».

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, що їх
регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що 14 лютого
2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ "Дельта Банк"
було укладено договір № 002-15510-140213 про
відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки,
згідно умов якого банк відкрив ОСОБА_3
поточний рахунок з використанням
платіжної картки № 9628 в
національній валюті Україні - гривні,
шляхом відкриття відновлювальної
відкличної кредитної лінії з
встановленим лімітом 100000 грн..

Також між ОСОБА_3 та ПАТ "Дельта Банк"
був укладений договір про надання
комплексних банківських послуг №
003-15510-140213 від 14 лютого 2013 року, договір
банківського рахунку фізичної особи №
003-15510-140213 від 14 лютого 2013 року, договір
на відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки №
004-15510-140213 від 14 лютого 2013 року.

Позивачка не заперечувала, що вказані
договори вона дійсно підписувала.

Загальні підстави визнання договору
недійсним та застосування правових
наслідків визнання його недійсним
передбачені ст. 203 та ст. 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (зокрема,
відсутня згода за всіма істотними
умовами договору).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України у
випадку невиконання зобов'язання
боржником настають правові наслідки у
виді відшкодування збитків. Боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» ( ч. 1 п. 23 та 19),
споживчий кредит - кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції. Продукція -
будь-які виріб (товар) робота чи
послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб.

Пунктом 2 Пленуму Верховного Суду
України від 12.04.1996 року № 5«Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів»
передбачено, що оскільки закон не
визначає певних меж своєї дії, судам
слід мати на увазі, що до відносин, які
ним регулюються належать, зокрема ті що
виникають із договорів про надання
фінансово-кредитних послуг для
задоволення власних побутових потреб
громадян.

Відповідно зі ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» (в редакції, чинній на час
укладення кредитного договору) договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування. У разі ненадання
зазначеної інформації суб'єкт
господарювання, який повинен її надати,
несе відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, як правильно зазначив суд першої
інстанції, за ненадання споживачу
інформації, передбаченої статтею 11 ЗУ
«Про захист прав споживачів», може
наставати відповідальність, яка
встановлена виключно статями 15, 23 ЗУ
«Про захист прав споживачів»,
положення яких не передбачають
визнання кредитного договору
недійсним.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. У разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки. Сторона, яка
своєю необережною поведінкою сприяла
помилці, зобов'язана відшкодувати
другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
заявляючи вимоги про визнання договору
недійсним, як такого, що був укладений
під впливом обману ОСОБА_3 не надано
доказів, що відповідач ввів її в оману
щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» споживач має право
протягом чотирнадцяти календарних
днів відкликати свою згоду на
укладення договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин. Перебіг цього строку
розпочинається з моменту передачі
споживачеві примірника укладеного
договору.

Відкликання згоди оформлюється
письмовим повідомленням, яке споживач
зобов'язаний подати особисто чи через
уповноваженого представника або
надіслати кредитодавцю до закінчення
строку, зазначеного в абзаці першому
цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення
договору про надання споживчого
кредиту споживач повинен одночасно
повернути кредитодавцю кошти або
товари, одержані згідно з договором.

Позивачка, вважаючи, що її ввели в
оману, не скористалася зазначеним
правом на відкликання своєї згоди на
укладення договору про надання
споживчого кредиту.

Крім того, як зазначила сама ОСОБА_3 у
своїй позовній заяві, отримавши кошти,
вона тривалий час сплачувала тіло і
проценти і страхові платежі, але в
умовах економічної кризи її майновий
стан погіршився, та опинившись в
умовах, на які вона не розраховувала,
позивачка дійшла висновку, що договір
укладено помилково та під впливом
обману з боку працівників Банку. Тобто,
про те, що позивачку, як вона стверджує,
ввели в оману, вона дізналася тільки
після погіршення її майнового стану у
період економічної кризи.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ОСОБА_3, підписуючи договір № 002-15510-140213
про відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
надання кредиту шляхом відкриття
відновлювальної відкличної кредитної
лінії з встановленим лімітом 100000 грн.,
договори: № 003-15510-140213 банківського
рахунку фізичної особи, № 003-15510-140213 на
відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки, №
004-15510-140213 банківського рахунку
фізичної особи від 14 лютого 2013 року,
погодилась з умовами договорів, а тому
була обізнана про розмір процентних
ставок та ознайомлена з усіма тарифами
банку.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору та визначенні умов договору.

За правилами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких вимог, відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 617 ЦК України відсутність
у боржника необхідних коштів для
погашення заборгованості не є
підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов`язання.

Крім того, позивачка просила визнати
недійсним увесь договір, укладений між
нею та Банком, та не оскаржувала окремі
частини договору згідно ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин і закон, який їх
регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 29 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.М. Гончаренко