БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ
№ провадження 2/356/120/14
Справа № 356/399/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.08.2014 року Березанський міський
суд Київської області у складі:

головуючого судді
Дудар Т. В.,

при секретарі
Настич Н.А., Мамей Н.І..

за участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представників відповідача
Шестакова А.Ю., Акопової Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Березанського
міського суду Київської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Багатогалузевого приватного
підприємства «Константа» про зміну
формулювань причин звільнення,
стягнення невиплаченої заробітної
плати, оплати за відрядження та
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року до суду із позовом про
зміну формулювання причин звільнення,
стягнення невиплаченої заробітної
плати, оплати за відрядження та
моральної шкоди з БПП «Константа»
звернувся ОСОБА_1 Свої вимоги
обґрунтував тим, що 31 липня 2013 року його
було прийнято на посаду водія із
заробітною платою 4000 грн. Робота була
пов'язана із перевезенням вантажів по
Україні та за кордон. Позивач зазначав,
що заробітна плата та витрати на
відрядження за весь період роботи йому
на час звернення до суду не виплачені. 26
листопада 2013 року ОСОБА_1 захворів, про
що повідомив роботодавця і 16 грудня 2013
року подав заяву про звільнення з
роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП
України. Листом від 27 грудня 2013 року
відповідач повідомив позивача, що його
звільнено з 27 грудня 2013 року за прогул
без поважних причин по ст. 40 КЗпП
України. З таким формулюванням позивач
не погоджується, оскільки вважає, що
він попередив письмово роботодавця за
два тижні до звільнення і тому
відповідач повинен був його звільнити
за власним бажанням. Також зазначав, що
заборгованість по заробітній платі за
період з 31 липня 2013 року по 27 грудня 2013
року, у розрахунку по 4000 тисячі гривень
на місяць, становить 20 000 гривень. Окрім
цього вказував, що перебуває три місяці
у вимушеному прогулі, оскільки не
отримав від відповідача своєї трудової
книжки, тому вважає, що БПП «Константа»
повинне сплатити на його користь 12 000
гривень, що є середнім заробітком за
час вимушеного прогулу. Також вказував,
що йому не виплачені добові за час
перебування у відрядженнях - за 35 діб за
кордоном та 53 доби у межах України, що,
відповідно до чинного законодавства
складає 42 266 гривень 99 коп. Окрім цього
вказував, що неправомірні дії
відповідача спричинили йому моральну
шкоду, яку позивач оцінює у 25 000
гривень. Тому просив визнати
формулювання причин його звільнення за
прогул без поважних причин невірним,
змінити таке формулювання причин
звільнення на звільнення за власним
бажанням і дату звільнення з 27 грудня
2013 року на день вирішення справи у суді,
стягнути з відповідача на свою користь
заробітну плату та витрати на
відрядження у розмірі 64 266 гривень 99
коп. та моральну шкоду у розмірі 25 000
гривень.

У судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх
доводами, викладеними у позовній заяві.

Представник позивача вимоги свого
довірителя підтримав у повному обсязі,
обгрунтовуючи їх тими самими доводами.
Також додав, що ОСОБА_1 з 16 грудня по 27
грудня 2013 року хворів, тому не зміг
прийти на роботу.

Представник відповідача позов визнав
частково, вказавши, що на даний час у
відповідача перед позивачем існує
заборгованість за відрядження у
розмірі 9 202 гривні 14 коп., яка була
нарахована але не виплачена ОСОБА_1 при
звільненні, оскільки він з 26 листопада
2013 року не з'являвся на роботі, що також
є причиною неотримання ним своєї
трудової книжки. Решту частину
позовних вимог не визнав, у їх
задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши письмові
докази, допитавши свідка, суд приходить
до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (у
редакції, яка діяла на час виникнення
правовідносин) працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Судом встановлено і це підтверджують
сторони, що ОСОБА_1 13 грудня 2013 року
направив на адресу відповідача лист,
датований 16 грудня 2013 року, у якому
повідомляв про погіршення свого стану
здоров'я, у зв'язку з чим просив
звільнити його за власним бажанням,
провівши розрахунок (а.с. 62, 181). Однак
після цього на роботу не виходив,
пояснень і документів з цього приводу
роботодавцеві не надавав, про що були
складені відповідні акти (а.с. 63-72).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Суд оцінює критично посилання позивача
на медичну довідку № 84 від 25 березня 2014
року (а.с. 180), у якій зазначено про
перебування ОСОБА_1 на амбулаторному
лікуванні у Березанській міській
лікарні, що підтверджується ще одною
довідкою, з 16 грудня по 27 грудня 2013 року,
оскільки самої довідки, на яку
посилається позивач і яка згадується у
довідці № 84, суду надано не було. Окрім
цього, підтверджень, що позивач якимось
чином повідомляв роботодавця про
неможливість вийти на роботу з 16 грудня
2013 року у зв'язку із хворобою суду
надано не було. Також слід зазначити, що
підтвердженням того, що працівник був
на лікарняному, тобто поважності
причини невиходу на роботу, є листки
непрацездатності встановленої форми,
які підтверджують перебування на
лікарняному ОСОБА_1 з 26 листопада по 15
грудня 2013 року і здавалися ним на
підприємство 17 грудня 2013 року (а.с. 60, 61).

Окрім цього, у заяві про звільнення
ОСОБА_1 не було зазначено жодної
підстави, передбаченої ч. 1 ст. 38 КЗпП
України, яка б давала можливість
розірвати трудовий договір з
роботодавцем раніше, як за два тижні, а
також не було зазначено дати, з якої
позивач просив його звільнити.

Таким чином, суд приходить до висновку
про правильність формулювання
відповідачем причин звільнення ОСОБА_1
за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У ході судового розгляду було
встановлено, і на це вказують сторони,
що за час своєї роботи на підприємстві
відповідача ОСОБА_1 53 доби був у
відрядженні в межах України.
Відшкодування витрат за ці відрядження
позивач не отримував.

Відповідно до листа Міністерства
юстиції України від 13 лютого 2012 року №
54-0-2-12/7.2 до складу витрат на відрядження
відносяться також витрати в межах
території України - до 0,2 розміру
мінімальної заробітної плати за кожен
календарний день відрядження, а
відрядження за кордон - не більше 0,75
розміру мінімальної заробітної плати
за кожен календарний день відрядження,
встановлений законом на 01 січня
звітного року. Мінімальна заробітна
плата на 01 січня 2013 року Законом про
Державний бюджет України була
встановлена у розмірі 1147 гривень на
місяць.

Враховуючи те, що відповідач визнав,
але не оплатив ОСОБА_1 витрати за 53 доби
відрядження у межах Україні, то слід
стягнути з БПП «Константа» 12 158 гривень
20 коп. на користь позивача.

Суд оцінює критично твердження
представника відповідача про те, що
ОСОБА_1 слід оплатити витрати на
відрядження за кордон лише за 19 днів,
оскільки у його закордонному паспорті
бракує відмітки Державної
прикордонної служби про в'їзд на
територію України, що є підставою для
нарахування коштів за відрядження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
перербував за межами України з 23 серпня
по 31 серпня 2013 року, з 14 вересня по 17
жовтня 2013 року, з 12 листопада по 17
листопада 2013 року, а всього 49 днів (а.с.
9), що кореспондує наказам про
відрядження (а.с. 146-150). Оскільки ОСОБА_1
було заявлено про 35 діб відрядження за
кордоном, суд не виходить за межі
заявлених вимог.

Також слід зазначити, що перед
відрядженнями за кордон та після
повернення позивачеві видавалися
підзвітні кошти та кошти на
відшкодування понесених ним витрат у
розмірі 19 300 гривень 81 коп. (а.с. 51-59).
Загальна сума коштів, яку позивач
повинен був виплатити позивачеві
складала 30 108 гривень 75 коп. З
урахуванням уже виплачених коштів БПП
«Константа» слід виплатити ОСОБА_1 10 807
гривень 94 коп. на відшкодування
понесених ним витрат на відрядження за
кордон.

У судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження посилання позивача на
те, що його зарплата на підприємстві
складала 4000 гривень на місяць, оскільки
це спростовується копією штатного
розпису на 2013 рік по БПП «Константа»,
згідно з яким заробітна плата водія
становила 1700 гривень (а.с. 154). Посилання
представника позивача на оголошення
від роботодавців у мережі Інтернет із
зазначенням значно вищої заробітної
плати суд не бере до уваги, оскільки
ОСОБА_1 працював на конкретному
підприємстві, на якому був
затверджений штатний розпис із
зазначенням посадового окладу.

Твердження позивача про те, що він
жодного разу за час роботи у
відповідача не отримував заробітної
плати, суд оцінює критично, оскільки
суду були надані відомості на виплату
грошей за липень, серпень, вересень,
жовтень 2013 року, з яких вбачається що
ОСОБА_1 отримував заробітну плату, за що
й розписувався (а.с. 47-50). У судовому
засіданні позивач вказував, що у
відомостях за липень 2013 року дійсно
стоїть його підпис, а у всіх інших
відомостях підпис підроблений, однак
доказів цього не надав, до
правоохоронних органів з цього приводу
не звертався.

Однак, як вбачається з
розрахунково-платіжних відомостей за
жовтень, листопад і грудень 2013 року (а.с.
44-46) ОСОБА_1 було нараховано 1392 гривні 98
коп., 1322 гривні 74 коп. та 1226 гривень 66
коп. відповідно, проте у жовтні
виплачено 988 гривень 15 коп., а у
листопаді і грудні кошти взагалі не
виплачувалися. Тому суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача на
користь позивача заборгованість по
заробітній платі за жовтень-грудень 2013
року у розмірі 2954 гривні 23 коп.

Вимога про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу не
підлягає задоволенню, оскільки, як
вбачається з листа, який був наданий
позивачем разом із позовною заявою (а.с.
11), роботодавець 27 грудня 2013 року просив
ОСОБА_1 з'явитися для отримання
трудової книжки. Також представник
відповідача зазначав у судовому
засіданні, що трудові книжки
звільнених працівників вони видають
лише працівникові на руки і не
пересилають поштою. Таким чином, суд не
вбачає вини відповідача у тому, що на
час розгляду справи ОСОБА_1 не отримав
свою трудову книжку.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Вимоги про відшкодування моральної
шкоди підлягають частковому
задоволенню, оскільки судом було
встановлено, що роботодавцем не були
виплачені кошти ОСОБА_1 за відрядження
та заробітну плату, що стало причиною
звернення позивача до суду, тобто
змусило його докладати додаткові
зусилля для організації свого життя.

За правилами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

Судом встановлено, що загальна ціна
позову при зверненні до суду склала 89
266 гривень 99 коп. Фактично позовні
вимоги задоволено на 30,15 %. Таким чином,
відповідачеві слід сплатити на користь
держави 269 гривень 14 коп. на
відшкодування судових витрат.

На підставі ст. 38, 40, 237-1 КЗпП України,
керуючись ст. ст. 8, 10, 14, 15, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Багатогалузевого
приватного підприємства «Константа»
на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, невиплачену заробітну
плату у розмірі 2 954 (дві тисячі
дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 23
коп.

Стягнути з Багатогалузевого
приватного підприємства «Константа»
на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер, оплату за відрядження у
розмірі 22 966 (двадцять дві тисячі
дев'ятсот шістдесят шість) гривень 14
коп., з яких 10 807 (десять тисяч вісімсот
сім) гривень 94 коп. в рахунок оплати
відрядження за кордон, 12 158 (дванадцять
тисяч сто п'ятдесят вісім) гривень 20
коп. в рахунок оплати відряджень у
межах України.

Стягнути з Багатогалузевого
приватного підприємства «Константа»
на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу)
гривень на відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з Багатогалузевого
приватного підприємства «Константа»
на користь держави (реквізити для
сплати: отримувач коштів - УДКСУ в м.
Березань; код отримувача (код за ЄДРПОУ)
- 36999805; банк отримувача - ГУ ДКСУ у
Київській області м. Київ; код банку
отримувача (МФО) - 821018; рахунок
отримувача - 0003; код класифікації
доходів бюджету - 22030001) 269 (двісті
шістдесят дев'ять) гривень 14 коп.
судових витрат.

У решті частині позовні вимоги
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Березанський міський суд
Київської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя
Т. В. Дудар