22-ц/775/1095/2014(м)
Головуючий у І інстанції Богуславська
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області
в складі:

Головуючого -
Ткаченко Т.Б.,

Суддів -
Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

При секретарі -
Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1, правонаступником якої
являється ОСОБА_2, в інтересах якої діє
ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа: Перша
маріупольська державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування недійсним за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 12 серпня 2011 року,

В с т а н о
в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила посилаючись на положення ст.229
ЦК України визнати недійсним договір
дарування двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, укладений між сторонами та
нотаріально посвідчений 10 серпня 2010
року, як угоду, вчинену внаслідок
помилки, а також визнати за нею право
власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила про те, що на підставі ордеру
проживала та зареєстрована у АДРЕСА_1. З
1998 року хворіла на остеоартроз
колінних суглобів, в 2004 році перенесла
гострий інфаркт міокарда у зв'язку з
чим потребувала стороннього догляду та
вимушена приймати медикаменти. Влітку
2010 року до неї звернувся відповідач,
який являється її сином, та
запропонував надання матеріальної
допомоги у вигляді догляду, сплати
комунальних платежів, придбання ліків,
продуктів харчування тощо. 10 серпня 2010
року сторони уклали договір довічного
утримання, який посвідчили у Першій
маріупольській державній нотаріальній
конторі. В червні 2011 року відповідач,
повернувшись з рейсу, повідомив, що
більше не зможе надавати матеріальну
допомогу та разом із дружиною планують
продавати вказану квартиру або
передати її в оренду. Звернувшись за
юридичною допомогою їй стало відомо, що
між сторонами було укладено не договір
довічного утримання, а договір
дарування, тому вона вимушена
звернутись за захистом до суду,
оскільки помилялась відносно правових
підстав укладеної угоди.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
12 серпня 2011 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання договору дарування
недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1
та ОСОБА_4 10 серпня 2010 року, посвідчений
державним нотаріусом Першої
маріупольської державної нотаріальної
контори, зареєстрованого у реєстрі за
№ 8-2077.

Повернуто сторони у первісний стан,
визнавши за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду і
посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права, відповідач
ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати,
і ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в
повному обсязі.

Зокрема зазначає, що суд дійшов не
вірного висновку про те, що ним було
визнано позовні вимоги ОСОБА_1,
оскільки про це в заяві відповідача
вказано не було.

При ухваленні рішення судом не
звернуто увагу на відсутність у
матеріалах справи доказів на
підтвердження викладених позивачкою
фактів, з протиріччям зазначивши про
дослідження доказів та пославшись на
положення ч.4 ст.174 ЦПК України.

Протягом багатьох років ним
здійснювався догляд та надавалась
матеріальна допомога ОСОБА_1, як матері,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі ухвали колегії суду від 13
серпня 2014 року ОСОБА_2, в інтересах якої
діє ОСОБА_3, залучена до справи в якості
правонаступника померлої ОСОБА_1

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
апеляційний суд розглядає справу у
відсутності законного представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та
представника третьої особи, які
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду справи,
про що свідчать записи в книзі
телефонограм апеляційного суду за №
1331, №1332. З заявами про відкладення
розгляду справи до суду не звернулись.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка підтримала доводи
апеляційної скарги, просила рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_1, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими ґрунтувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
данні (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції дійшов висновку
про недоцільність досліджувати докази
на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України,
приймаючи до уваги визнання
відповідачем позову.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитися
не може.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва
про право власності № 44453 належала
квартира АДРЕСА_1, в якій вона мешкала
та зареєстрована.

10 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
укладено договір дарування квартири,
відповідно до умов якого дарувальник
передала, а обдарований прийняв у дар
квартиру АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом Першої
маріупольської державної нотаріальної
контори, номер за реєстром 8-2077 (а.с.12).

07 вересня 2011 року за ОСОБА_4 у МКП
«Маріупольське БТІ» зареєстровано
право приватної власності на спірну
квартиру, що підтверджується
Інформаційною довідкою з Реєстру прав
власності на нерухоме майно (а.с.17-19).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серії НОМЕР_1, виданим 08
січня 2014 року Жовтневим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції (а.с.37).

Згідно ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати у
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

За положеннями ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Згідно із ст.229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснено у п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилялась
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка мала місце, а також що вона має
істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Як вбачається з матеріалів спадкової
справи щодо майна померлої ОСОБА_1, що з
заявами про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_1 звернулись ОСОБА_3, яка
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, та
ОСОБА_4 (а.с.47-48).

Стаття 10 ЦПК України
передбачає, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог та заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
не містить доказів про наявність
помилки - неправильного сприйняття
позивачкою фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення.

Крім того, судом першої інстанції
залишено поза увагою, що позивачкою не
надано доказів того, що вона як особа
похилого віку, яка за станом здоров'я
потребує стороннього догляду та
матеріальної допомоги, погоджувалась
на передачу нерухомого майна у
власність ОСОБА_4 лише за умови
довічного утримання й, укладаючи
спірний договір, помилялась щодо
правової природи правочину, прав та
обов'язків, які виникнуть після його
укладення між нею та відповідачем.

В апеляційному суді представник
відповідача пояснила, що ОСОБА_1, після
смерті свого другого сина, ОСОБА_2, була
ініціатором подарувати квартиру
своєму сину ОСОБА_4, оскільки малолітня
ОСОБА_2 не являється біологічною
дитиною ОСОБА_2, була всиновлена
останнім, а з невісткою після смерті
ОСОБА_2 у неї виникли спори, які були
предметом розгляду в судових
інстанціях. З даним позовом ОСОБА_1
звернулась після сварки з дружиною
ОСОБА_4 під час його знаходження в
рейсі. Але в подальшому їх відносини
налагодились, а мати повідомила ОСОБА_4,
що спір в суді припинила.

Не відповідає обставинам справи і
посилання в рішенні на те, що ОСОБА_4
визнав позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору дарування
квартири.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Як вбачається з заяви ОСОБА_4, він був
ознайомлений з позовними вимогами
матері - ОСОБА_1, просив розглянути
справу без його участі (а.с.23).

Заяв відповідача ОСОБА_4 щодо визнання
ним позову ОСОБА_1 матеріали справи не
містять.

За таких обставин, суд дійшов
неправильного висновку про
недоцільність дослідження доказів,
задовольнив позов ОСОБА_1 про визнання
договору дарування квартири недійсним.

Враховуючи зазначене та
вимоги закону, колегія суддів вважає,
що рішення суду, як таке що не
відповідає вимогам ст.ст.10,60,174,214-215 ЦПК
України, ст.ст.203, 229 ЦК України, підлягає
скасуванню в повному обсязі.

Ухвалюючи нове рішення,
колегія суддів, виходячи з того, що
доказів законності та обґрунтованості
позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 не
надано, вважає необхідним у
задоволенні її позову до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
12 серпня 2011 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1,
правонаступником якої являється
ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, до
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Т.Б.Ткаченко

Судді
В.М.Барков

Є.Є.Мальцева