Справа № 442/1607/14
Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/4818/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: відповідача ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_4 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 28 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
треті особи - Перша Дрогобицька
державна нотаріальна контора,
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО»,
про визнання частково недійсними
свідоцтв про право на спадщину та
визнання права власності на нерухоме
майно, -

встановила:

рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 28 травня 2014
року вищевказаний позов задоволено
частково.

Поновлено ОСОБА_5 пропущений строк
позовної давності на оскарження
свідоцтв про право на спадщину від 05
грудня 2000 року та від 02 жовтня 2001 року

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 05 грудня 2000
року за реєстром № 2-2877, видане
державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори Панкевичем Р.І. на ім'я ОСОБА_2
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, в
частині спадкового майна, що
складається з 1/3 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 02 жовтня 2001
року за реєстром № 2-2066, видане
державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори Панкевичем Р.І. на ім'я ОСОБА_5,
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, в
частині спадкового майна, що
складається з 1/3 ідеальних частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 02 жовтня
2001 року за реєстром № 2-2068, видане
державним нотаріусом Першої
дрогобицької державної нотаріальної
контори Панкевичем Р.І. на ім'я ОСОБА_5,
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, в
частині спадкового майна, що
складається із 1/3 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
спадщину по спадкуванню:

- за законом після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, в частині
спадкового майна, що складається з 1/6
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1.

- за заповітом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, в частині
спадкового майна, що складається із 2/3
частин житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
спадщину по спадкуванню за законом
після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, в
частині спадкового майна, що
складається із 1/6 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
на АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 473
грн. судових витрат та в решті позову
відмовлено.

Рішення суду оскаржили відповідач та
його представник, просять його
скасувати й ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені вимог позивачу,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та не обґрунтованим. Так,
зокрема, апелянт зазначає, що суд не
звернув увагу на те, що
будинковолодіння належало батьку
сторін, а після його смерті він та
позивач отримали свідоцтва про право
на спадщину по 1/3 частці на спадкове
майно, відповідно 05.12.2000 р. та 02.10.2001 р.
Зазначені свідоцтва були видані
нотаріусом у відповідності до чинного
на той час законодавства і їх позивачка
не оспорювала, як і не оспорювала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті матері, яке
отримала 02.10.2001 р. на 1/3 частку, що
належала матері. Належність будинку
батьку та отримання у спадщину по 1/3
частці після смерті батька не
оспорювала і мати. А відтак, зазначає
апелянт, позивачка пропустила строк
звернення до суду без поважних причин,
а суд такий поновив безпідставно.

Позивачка та треті особи у судове
засідання не з'явилися, хоча належним
чином були повідомлені про час та місце
розгляду справи, що підтверджується
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштового відправлення щодо
часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до
ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу на підтримання апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону рішення
районного суду не відповідає.

Встановлено, що в березні 2014 року
ОСОБА_5 звернулась до суду із
зазначеним позовом та просила визнати
частково недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом, видані
05.12.2000 р. відповідачу (її рідному брату)
та 02.10.2001 р. видане їй після смерті
батька спадкодавця на 1/3 спадкового
майна та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане їй 02.10.2001
р. після смерті матері на 1/3 спадкового
майна. На обґрунтування своїх вимог
позивачка посилається на те, що в
період шлюбу батько побудував житловий
будинок з господарськими спорудами, що
по АДРЕСА_1. Право власності на цей
будинок було зареєстровано за батьком
на підставі свідоцтва про право
власності від 09.03.1976 року. Після смерті
батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мати,
брат та вона звернулись до нотаріуса
про прийняття спадщини та їй і брату
були видані свідоцтва про право на
спадщину за законом кожному на 1/3
спадкового майна, а після смерті
матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 їй
(позивачці) було видане свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 1/3
спадкового майна. Посилаючись на те, що
будинок був побудований батьком в
шлюбі, а відтак після смерті батька
мала успадковуватись лише ? будинку, а
не весь, а після смерті матері вона
(позивачка) на підставі заповіту матері
мала отримати ? будинку, а не 1/3, відтак
просила поновити строк звернення до
суду за захистом свого права у зв'язку з
пропуском такого з поважних причин,
проживала в Російській Федерації, та
задовольнити її вимоги, визнавши
частково недійсними вказані вище
свідоцтва та визнати за нею право
власності на спадщину після смерті
батька на 1/6 частину майна, а після
смерті матері - на 2/3 частки майна.

Встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були
батьками сторін. Які одружилися 18 січня
1952 році. Що стверджується свідоцтвом
про одруження (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін (а.с.13),
а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін
(а.с.12).

Як вбачається з акту про закінчення
будівництва і прийняття в експлуатацію
індивідуального будинковолодіння від
12 жовтня 1975 р., який був затверджений
рішенням виконкому Дрогобицької
міської ради народних депутатів № 733
від 04 грудня 1975 р., приймальною комісією
був оглянутий до здачі в експлуатацію
та прийнятий в експлуатацію житловий
будинок АДРЕСА_1, який був побудований
на підставі проекту, затвердженого
рішенням виконавчого комітету
Дрогобицької міської ради депутатів
трудящих від 08.03.1958 р. за № 98/6 (а.с.24-25).

На підставі рішення виконавчого
комітету Дрогобицької міської ради № 20
від 08 січня 1976 року ОСОБА_7, батьку
сторін було видане свідоцтво про право
особистої власності на жилий будинок в
цілому (а.с.76).

Зазначене рішення виконавчого
комітету та свідоцтво про право
особистої власності на жилий будинок
не оскаржувалися та не визнавались
неправомірними, в тому числі і дружина
ОСОБА_7 - ОСОБА_8

Як вбачається із спадкової справи №
440/2000/0667911 Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори
(спадкодавець ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1) із заявами про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_2
звернулись дочка (позивачка по справі),
син (відповідач по справі) та дружина
(а.с.62, 63, 66, 67).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 05 грудня 2000
року (а.с.85) таке було видане державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_2
на спадкове майно, яке складається з 1/3
частину жилого будинку та 1/3 частину
грошового вкладу після смерті батька
ОСОБА_7, а відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 03
травня 2001 р. ОСОБА_2 було видане таке на
спадщину після смерті батька - половину
грошової компенсації особі, яка
постраждала в роки 2-ї світової війни
від націонал-соціалістичних
переслідувань (а.с.86).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 02 жовтня 2001
року (а.с.87) таке було видане державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_5
на спадкове майно, яке складалось з 1/3
частину жилого будинку та половину
грошової компенсації особі, яка
постраждала в роки 2-ї світової війни
від націонал-соціалістичних
переслідувань, після смерті батька.

23 травня 2000 року ОСОБА_8 склала заповіт
на користь своєї дочки - позивачки по
справі (а.с.96).

Як вбачається із спадкової справи №
4/2001/1667973 Першої Дрогобицької державної
нотаріальної контори (спадкодавець
ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2) із заявою
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_8 звернулась дочка ОСОБА_5
(позивачка по справі) (а.с.89).

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 02 жовтня 2001
року (а.с.100) таке було видане державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори ОСОБА_5
на спадкове майно, яке складалось з 1/3
частину жилого будинку та 2/3 частин
грошового вкладу після смерті матері.

18 грудня 2008 року ОСОБА_5 державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори було
видане свідоцтво про право на спадщину
за заповітом після смерті матері -
ОСОБА_8, на спадкове майно, що
складалось з грошових вкладів (а.с.113), а
29 січня 2009 року цим же нотаріусом
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом після смерті ОСОБА_8 на
грошові кошти (а.с.120).

Оскільки на час видачі спірних
свідоцтв про право на спадщину за
законом та за заповітом (відповідно 05
грудня 2000 р. та 02 жовтня 2001 р.) діяв ЦК
УРСР, відтак до спірних правовідносин
слід застосовувати норми зазначеного
Кодексу.

Згідно з ст.76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст.71 зазначеного Кодексу
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), установлюється в
три роки.

Згідно з ст.80 ЦК УРСР закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд, арбітражний або
третейський суд визнає поважною
причиною пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Поновлюючи пропущений позивачкою
строк звернення до суду за захистом
своїх прав, міськрайонний суд виходив з
того, що з метою повного захисту прав і
свобод позивачки, пропущений їй строк
для звернення до суду з даним позовом
їй необхідно поновити. При цьому суд
виходив з того, що позивачка проживала
за межами України, про порушення свого
права дізналась лише після відмови
відповідача впустити її в будинок, що є
спадковим майном, для проживання та
після звернення до суду з позовом про
реальний розподіл будинковолодіння у
листопаді 2013 року.

Однак з таким висновком колегія суддів
не погоджується.

Встановлено, що сторони звертались
особисто до нотаріальної контори в 2000
та 2001 р. щодо прийняття спадщини після
смерті їх батьків. Їм були видані
свідоцтва про право на спадщину, які
оспорюються позивачкою лише в 2014 році.

Отримавши спірні свідоцтва позивачка
мала достатньо часу, передбачених
чинним законодавством (три роки) на їх
оскарження у випадку не погодження з
ними.

Поведінка сторін, яка випливає з
матеріалів справи, обставини, з якими
позивачка пов'язує поважність причин
пропуску строків звернення до суду, які
районний суд визнав поважними, не
свідчить про поважність причин
пропущення позивачкою строку
звернення до суду та не виправдовує її
тривале не звернення до суду із
зазначеним позовом.

Пропущення позивачкою строку
звернення до суду з часу видачі
свідоцтв про право на спадщину більше
ніж 10-ть років не може виправдати
посилання міськрайонного суду «з метою
повного захисту прав і свобод
позивачки», як доступу до правосуддя,
що відповідає вимогам справедливості,
оскільки позовна давність сприяє
стабілізації цивільного обігу,
усуненню невизначеності у відносинах
його учасників, та на справедливий
судовий розгляд.

Європейська конвенція про захист прав
людини і основоположних свобод у ст.6
гарантує право на справедливий судовий
розгляд. Згідно з її положеннями кожен
при вирішенні питання щодо його
цивільних прав та обов'язків або при
встановленні обґрунтованості
будь-якого кримінального
обвинувачення, вису нутого проти нього,
має право на справедливий і відкритий
розгляд упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом.

В той же час, згідно з усталеною
практикою Європейського суду з прав
людини застосовувані державою
обмеження на звернення до суду у
зв'язку з встановленим законом строком
звернення, не є обмеженням в доступі
особи до національного суду і ці строки
не звужують чи зменшують можливості
доступу до суду в такий спосіб,
оскільки такі встановлені державою
обмеження не суперечать статті 6
Конвенції, оскільки поновлення строку
за вказаних вище обставин справи не є
забезпеченням пропорційного
співвідношення між застосованими
засобами та поставленою метою, ставить
іншу сторону у невизначеність.

У зв'язку з наведеним, поновлення
міськрайонним судом позивачці строку
«з метою повного захисту прав і свобод
позивачки» не повинна застосовуватися
судом суто формально, адже норми
національного законодавства щодо
позовної давності безумовно не обмежує
право на доступ до суду, гарантоване
пунктом 1 статті 6 Конвенції. Оскільки
гарантоване зазначеною нормою
Конвенції право доступу до суду
повинне існувати та бути ефективним у
практичній реалізації, з урахуванням
поважності причин та строку, який
пропущений.

Позовна давність сприяє стабілізації
цивільного обігу, усуненню
невизначеності у відносинах його
учасників. Крім того, позовна давність
слугує зміцненню договірної
дисципліни, стимулює активність
учасників цивільного обігу щодо
здійснення їх прав, а також посилює
взаємний контроль за виконанням
зобов'язань.

А відтак, з урахуванням викладеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що висновок міськрайонного суду щодо
поважності причин пропущення строку
позивачкою на звернення до суду за
захистом свого права, є помилковим, а
відтак приходить до висновку, що
позивачкою строк звернення до суду
пропущено без поважних причин, а відтак
такий поновленню не підлягає.

Враховуючи, що фактичні обставини щодо
права на спадкування в частках судом
встановлені вірно, однак позивачкою
пропущений строк звернення до суду без
поважних причин, рішення
міськрайонного суду підлягає до
скасування з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволені вимог з цих
підстав.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 28 травня 2014
року скасувати й ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні вимог ОСОБА_5,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.