Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
на заочне рішення Костопільського
районного суду від 3 липня 2014 року у
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного
суду від 3 липня 2014 року Публічному
акціонерному товариству "Дельта Банк"
(далі - ПАТ "Дельта Банк" або Банк)
відмовлено у задоволенні позову про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_1 за пропуском
позовної давності.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивач покликається на його
незаконність та необґрунтованість
через порушення норм матеріального і
процесуального права та неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

На обґрунтування скарги зазначалось,
що відповідачем не додержано умов
укладеного з ПАТ „Дельта Банк"
кредитного договору №001-17031-1808108 від
18.01.2008 року. В зв'язку з цим
заборгованість переносилася в розділ
простроченої заборгованості, окремо -
за кредитом, відсотками, комісією. Тому
спірна заборгованість складається із
боргу за кредитом, відсотками за
користування кредитними коштами та
плати за кредит. Заборгованість, яка
виникла за кредитним договором і
залишається несплаченою станом на
14.07.2014 року, в судовому засіданні не
спростована, а тому вважає, що вимоги
позивача є обґрунтованими.

Посилається на правову позицію
Верховного Суду України, за якою
відповідно до п.7 ч.11 ст.11 ЗУ „Про захист
прав споживачів" кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту строк давності
якого минув, однак у системному зв'язку
з самою ч. 11 ст.11 цього Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямована на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача.

Крім того, постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 7 від 07.02.2014 року внесено зміни
до п. 31 своєї постанови № 5 від 30.03.2012
року, де викладено аналогічну правову
позицію.

Суд повинен був застосувати наслідки
пропуску позовної давності лише у разі
подання відповідного клопотання
відповідачем, а оскільки відповідач
заяву про застосування строків
позовної давності не подавала, тому суд
усупереч вимогам ч.4 ст. 267 ЦК України
неправильно застосував наслідки
пропуску позовної давності.

З наведених підстав просив заочне
рішення Костопільського районного
суду від 3 липня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про задоволення апеляційної
скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з тих
обставин, що позивач пропустив позовну
давність, а тому відмови йому в
задоволенні позову до ОСОБА_1.

Проте з такими висновками не можна
погодитися.

Матеріалами справи встановлено, і ці
обставини сторонами не оспорюються, що
18 січня 2008 року між позивачем і ОСОБА_1
укладено кредитний договір №001-17031-180108,
за умовами якого Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Комерційний банк "Дельта" (після зміни
назви -ПАТ "Дельта Банк") надав, а
відповідач одержала 1 226, 40 гривень
кредитних коштів, зобов'язавшись
повернути їх до 17 січня 2009 року зі
сплатою 12 відсотків річних за
користування та 3, 25 відсотків
щомісячно за ведення кредитної справи
згідно із графом платежів. Кредит
надано з метою придбання позичальником
певного майна, тобто правочин є
споживчим (а.с. 8-10).

Вважаючи, що в зв'язку із невиконанням
ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним
договором виникло 1 021, 47 гривень
заборгованості, з яких: заборгованість
за кредитом становить 677, 02 гривень,
заборгованість за відсотками - 25, 57
гривень, заборгованість за комісіями -
318, 88 гривень, яка підлягає стягненню з
позичальника на користь Банку,
останній 5 травня 2014 року звернувся до
суду з відповідним позовом.

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 526, 530, 599 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то вразі прострочення
повернення чергової частини
кредитодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи, суд першої інстанції,
відмовивши у задоволенні позову,
помилково застосував до спірних
відносин норми матеріального права,
які не підлягали застосуванню.

Так, п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів" унеможливлює
право кредитодавця вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України у п. 31
своєї постанови від 31.03.2012 року №5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
(в редакції постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №7), вбачається, що
при застосуванні положення п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що в системному зв'язку із ч. 11
зазначеного Закону ця вимога
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямована на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту. У зв'язку
з цим та враховуючи, що ЦК не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку із пропущенням строку позовної
давності, при вирішенні таких спорів,
суди повинні враховувати положення ЦК
про позовну давність.

Тобто постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №7 попередні
роз'яснення п. 31 зазначеної постанови,
якими позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовувалася незалежно від
наявності заяви сторони у спорі,
відредаговано через ухвалення 20
листопада 2013 року Верховним Судом
України постанови у справі №6-126цс13.

Норми ч.ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України вказують
про застосування судом позовної
давності лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення ним
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач не була присутня в
судовому засіданні, клопотання про
застосування позовної давності не
подавала, тому в суду першої інстанції
не було підстав для відмови в позові за
пропуском цього матеріально-правового
строку.

Не з'явилася ОСОБА_1 і до суду
апеляційної інстанції, як і не просила
колегію суддів застосувати наслідки
пропуску позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 614 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

З урахуванням того, що відповідач не
заперечила проти існування кредитної
заборгованості у 1 021, 47 гривень, з яких:
заборгованість за кредитом становить
677, 02 гривень, заборгованість за
відсотками - 25, 57 гривень,
заборгованість за комісіями - 318, 88
гривень, будь-яких доказів про її
відсутність чи інший розмір не надала,
а судом їх не здобуто, тому позов ПАТ
"Дельта Банк" підлягає задоволенню.

Мотивами для скасування оскаржуваного
рішення і ухвалення нового згідно із п.
4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України понесені
і документально підтверджені витрати
позивача в зв'язку із розглядом справи -
243, 60 гривень судового збору за подання
позову та 121, 80 гривень судового збору
за подання апеляційної скарги
підлягають стягненню із відповідача на
користь особи, що їх понесла.

На підставі ст.ст. 1054, 1050, 526, 530, 599, 614 ЦК
України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Дельта Банк"
задовольнити.

Заочне рішення Костопільського
районного суду від 3 липня 2014 року
скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1, ідентифікаційний
податковий номер НОМЕР_1, на користь
Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк", рр 5710, МФО: 380236,
ідентифікаційний код за , 1
021 (одна тисяча двадцять один) гривень 47
копійок заборгованості за кредитним
договором та 365 (триста шістдесят п'ять)
гривень 40 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: