Кіровський районний суд міста Макіївки
№ 2/268/42/14
Справа №
268/192/13-ц Р і ш е н н я
і м е н е м У к р а ї н и
Кіровський районний суд міста
Макіївки Донецької області у складі:
суддя Ситенко А.І.
представника позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3
третьої особи Чулкова Р.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в місті Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору - управління
Держземагенства у м. Макіївці
Донецької області про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом та скасування
державного акту про право власності на
ОСОБА_5 звернулась до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_3, ОСОБА_2,
третя особа - управління
Держземагенства у м. Макіївці
Донецької області про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом та скасування
державного акту про право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6
У судовому засіданні представник
позивачів - ОСОБА_1 підтримала заявлені
ОСОБА_5 позовні вимоги, в обґрунтування
яких послалась на факти і обставини,
наведені у позовній заяві, та
зазначила, що позивач за договором
купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року
придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.
Право власності на нерухоме майно вона
зареєструвала 19 жовтня 2004 року у КП
«БТІ м. Макіївки». Після звернення до
управління держкомзему з приводу
оформлення прав на земельну ділянку, на
якій розташована нерухомість, їй стало
відомо про за даними земельного
кадастру, вказана земельна ділянка
належить ОСОБА_6 відповідно до
державного акту про право власності на
земельну ділянку від 17 квітня 2006 року,
виданого на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 29
листопада 2005 року після смерті його
В обґрунтування заявлених вимог
представник позивача послалась на
вимоги статті 377 ЦК України, в редакції,
яка діяла на момент укладення договору
та зазначила, що після придбання
нерухомого майна до позивача перейшло
право власності на частину земельної
ділянки під будівлею та частину
земельної ділянки, яка необхідна для її
Посилаючись на викладені
обставини, представник позивача ОСОБА_1
просить суд визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 29 листопада 2005 року та
скасувати державний акт про право
власності на земельну ділянку від 17
квітня 2006 року, видані на ім'я ОСОБА_6
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, належним
чином сповіщені про час та місце
розгляду справи, до судового засідання
не з'явились, причини неявки суду не
З пояснень, наданих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
судовому засіданні 19 березня 2014 року
вбачається, що заявлені ОСОБА_5 позовні
вимоги вони не визнають. Вважають, що
для переходу права власності на
земельну ділянку позивач повинна
укласти з ними - як спадкоємцями ОСОБА_6,
відповідний цивільно-правовий договір.
Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - управління
Держземагенства у м. Макіївці
Донецької області - Чулков Р.П., який діє
на підставі юридичної особи, вирішення
питання щодо позовних вимог ОСОБА_5
залишив на розсуд суду та пояснив, що
згідно земельно-кадастрових даних
земельна ділянка площею 0.0264 гектарів,
розташована за адресою: АДРЕСА_1
належить ОСОБА_6 Державний акт про
право власності був виданий останньому
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 29 листопада
Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши надані
докази, суд у межах заявлених позовних
вимог (стаття 11 ЦПК України) установив
Земельна ділянка площею 0.0264 гектарів
за адресою: АДРЕСА_1 належали на праві
власності померлій ОСОБА_7.
Право ОСОБА_7 на земельну ділянку
засвідчувалось державним актом про
право приватної власності на землю
серії ДН № 6915 від 16 вересня 1997 року,
виданого на підставі рішення виконкому
Макіївської міської ради від 06 серпня
1997 року № 425. Цільове призначення
вказаної ділянки - подальше
будівництво та обслуговування
індивідуального житлового будинку.
З інформації, наданої Третьою
макіївської державною нотаріальною
конторою вбачається, що 28 вересня 1993
року за реєстровим № 3188 був
посвідчений заповіт, який не
змінювався та не скасовувався, від
імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 на все
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.
03 червня 2004 року за заявою сина
спадкодавця - ОСОБА_6 Третьою
макіївською державною нотаріальною
конторою була відкрита спадкова справа
№ 253/2004.
Згідно ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб(спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належать
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
20 вересня 2004 року за реєстровим № 2046
ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право
на спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_7 у вигляді квартири за адресою:
Отримавши вказане свідоцтво, ОСОБА_6
розпорядився отриманою у спадок
Так, відповідно до копії договору
купівлі-продажу, посвідченого 27
вересня 2004 року нотаріусом Першої
макіївської державної нотаріальної
контори за реєстровим № 2-1631 ОСОБА_6
продав, а ОСОБА_5 придбала квартиру
АДРЕСА_1. Відповідно до умов вказаного
договору, його предметом зазначені:
двокімнатна квартира, яка складала 1/2
частину житлового будинку А-1, сарай -
В-1, гараж Г-1 та огорожа -1.
Згідно з витягом комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації м. Макіївка», позивач 19
жовтня 2004 року здійснила державну
реєстрацію свого права на нерухоме
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на земельну ділянку за
вказаною вище адресою ОСОБА_6 отримав 29
листопада 2005 року, реєстровий № 2079. На
підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_6 17
квітня 2006 року отримав державний акт
про право власності на земельну
ділянку серії ЯБ № 479242. За вказаним
актом у власність спадкоємця перейшла
земельна ділянка площею 0.0264 гектарів,
її цільове призначення зазначено як
«індивідуальне житлове будівництво».
Відповідно до копії свідоцтва про
смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
про що Советським відділом реєстрації
актів цивільного стану Макіївського
міського управління юстиції зроблено
відповідний актовий запис № 75.
За інформацією Другої макіївської
державної нотаріальної контори
спадщину після смерті ОСОБА_6 у 2008 році
прийняли відповідачі, шляхом отримання
відповідних свідоцтв.
Заперечуючи проти позовних вимог
ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказують на те,
що позивач не має правових підстав
володіти спірною земельною ділянкою та
повинна укласти з ними договір
Вирішуючи вказаний спір, суд виходить з
Відповідно до статті 1225 ЦК України
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців за
загальними правилами спадкування (зі
збереженням її цільового призначення)
при підтверджені цього права
спадкодавця державним актом на право
власності на землю або іншим
правовстановлюючим документом. До
спадкоємців житлового будинку, інших
будівель та споруд переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, яка
необхідна для їх обслуговування, якщо
інший її розмір не визначений
Пленум Верховного Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у пункті 10 постанови від 30 травня
2008 року № 7 «Про практику у справах про
спадкування» роз'яснив, що правило
статті 1225 ЦК про те, що при переході до
спадкоємців права власності на
житловий будинок, інші будівлі та
споруди до них переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, і у розмірах, який
необхідний для їх обслуговування, якщо
інший її розмір не визначений
заповітом, необхідно розуміти так, що
така ділянка переходить у власність
або користування спадкоємців, якщо її
було надано в установленому порядку, в
межах, визначених при наданні, за умови,
що спадкодавець не складав заповіту
щодо розпорядження земельною ділянкою,
належною йому на праві власності.
У разі коли спадкодавець заповів всю
земельну ділянку або її частину іншим
особам, які не успадкували нерухоме
майно, то спадкоємці мають право на
земельну ділянку, на якій розміщено
нерухоме майно та на частину ділянки,
яка є необхідною для його
обслуговування, незалежно від змісту
З урахуванням викладеного,
законодавець нерозривно пов'язує
об'єкти нерухомості і земельну ділянку,
на якій вони розміщені та яка є
необхідною для їх обслуговування.
Відповідно до норм частини 5 статті 1268
ЦК України незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу її відкриття та
згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК
України відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.
Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте, нормами цієї
статті, так само як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у виді втрати права на
За таких обставин, через оформлення
ОСОБА_6 спадкових прав на нерухомість
та землю у різні проміжки часу, після
отримання ним 20 вересня 2004 року
свідоцтва про право на спадщину,
відповідно до вимог статті 1225 ЦК
України у його власність фактично
перейшла квартира та частина земельної
ділянки, на якій вона розташована та
яка є необхідною для її обслуговування.
Такий перехід права власності
відповідає встановленому законом
принципу нерозривності землі та
нерухомості та зберігає цільове
призначення земельної ділянки,
зазначене як індивідуальне житлове
Але, під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_6, успадкувавши
нерухомість, розпорядився нею на
власний розсуд, а право на земельну
ділянку, на якій розміщено вказане
нерухоме майно залишив за собою,
отримавши відповідне свідоцтво про
право на спадщину, а згодом - і
державний акт про право приватної
Відповідно до статті 377 Цивільного
кодексу України, введеного в дію 1 січня
2004 року (в редакції, що діяла на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу), до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не
визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
На необхідність застосування до
спірних правовідносин вказаної норми
цивільного законодавства вказують і
роз'яснення, надані Пленумом
Верховного Суду України у постанові №
7 від 16 квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ». Так, відповідно до підпункту
«ґ» пункту 18 вказаної постанови до
особи, яка придбала житловий будинок,
будівлю або споруду після 31 грудня 2003
р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу
внесення змін до статті 120 ЗК Законом
України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і
згідно зі статтею 120 ЗК, переходило
право власності на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення, у розмірах,
встановлених договором; а якщо
договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
необхідна для її обслуговування.
Зі змісту договору купівлі-продажу
квартири від 27 вересня 2004 року
вбачається, що розмір земельної
ділянки при відчужені житла визначений
За приписами статті 377 ЦК України
необхідною умовою переходу права
власності на земельну ділянку в даному
випадку є наявність такого права у
Що стосується наявності права у
відчужувача, то судом було встановлено,
що під час спадкування прав на
нерухомість до ОСОБА_6 фактично
перейшло і право власності на частину
земельної ділянки, на якій розташована
ця нерухомість та яка є необхідною для
її обслуговування. З урахуванням
викладених обставин, така необхідна за
ст. 377 ЦК України умова переходу права
власності, як наявність такого права у
відчужувача, при укладені договору
купівлі-продажу була дотримана.
На підставі зазначеного, до ОСОБА_5 за
договором купівлі-продажу від 27
вересня 2004 року перейшло право
власності на частину земельної
ділянки, яка зайнята 1/2 частиною
житлового будинку А-1 та належними до
неї будівлями і спорудами, та на
частину земельної ділянки, яка є
необхідною для обслуговування
зазначеної нерухомості.
Але, під час видачі ОСОБА_6 29 листопада
2005 року свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на всю земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, державним нотаріусом
не було враховано, що на той час
нерухоме майно, яке розміщено на ній
належить на підставі договору
купівлі-продажу від 27 вересня 2004 року
іншій особі - позивачу ОСОБА_5
Незважаючи на перебування квартири та
належних до неї будівель у власності
іншої особи з 27 вересня 2004 року, більш
ніж через рік, а саме - 29 листопада 2005
року, ОСОБА_6 отримав свідоцтво про
право на спадщину, відповідно до якого
оформив у власність всю земельну
ділянку, у тому числі, розміщену під
нерухомим майном і необхідну для його
обслуговування, та яка на той момент
вже була відчужена позивачу ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу.
Частиною 1 статті 1301 ЦК України
встановлено, що свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року
№ 7 «Про практику у справах про
спадкування» відповідно до статті 1301
ЦК свідоцтво про право на спадщину може
бути визнано недійсним не лише тоді,
коли особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, але й за інших
підстав, встановлених законом. Іншими
підставами можуть бути: визнання
заповіту недійсним, визнання відмови
від спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

В даному випадку, зволікання з боку
ОСОБА_6 з виконанням обов'язку,
передбаченого статтею 1297 ЦК України, а
саме - отриманням свідоцтва про право
на спадщину на земельну ділянку,
призвело до видачі свідоцтва, яке
порушує права ОСОБА_5 як власника
нерухомого майна.

На теперішній час спадкоємці ОСОБА_6 не
визнають право позивача на спірну
земельну ділянку, тому право ОСОБА_5 як
власника майна відповідно до вимог
частини 1 статті 392 ЦК України підлягає
судовому захисту.

Проаналізувавши встановлені фактичні
обставини по справі, оцінивши надані
сторонами в порядку положень статті 60
ЦПК України докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку про задоволення
позову, шляхом визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, посвідченого державним
нотаріусом третьої Макіївської
державної нотаріальної контори 29
листопада 2005 року та зареєстрованому у
реєстрі за № 2079 і як наслідок - виданого
на його підставі - державного акту про
право власності на земельну ділянку
серії ЯБ № 479242 від 17 квітня 2006 року.

На підставі вищевикладеного,
керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 212, 213-215
Цивільного процесуального кодексу
України, статтями 377, 392, 1225, 1301
Цивільного кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право
ОСОБА_6 на спадщину за заповітом на
земельну ділянку площею 0.0264 гектарів,
за адресою: АДРЕСА_1, посвідчене
державним нотаріусом третьої
Макіївської державної нотаріальної
контори 29 листопада 2005 року та
зареєстроване у реєстрі за № 2079.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯБ № 479242 від 17 квітня 2006 року про право
власності на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_6 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом № 2079 від 29
листопада 2005 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Кіровський районний суд
міста Макіївки протягом десяти днів з
дня його проголошення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
А.І.Ситенко