АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
-----------------------------------------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва у складі

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києва цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30
вересня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,
визнання дій неправомірними,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,

встановила:

у квітні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про позбавлення
відповідача права користування ј
частиною квартири та виселення його з
квартири АДРЕСА_1, про зобов'язання
відповідача відшкодувати матеріальні
та моральні збитки та про визнання його
дій неправомірними.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач посилалася на незаконність
рішення Алуштинського міського суду
від 22 лютого 2012р. про вселення
відповідача у квартиру, що частка, яка
належить відповідачу, не виділена у
натурі, користуватися своєю часткою
він не може, тому повинен бути
позбавлений права на користування нею.

Також позивач стверджувала, що
відповідач не несе витрат по утриманню
майна, чим їй завдана матеріальна та
моральна шкода.

Рішенням Алуштинського міського
суду Автономної Республіки Крим від 30
вересня 2013р. у задоволенні позову
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про день та час розгляду
апеляційної скарги (с.с.240-241), у судове
засідання не з'явилися, причини неявки
не повідомили, клопотання про
перенесення засідання не подали, тому
колегія суддів відповідно до положень
ст. 305 ЦПК України провела судовий
розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, вивчивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає, що вона задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
позивач є власником ѕ частин квартири
АДРЕСА_1, відповідачу належить ј
частина

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/9455/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Ізотенко Д.О.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.квартири.

- 2 -

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх безпідставності та
необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Рішенням Алуштинського міського
суду від 22 лютого 2012р. відповідача
вселено у квартиру АДРЕСА_1 та
заборонено позивачу чинити
відповідачу перешкоди у користуванні
його частиною у квартирі.

Вказане рішення набрало
законної сили і є обов'язковим до
виконання.

Вимоги про скасування акту
індивідуальної дії, як називає позивач
вищезазначене рішення суду, є
неправомірними, так як діючим
процесуальним законодавством
встановлений порядок оскарження
рішення суду, яким не передбачена
можливість скасування рішення суду у
порядку розгляду іншої справи.

Підстави для припинення права
власності визначені статтею 346 ЦК
України. Вказана норма не передбачає
можливості припинити право власності у
разі неможливості користуватися своєю
власністю, як того вимагає позивач.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України
передбачено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном па власний розсуд, тому
відповідач має право на користування
своєю частиною власності у спірній
квартирі, що було підтверджено рішення
суду від 22 лютого 2012р.

Доводи апелянта про те, що
вселення відповідача у квартиру
порушує її права та права членів її
сім'ї не ґрунтуються на нормах
матеріального права.

Також безпідставними вважає
колегія суддів доводи апелянта про те,
що відповідач має право на
користування своєю частиною у квартирі
тільки у разі виділу її у натурі, а у
разі неможливості такого виділу,
зобов'язаний її продати, так як це
суперечить нормам матеріального права.

Статтями 358 та 364 ЦК України
передбачено право, а не обов'язок,
співвласника порушувати питання про
виділ його частини спільного майна у
натурі, та не зобов'язують здійснити
продаж своєї частки.

Підстави припинення права на
частку у спільному майні за вимогою
інших співвласників визначені статтею
365 ЦК України, проте, позивачем такі
позовні вимоги не заявлені та
попередньо не внесена на депозитний
рахунок суду вартість цієї частки.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог про
позбавлення відповідача права
користування ј частиною спірної
квартири та виселення його з квартири
АДРЕСА_1

Доводи апелянта про те, що її
право на вищезазначені вимоги
передбачено ст. 41 Конституції України,
колега суддів вважає надуманими, так як
зазначена норма визначає права
власників майна, а відповідач також є
співвласником спірної квартири.

Заявляючи вимоги про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, позивач не визначила
їх розмір та не надала докази у
підтвердження завдання їй
матеріальної та моральної шкоди.

Статтею 322 ЦК України визначено,
що власник зобов'язаний утримувати
майно, що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідачем суду надані докази,
абонентські книжки та квитанції, які
підтверджують, що він несе витрати по
утриманню частки майна, яка належить
йому на праві власності, тому суд
першої інстанції прийшов до
правомірного висновку про відсутність
законних підстав для задоволення
позовних вимог про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

Твердження апелянта про незаконність
доказів і недостовірність інформації в
них, а саме абонентських книжок з
оплати комунальних послуг та
відповідних до них квитанцій, наданих
відповідачем, не підтверджені
належними доказами, тому колегія
суддів вважає їх необґрунтованими.

- 3 -

Також апелянтом не надано доказів у
підтвердження зловживання
відповідачем своїм

правом власності та незаконного
використання недостовірної інформації
на основі використання конфіденційної
інформації на шкоду правам та
інтересам позивача та її членів родини.

Посилання апелянта на те, що судом не
була розглянута її позовна заява від 26
березня 2013р., колегія суддів вважає
безпідставними, так як ухвалою судді
від 26 квітня 2013р. вказана позовна заява
була повернута позивачу, а судом
розглядалася її позовна заява,
датована 16 квітня 2013р., в тій частині, по
якій було відкрито провадження ухвалою
судді від 26 квітня 2013р.

Вимоги апелянта про визнання
зловживання адвокатом ОСОБА_5 своєю
службовою владою та службовими
обов'язками по збору та використанню
недостовірної інформації, складанні та
отриманні незаконним шляхом
підроблених доказів на підставі
використання конфіденційної
інформації ОСОБА_1 у збиток правам та
інтересам позивача, на підставі яких
було ухвалено рішення суду, та про
ухвалення рішення про
відповідальність адвоката ОСОБА_5 за
ст. 32,68 Конституції України, ст. 364, 366-367,
383-384 ККУ і ст. 16, 23, 1166-1167, 1172 ЦК, заявлені
без дотримання вимог ст. 303 ЦПК України,
тому не підлягають розгляду колегією
суддів.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Відповідно до положень ст. 12 Закону
України «Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» та роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, колегія суддів визначає, що дана
справа підлягає зберіганню у
Дніпровському районному суді м. Києва.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 30
вересня 2013 року залишити без змін.

Передати справу на зберігання до
Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді