У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на Ѕ частини житлового
будинку, земельної ділянки, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Генічеського районного суду
Херсонської області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 16 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що за
період шлюбу з ОСОБА_5 31 серпня 2005 року
ними була придбана земельна ділянка по
АДРЕСА_1, на якій побудовано житловий
будинок. На підставі
рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 18
листопада 2008 року ОСОБА_5 переоформила
право власності на вказане нерухоме
майно на ОСОБА_6

Оскільки вказане рішення суду 04 лютого
2013 року скасовано апеляційним судом,
відповідачі не визнають право
власності позивача на Ѕ частини
земельної ділянки і житлового будинку,
просив визнати за ним право власності
на Ѕ частини житлового будинку,
земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 06
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 16 грудня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанцій та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що з 26 лютого 1999
року до 13 травня 2009 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 перебували у шлюбі (а.с. 8, 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 31 серпня 2005 року ОСОБА_5 придбала
земельну ділянку площею 0,07 га по
АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області

від 18 листопада 2008 року визнано за
ОСОБА_6 право власності на житловий
будинок літ. «А», площею 84,6 кв. м, та
земельну ділянку площею 0,07 га,
кадастровий № :21:014:0005,
реєстраційний

№ 500, що розташовані по АДРЕСА_1
(а.с. 167). Вказане рішення суду скасовано
рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 04 лютого 2013
року, у задоволенні позову ОСОБА_6
відмовлено (а.с. 155).

На підставі рішення суду від 18
листопада 2008 року в реєстр права
власності на нерухоме майно внесено
відомості 13 травня 2009 року про право
власності ОСОБА_6 на нерухоме майно -
будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (у
редакції від 2005 року) право власності
та право постійного користування на
земельну ділянку виникало після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчувалося державним актом.

Оскільки державний акт на право
власності на земельну ділянку, набуту
за договором купівлі-продажу від 31
серпня 2005 року площею 0,07 га ОСОБА_5 не
отримувала, державна реєстрація за нею
такого права не відбулась, тому таке
майно не може виступати об'єктом права
спільної власності подружжя за ст. 60−?61
СК України.

Крім того, за час шлюбу подружжям
ОСОБА_4 житловий будинок не добудовано,
до експлуатації він не здавався, тому
не може бути об'єктом визнання права
спільної сумісної власності за судовим
рішенням, а закінчений будівництвом
житловий будинок зареєстровано за

ОСОБА_6 шляхом реєстрації 16 липня 2013
року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Херсонській області декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
якому рішенням сільської ради
присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 170−?173).

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, правильно дійшов
висновку про неможливість поділу
даного майна між сторонами, оскільки
вказана земельна ділянка та житловий
будинок не є об'єктами спільної
сумісної власності.

Суди обґрунтовано відмовили у позові.
Доводи касаційної скарги на
правильність висновків суду не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалені з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 06
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області
від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євграфова Є.П.,
Журавель В.І.