Справа № 342/673/14-ц
Провадження № 2/342/420/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Городенка

Городенківський районний суд
Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Гайдича Р.М.

секретаря Григорів Т.І.

з участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
честі та гідності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про
захист честі та гідності, мотивуючи
свої вимоги тим, що відповідачка по
справі є її сусідою, яка на протязі
п'яти років її безпричинно ображає,
висловлюється в її адресу нецензурними
словами та розповсюджує про неї
неправдиву інформацію. 16.05.2014 року
безпричинно її ображала на вулиці, а
саме висловлювала в її адресу
нецензурні слова, що принижували її
честь та гідність.

В судовому засіданні позивачка свої
позовні вимоги підтримала, просила їх
задовольнити в повному обсязі,
зобов'язати відповідачку вибачитись
перед нею за приниження честі та
гідності.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала. Пояснила, що
дії, вказані у позовній заяві не
відповідають дійсності і, що то не вона
ображає позивачку, а саме позивачка,
яка є значно молодшою від неї, ображає
її. Пояснила, що між ними постійно
виникають конфлікти через те, що
позивач випускає курей які йдуть на її
город, а вона ніколи сама не чіпає
позивачку. Просила у задоволенні
позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивача,
відповідача, допитавши свідків,
вивчивши письмові матеріали справи,
суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживають
в сусідніх господарствах АДРЕСА_1.

В них виникають час від часу
конфлікти, як між сусідами, з приводу
ведення ними господарства, зокрема з
того приводу, що кури позивача заходять
в город відповідача.

Дані твердження підтверджуються крім
пояснень сторін і показаннями свідками
ОСОБА_3, що являється сусідкою сторін і
перебуває з ними обома в приязних
стосунках. Яка ствердила, що чула два
рази як між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були
сварки з приводу курей.

Також зазначила, що ОСОБА_2 тільки
кричала на ОСОБА_1 щоб та забрала свої
кури, без нецензурних слів, а ОСОБА_1
кричала у відповідь нецензурні слова.

Покази свідків ОСОБА_4 - рідної сестри
позивача, ОСОБА_5 - батька позивача,
ОСОБА_6 - куми позивача, допитаних у
судовому засіданні судом до уваги не
приймаються, оскільки вони є родичами
позивачки, а тому є особами,
заінтересованими у розгляді справи,
так само як і покази свідка ОСОБА_7, яка
являється дочкою відповідачки.

В поясненях своїх позовних вимогах
ОСОБА_1 вказує про те, що протягом
останніх п'яти років відповідачка
стала висловлювати претензії до неї з
приводу ведення нею господарства, а
саме, що вона випускає курей в город
відповідача, поширює неправдиву
інформацію про її особисте життя,
ображає її нецензурними словами які
принижують її честь та гідність як
людини, погрожувала їй фізичною
розправою. І з приводу її непристойної
поведінки вона навіть зверталась в
сільську раду та у міліцію, але це на
неї не впливає.

Статтею 270 ЦК України передбачено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа має право на життя, право
на охорону здоров'я, право на безпечне
для життя і здоров'я довкілля, право на
свободу та особисту недоторканність,
право на недоторканність особистого і
сімейного життя, право на повагу до
гідності та честі, право на таємницю
листування, телефонних розмов,
телеграфної та іншої кореспонденції,
право на недоторканність житла, право
на вільний вибір місця проживання та на
свободу пересування, право на свободу
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості.

Цим Кодексом та іншим законом можуть
бути передбачені й інші особисті
немайнові права фізичної особи.
Перелік особистих немайнових прав,які
встановлені Конституцією,цим Кодексом
та іншим законом, не є вичерпним.

Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Спростування недостовірної
інформації здійснюється особою, яка
поширила інформацію.

Спростування недостовірної
інформації здійснюється у такий же
спосіб, у який вона була поширена.

Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до ст. 68
Конституції України, кожен зобовязаний
неухильно додержуватися Конституції
та Законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Права на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обовязок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У звязку з чим ст. 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сімї. Ніхто не може зазнавати втручання
в його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією.
Не допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
№ 1 "Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи",
відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи
юридична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати
такі відмінності: а) при спростуванні
поширена інформація визнається
недостовірною, а при реалізації права
на відповідь - особа має право на
висвітлення власної точки зору щодо
поширеної інформації та обставин
порушення особистого немайнового
права без визнання її недостовірною;
б) спростовує недостовірну інформацію
особа, яка її поширила, а відповідь дає
особа, стосовно якої поширено
інформацію.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних обєктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
повязується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
грунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконання нею трудових, службових,
громадських чи інших обовязків. Під
діловою репутацією юридичної особи, в
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Як зазначено у п.15 вказаної вище
Постанови Пленуму, при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення у мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із частиною третьою статті 277
ЦК негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Згідно із положеннями статті 277 ЦК і
статті 10 ЦПК обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Відповідно до п. 20 вищевказаної
Постанови Пленуму, з огляду на
положення статті 32 Конституції України
судам належить розрізняти справи про
захист гідності, честі чи ділової
репутації шляхом спростування
недостовірної інформації (права на
відповідь) від справ про захист інших
особистих немайнових прав, зокрема,
перелічених у статті 270 ЦК, порушених у
зв'язку з поширенням про особу
інформації, недоторканість якої
спеціально охороняється Конституцією
та законами України і поширення якої
може завдати моральну шкоду навіть у
випадку, якщо ця інформація відповідає
дійсності і не порочить гідність, честь
чи ділову репутацію. Тобто, якщо
інформація, яка порушує особисті
немайнові права особи, є достовірною,
вимоги про її спростування не можуть
бути задоволені.

Встановивши при вирішенні таких
спорів факт поширення інформації про
приватне життя позивача, що відповідає
дійсності та не порочить його гідність,
честь чи ділову репутацію, а також факт
відсутності згоди позивача на
поширення цієї інформації, суд повинен
захистити його право на таємницю
приватного життя та може зобов'язати
відповідача відшкодувати моральну
шкоду.

Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1,4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Тобто, сторони мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аналізуючи позовні вимоги ОСОБА_1 у
сукупності з наданими доказами в
світлі наведених вище правових норм,
суд приходить до висновку, що позивачем
не доведено, що внаслідок виникнення
конфліктів між ними з приводу ведення
господарства, було порушено особисті
немайнові права позивачки, а також не
доведено, що вказана інформація, якою
вони взаємно обмінювались є поширенням
недостовірної інформації, яка принижує
честь і гідність позивача.

З урахуванням викладеного та вимог
діючого законодавства суд вважає, що
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про зобов'язання вибачитися
задоволенню не підлягають, оскільки є
безпідставними та необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись
ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про захист честі та гідності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Івано-Франківської області
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційного скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Гайдич Р.М.