У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності та
зменшення частки у власності за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Донецької області
від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що засновниками ТОВ «Фірма
«Райдуга» були ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
03 березня 2001 року на загальних зборах
товариства ОСОБА_5 була виключена зі
складу учасників товариства. 24 травня
2001 року позивач був введений до складу
засновників ТОВ «Фірма «Райдуга». При
розподілі часток у Статутному фонді
учасників товариства ОСОБА_6 передала 28
травня 2001 року йому свою частку - та
разом з ОСОБА_4 прийняла на себе
зобов'язання сплатити частку ОСОБА_5,
але ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_4 не виплатили
ОСОБА_5 її частку у розмірі по 336 грн.
47 коп. кожна, тому, позивач
самостійно перерахував їй вартість її
частки, яка прийняла ці гроші і на
протязі 12 років не заявляла ніяких
вимог, що свідчить про її волю на продаж
йому своєї частки. ОСОБА_4, у свою чергу,
на протязі 12 років не повернула
позивачеві виплачені ОСОБА_5 гроші.
Крім того, з 2001 року до
теперішнього часу ОСОБА_4 своєю часткою
магазину не користувалася, оренду не
платила, він сам користувався усім
магазином, зробив його ремонт на суму 93
912 грн. Витрати на ремонт ОСОБА_4 йому не
відшкодувала. У зв'язку з цими
обставинами вважає, що йому має
належати не 12 частка
приміщення магазину, а 23 частки, а доля
ОСОБА_4 повинна бути зменшена з 12 до 13
частки, про що і просив постановити
рішення та стягнути з відповідачки на
його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 26 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання
права власності на 23 частки, за ОСОБА_4 -
на 13 частку магазину, про припинення
права власності ОСОБА_4 на 13 частку
магазину, визнання за ОСОБА_3 права
власності на весь магазин, про
стягнення з нього на користь ОСОБА_4
вартості 13 частки магазину та
стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача
вартості покращень, проведених у
магазині, залишені без розгляду.

Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 13 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3
частки нежитлової будівлі магазину,
розташованого по АДРЕСА_1,
який складається з двох торгових залів
(14,60 кв.м та 35,70 кв.м), підсобного
приміщення (3,10 кв.м), кабінету (6,20 кв.м),
миїчної (6,80 кв.м), туалету (1,20
кв.м), а всього загальною площею 85,5 кв.м.
Зменшено право власності ОСОБА_4 з 1/2 до
1/3 частини цього приміщення. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові
витрати у сумі 5 490 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 18 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову. Вирішено питання
судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що після передачі
ОСОБА_6 своєї частки ОСОБА_3, останній
став власником частки магазину і,
відповідно, мав разом із ОСОБА_4
зобов'язання перед колишнім
засновником ОСОБА_5 про виплату
належної їй частки у майні. Але,
оскільки ОСОБА_4 відмовилася
від цього, ОСОБА_3 самостійно сплатив
ОСОБА_5 вартість її частки, яка
складала на той момент 672 грн. 94 коп.
Вказана сума прийнята ОСОБА_5, що
свідчить про продаж нею своєї частки у
статутному фонді. Крім того, з 2001 року
ОСОБА_4 своєю часткою магазину не
користувалася, оренду не платила,
позивач сам користувався цим
магазином, зробив його ремонт на
загальну суму 93 912 грн., його витрати на
ремонт ОСОБА_4 не відшкодувала. Тому
позивачу має належати не Ѕ
частка приміщення магазину, а 2/3 його
частки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що питання
перерозподілу долі ОСОБА_6 та
збільшення долі ОСОБА_8 загальними
зборами ТОВ «Фірма «Райдуга» не
вирішувалося. ОСОБА_3 самостійно, без
рішення загальних зборів, перерахував
грошові кошти ОСОБА_5, тобто з
порушенням порядку виплати вартості
майна при виході з товариства його
учасника. Крім того, договору на
проведення ремонтних робіт у спірному
приміщенні між сторонами, як
співвласниками магазину, не
укладалося, тому частка ОСОБА_4 не може
бути зменшена.

Такі висновки апеляційного суду
відповідають вимогам закону та
ґрунтуються на матеріалах справи.

Судами встановлено, що розпорядженням
голови Волноваської районної ради №
432-р від 25 жовтня 1995 року було
зареєстровано ТОВ «Фірма «Райдуга» (а.
с. 12), яке згідно зі Статутом мало вісім
засновників, у тому числі, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_9 (а. с. 13-29).

01 листопада 1995 року до статутного фонду
вказаного товариства був переданий
магазин НОМЕР_1, розташований по
АДРЕСА_1, директором якого з 20 серпня 1997
року був ОСОБА_3

Станом на 2001 рік засновниками
товариства залишилися ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ОСОБА_4

Згідно з протоколом загальних зборів
засновників ТОВ «Фірма «Райдуга» від 03
березня 2001 року зі складу засновників
була виключена ОСОБА_5, з виплатою їй
частки у статному фонді у грошовому
еквіваленті (а. с. 35-36).

Відповідно до зареєстрованих
доповнень і змін до Статуту ТОВ «Фірма
«Райдуга» від 14 травня 2001 року
засновниками ТОВ стали ОСОБА_4 і ОСОБА_9
з рівними частками внесків - по 50% кожна
(а. с. 37-38).

Протоколом загальних зборів
засновників вказаного товариства від
27 березня 2001 року вирішено
розподілити частку ОСОБА_5 у статутному
фонді в розмірі 12,14% або 672 грн. 94 коп. між
засновниками у рівних частках - по 60,7%,
що становить по 336 грн. 47 коп., внаслідок
чого частки засновників стали
складати: ОСОБА_4 - 18,22%, або 1 010 грн. 14
коп.; ОСОБА_6 - 18,05%, або 1 006 грн. 13 коп. (а. с.
39).

24 травня 2001 року на загальних зборах
засновників товариства за заявою
ОСОБА_6 прийнято рішення про передачу
її частки у статутному фонді у розмірі
50% ОСОБА_3, який на той момент був
директором вказаного товариства, та
введення його у склад засновників
замість ОСОБА_6 (а. с. 43-48). На підставі
вказаного рішення були внесені зміни у
Статут товариства, згідно з якими
засновниками товариства стали ОСОБА_4
та ОСОБА_3 з рівними частками у
статутному фонді - по 50% ( а. с. 43-48).

21 червня 2001 року ТОВ «Фірма «Райдуга»
було прийнято рішення про ліквідацію
товариства, створена ліквідаційна
комісія у складі голови комісії
ОСОБА_3, члена комісії ОСОБА_4 і
складений ліквідаційний баланс,
відповідно до якого на балансі
товариства значилися приміщення
магазину НОМЕР_1 і касовий апарат.

На підставі розпорядження голови
райдержадміністрації № 390 від 10 липня
2001 року скасована державна реєстрації
ТОВ «Фірма «Райдуга», що підтверджено
витягом з Єдиного державного реєстру
підприємств і організацій України
(а. с. 49-59).

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони по справі були учасниками ТОВ
«Фірма «Райдуга», яке було ліквідоване
на підставі розпорядження голови
райдержадміністрації № 390 від 10 липня
2001 року, що підтверджено витягом з
Єдиного державного реєстру
підприємств і організацій України (а. с.
49-59). Між сторонами виник спір щодо
права власності на майно, яке входило
до статутного фонду товариства.

Відповідно до ст. ст. 54 Закону України
«Про господарські товариства»
від 19 вересня 1991 року (з наступними
змінами і доповненнями) учасник, який
виходить із товариства з обмеженою
відповідальністю, має право одержати
вартість частини майна, пропорційну
його частці у статутному фонді. Порядок
і спосіб визначення вартості частини
майна, що пропорційна частці учасника у
статутному фонді, а також порядок і
строки виплати встановлюються
статутом і законом.

Статутом ТОВ «Фірма «Райдуга»
передбачено, що усі питання, пов'язані з
виходом учасника із товариства, у тому
числі, з визначенням розміру
компенсації, способу та порядку її
здійснення, строків виплати
вирішуються на основі домовленості між
товариством та учасником на підставі
рішення загальних зборів.

Судом встановлено, що після виходу
ОСОБА_5 за складу засновників
товариства, питання щодо збільшення
частки ОСОБА_3 загальними зборами ТОВ
«Фірма «Райдуга» не вирішувалося.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов вірного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_5

Суд також вірно вважав безпідставним
позовні вимоги ОСОБА_3 про зменшення
частки ОСОБА_4 у праві власності на
приміщення магазину у зв'язку із
проведенням позивачем ремонту за
власні кошти, оскільки всупереч вимог
ст. ст. 360, 1134 ЦК України позивач не довів
наявність між ними згоди щодо
проведення цього ремонту.

Враховуючи наведене, судова колегія
дійшла висновку, що рішення суду
апеляційної інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводами
касаційної скарги не спростовується,
тому підстав для його зміни чи
скасування не має.

Керуючись ст. ст. 333, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 18 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко