Номер провадження: 22-ц/785/6124/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 12 травня 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
витребування майна із чужого
володіння, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог - ОСОБА_6 та ОСОБА_3,

встановила:

18 липня 2012 року позивач ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1, укладеного 21.07.2008 р. між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, частково недійсним, визнання
за нею права власності на вказану
частку квартири із припиненням права
власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що, що вона
була власником 1/2 частки вказаної
квартири, а її донька ОСОБА_3 є
власником іншої 1/2 частки квартири.
29.12.2004 р. за договором дарування № 7102
вона подарувала ОСОБА_3 свою частку
вказаної квартири, хоча при відчужені
квартири мала на меті отримати взамін
догляд за собою та надання необхідної
допомоги.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 02.11.2007 року її
позовні вимоги до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1 недійсним були задоволені.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17.01.2008 року вказане рішення
суду першої інстанції скасовано, у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від
26.11.2008 року рішення апеляційного суду
Одеської області від 17.01.2008 року
скасовано, рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 02.11.2007 року про задоволення
позовних вимог до ОСОБА_3 було залишено
без змін.

Таким чином позивач зазначала, що вона
є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1
(далі - 1/2 частка спірної квартири) на
підставі рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 02.11.2007 року.

Однак, всупереч цьому її донька ОСОБА_3
21.07.2008 року без її відома та згоди
продала ОСОБА_4 її частку вказаної
квартири.

У зв'язку з цим, до початку розгляду
справи по суті представник позивача
змінив підстави позову та остаточно
просив суд витребувати із володіння
відповідача ОСОБА_4 1/2 ідеальної частки
спірної квартири (а.с.117,118, 173-175, 187-190, 213).

Ухвалами Ізмаїльського міськрайонного
суду від 24.09.2013 року та від 22.01.2014 року по
справі за вказаним позовом залучені
треті особи, які не заявляють
самостійні вимоги щодо предмета позову
- ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.151, 213).

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
зазначила, що про продаж ОСОБА_3
належної їй 1/2 частки спірної квартири
позивач дізналась 06.02.2012 року - після
ознайомлення із документами, що
містяться в МБТІ, на підставі чого
вважає, що строк позовної давності
звернення із даним позовом нею не
пропущено.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні обставини справи
визнав частково заперечував проти
задоволення позовних вимог. Зазначив,
що угода від 21.07.2008 р. між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 була укладена законно, оскільки
на той час не було ніяких перешкод для
реалізації ОСОБА_3 свого права
власника, зокрема, щодо розпорядження
майном.

Крім того, ухвалою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.05.2008 року було знято арешт на
спірну 1/2 частки спірної квартири,
накладений ухвалою суду від 03.05.2007 року,
у зв'язку з чим ОСОБА_4 є законним її
власником.

Заперечуючи проти позовних вимог,
ОСОБА_4 вважав, що позивачем пропущено
строк позовної давності звернення до
суду із даним позовом.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета позову ОСОБА_3,
обставини справи визнала частково, у
задоволенні позовних вимог просила
відмовити, посилаючись на те, що
ОСОБА_4 є добросовісним набувачем.

Крім того, також вважала, що до спірних
правовідносин необхідно застосувати
строк позовної давності, оскільки
після постановлення Верховним Судом
України судового рішення, позивач мала
поновити своє право, тобто
зареєструвати право власності в МБТІ,
крім того, могла і зобов'язана була
знати, що договір купівлі-продажу 21.07.2008
р. мав місце (а.с.58-62, 139).

Третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином
(а.с.220).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 12 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_5 були
задоволені у повному обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4
ставлять питання про скасування
вищевказаного судового рішення та
ухвалення нового рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду було ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

До суду апеляційної інстанції особи,
які беруть участь у справі, не
з'явились, будучи належним чином
повідомленими про час і місце судового
засідання, у зв'язку з чим колегія
суддів розглянула справу у відсутність
осіб, без здійснення фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, як того вимагає ч. 2 ст. 197 ЦПРК
України.

При цьому відповідач ОСОБА_4 був двічі
належним чином повідомленим про час і
місце судового засідання, в порядку,
передбаченому абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК
України, оскільки за зареєстрованим
місцем проживання АДРЕСА_2 не проживає
(а.с. 247-249, 270-274).

Крім того, про час і місце судового
засідання двічі був належним чином
повідомлений представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_7, а тому у відповідності до ч. 5 ст.
76 ЦПК України ОСОБА_4 також вважається
належним чином повідомленим про час і
місце судового засідання (а.с.239, 263).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційних скарг,
заперечень проти них, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційних
скарг, виходячи з наступних підстав.

Як було зазначено вище, рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 02.11.2007 року були
задоволені її позовні вимоги ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
1/2 частки спірної квартири недійсним.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17.01.2008 року вказане рішення
суду першої інстанції було скасовано і
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
було відмовлено.

Однак, ухвалою Верховного Суду України
від 26.11.2008 року вищевказане рішення
апеляційного суду Одеської області від
17.01.2008 року скасовано, рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 02.11.2007 року про
задоволення позовних вимог ОСОБА_5
до ОСОБА_3 - залишено без змін.

З підстав викладеного та на підставі
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 02.11.2007 року
ОСОБА_5 є власником 1/2 частки спірної
квартири.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи донька позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_3
21.07.2008 року без її відома та згоди
продала ОСОБА_4 її 1/2 частку спірної
квартири, яка відповідно до іпотечного
договору, укладеного 29.01.2009 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6, є предметом іпотеки
(а.с.10, 145-148).

У відповідності до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути відновлення
становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача у разі, якщо майно: 1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

При цьому, слід зазначити, що за змістом
цієї норми закону майно, яке вибуло з
володіння власника на підставі рішення
суду, ухваленого щодо цього майна, але в
подальшому скасованого, вважається
таким, що вибуло з володіння власника
поза його волею.

Таким чином, оскільки добросовісне
набуття в розумінні ст. 388 ЦК України
можливе лише тоді, коли майно придбано
не безпосередньо у власника, а в особи,
яка не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна з чужого
володіння.

З цих підстав колегія суддів
погоджується з висновком суду щодо
необхідності задоволення позовних
вимог про витребування із володіння
відповідача ОСОБА_4.1/2 частки спірної
квартири.

Що стосується доводів заявників
апеляційних скарг про пропуск строку
позовної давності позивачем ОСОБА_5, то
колегія суддів вважає їх
безпідставними і такими, що не
підлягають задоволенню.

Так, матеріали справи не містять
доказів того, що позивачу було відомо
про те, що її донька ОСОБА_3 21.07.2008 року
уклала договір купівлі-продажу 1/2
частини спірної квартири з ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_5 про те, що про
вищевказаний договір купівлі-продажу
вона дізналась лише 18.06.2012 року,
матеріалами справи не спростовані.

Більш того, ці доводи підтверджуються
супровідним листом КП «Ізмаїльське
МБТІ» № 2450 від 18.06.2012 року, згідно якого
копія договору купівлі-продажу
вищезазначеного нерухомого майна від
21.07.2008 р. була надіслана представнику
позивача ОСОБА_5 саме 18.06.2012 р. (а.с.9-10).

З підстав викладеного, суд дійшов
правильного і обґрунтованого висновку
про те, що позивач ОСОБА_5 строку
звернення до суду із позовом не
пропустила.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники
апеляційних скарг не надали суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вони
посилаються як на підставу своїх
заперечень проти позовних вимог та
доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційних скарг його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційні скарги слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 12 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко