У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справах
апеляційного суду Рівненської області
в складі: головуючого судді Рожина Ю.М.,
судів - Оніпко О.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., за участю представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_6 на рішення Рівненського
районного суду Рівненської області від
18 березня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_7 про визнання частково недійсним
договорів купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями,
земельної ділянки, визнання дійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, визнання право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, стягнення зайве отриманих
коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду, що з'явились у
судове засідання, перевіривши рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 18 березня 2014
року у позові відмовлено за
безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивачка вказує
на незаконність рішення суду першої
інстанції, яке полягає в тому, що суд
неналежним чином встановив фактичні
обставини справи та побудував свій
висновок лише на показах відповідачів
не прийнявши до уваги доводи позивачки
щодо обставин укладення договорів
купівлі-продажу. Зокрема, зазначає, що
за договорами купівлі-продажу
нерухомості розраховувався ОСОБА_8 за
рахунок їх спільних коштів як подружжя.
Доводить, що відповідачка ОСОБА_3
подавала позов до суду про розірвання
договору купівлі-продажу та повернення
майна, де доводила, що саме ОСОБА_8 був
покупцем нерухомості, але через
хворобу не зміг вчинити в повному
обсязі розрахунок за придбану
нерухомість. Вважає безпідставним
висновок суду, що попередній договір
укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_8 не
пов'язаний із договорами, укладені від
імені ОСОБА_9, його матері, та зазначає,
що суд вийшов за межі позовних вимог та
безпідставно не визнав, що отримані
відповідачкою ОСОБА_3 кошти в сумі 40
тис. грн. не є частковий розрахунок за
житловий будинок та земельну ділянку.
Вважає, що ОСОБА_3 ухилилась від
нотаріального посвідчення договору із
ОСОБА_8, що є підставою для звернення за
захистом прав позивача у судовому
порядку. Покликаючись на ст.235 ЦК
України вважає, що відповідачка ОСОБА_3
та ОСОБА_9 уклали удаваний правочин за
яким дійсною стороною був ОСОБА_8 За
викладених обставин просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідач ОСОБА_3 вказує на
безпідставність викладених в ній
доводів. Вважає, що суд першої
інстанції в повному обсязі дослідив
обставини справи прийняв обґрунтоване
та законне рішення. Доводить, що
попередній договір не тягне за собою
будь-яких наслідків за тим, що на час
настання обставин вказаних в договорі
не було вчинено дій щодо укладання
договору, а тому сплачена сума є
штрафом, яка залишається продавцю.
Доводить, що договори купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
будівлями та земельної ділянки
нотаріально посвідчені, а тому
безпідставні вимоги, щодо визнання їх
укладеними у судовому порядку.
Безпідставні вимоги щодо визнання
договорів удаваними. Вважає, що
укладені договори не приховували
вчинення інших правочинів, а тому в
силу приписів ст.235 ЦК України не може
бути визнаний таким. За викладених
обставин просить апеляційну скаргу
відхилити, рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 18
травня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали
попередній договір про намір передачі
нерухомого майна, а саме будинку та
земельної ділянки, розташовані в
АДРЕСА_1, за ціною визначеною сторонами
в сумі 92800 грн. та укладення в
майбутньому договору купівлі-продажу
об'єктів при умові отримання продавцем
акту права власності на нерухомість.
При укладенні цього договору ОСОБА_8
передав ОСОБА_3 40 тис. грн., які
переведені в 5 тис. доларів США з метою
знецінювання в результаті інфляційних
процесів.

22 вересня 2010 року ОСОБА_3 уклала із
ОСОБА_9 нотаріально посвідчені
договори купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями та
земельної ділянки, розташовані в
АДРЕСА_1, від імені покупця виступав
ОСОБА_8, на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 10 вересня
2010 року, який, за цією ж довіреністю
проводив розрахунок з продавцем, що
підтверджується наявними у справі
розписками в сумі 700 доларів США від 1
грудня 2010 року та по 1000 доларів США 21 та
22 грудня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання цих договорів
недійсними, колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції, що недійсним правочин може
бути визнаний лише з підстав
встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 6 листопада 2009 року
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", дає тлумачення
недійсності правочину, а саме,
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено. Зокрема, не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо). Згідно із
статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації. Встановивши
ці обставини, суд відмовляє в
задоволенні позову про визнання
правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги з приводу того, що
саме ОСОБА_8 укладаючи попередній
договір, укладав і договори на купівлю
нерухомості, а отже є покупцем
нерухомого майна.

Відповідно до приписів ч.1 ст.635 ЦК
України попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку (у певний термін) укласти
договір в майбутньому (основний
договір) на умовах, встановлених
попереднім договором.

З матеріалів справи вбачається,
що попередній договір між ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 укладався за умовою отримання
продавцем права власності на нерухоме
майно. При настанні цієї умови, а саме
отримання продавцем права власності на
нерухоме майно, ОСОБА_8 не уклав
договори купівлі-продажу на
нерухомість, а при укладенні договорів
з продавцем діяв від імені ОСОБА_9, яка
не була стороною попереднього
договору.

За таких обставин та у
відповідності до ч.3 ст.635 ЦК України,
зобов'язання, встановлені попереднім
договором, припиняються, якщо основний
договір не укладений протягом строку
(терміну), встановленого попереднім
договором, або якщо жодна із сторін не
направить другій стороні пропозицію
про його укладення, а у відповідності
до ч.2 цієї норми, сторона, що ухиляється
від виконання укладення договору,
відшкодовує другій стороні збитки,
завдані простроченням.

Тому, колегія суддів погоджується
із висновком суду першої інстанції, що
сплачені за попереднім договором 40 тис.
грн. є відшкодування продавцю за
ухилення покупця від укладення
договору.

Доводами апеляційної скарги не
доведено, що кошти за придбане майно за
договорами від 22 вересня 2010 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 придбані за спільні
кошти позивачки та ОСОБА_8, а отже є їх
спільною сумісною власністю,
відповідно до глави 8 СК України.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо вчинення
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 удаваного правочину.

Удаваним правочином, відповідно
до ч.1 ст.235 ЦК України, визнається
правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

ОСОБА_3 та ОСОБА_9 22 вересня 2010
року уклали договори купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
будівлями та земельної ділянки,
розташовані в АДРЕСА_1.

Доводами апеляційної скарги не
доведено, що під виглядом цього
правочину сторони мали намір на
вчинення іншого правочину.

Відповідно до роз'яснення, що
викладені в п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6
листопада 2009 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо визнання
дійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки, як укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню дійсним, необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Безпідставними є доводи
апеляційної скарги щодо визнання за
позивачкою право власності на житловий
будинок та земельну ділянку,
розташовані в АДРЕСА_1, на підставі
договорів укладених між ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 від 22 вересня 2010 року.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України).

Отже в іншій спосіб, а саме в
спосіб обраний позивачкою, шляхом
подання позову до суду, не може
визнаватися право власності.

Вирішуючи питання про правомірність
набуття права власності, суд має
враховувати, що воно набувається на
підставах, які не заборонені законом,
зокрема на підставі правочинів. При
цьому діє презумпція правомірності
набуття права власності на певне майно,
яка означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(п.5 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 7 лютого 2014 року „Про
судову практику в справах про захист
прав власності та інших речових прав").

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду ухвалено
без порушень норм матеріального і
процесуального права, судом з'ясовано
обставини, що мають значення для
справи, в повній мірі, апеляційна
скарга не містить посилань на закон, з
порушенням якого ухвалено рішення, та
не спростовує правильності висновків
суду, а тому відсутні підстави для його
скасування.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 18 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
О.В.Оніпко

Н.М. Ковальчук