УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Касьяна О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Маяк», третя особа - відділ
Держземагентства у Котелевському
районі Полтавської області, про
повернення майна, набутого без
достатніх правових підстав, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 31
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Маяк» (далі - ТОВ «Агрофірма
«Маяк»), третя особа - відділ
Держземагентства у Котелевському
районі Полтавської області, про
повернення майна, набутого без
достатніх правових підстав.

Зазначав, що в порядку спадкування
після смерті свого батька набув право
власності на три земельні ділянки
площею по 6,62 га кожна для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, розташовані на території
Козлівщинської сільської ради
Котелевського району Полтавської
області.

Також вказував, що за життя його батько
уклав із ТОВ «Агрофірма «Маяк» договір
оренди та договори про надання права
користування чужою земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
спірних земельних ділянок.

Посилаючись на те, що зазначені
договори не були зареєстровані у
встановленому законом порядку, а тому
вони є неукладеними, ОСОБА_4 просив на
підставі ст. 1212 ЦК України зобов'язати
відповідача повернути належні йому
земельні ділянки, як такі, що набуті без
достатніх правових підстав.

Рішенням Котелевського районного суду
Полтавської області від 09
січня 2014 року позов задоволено.
Зобов'язано ТОВ «Агрофірма «Маяк»
повернути ОСОБА_4 майно, набуте без
достатніх правових підстав, а саме: три
земельні ділянки площею по 6,62 га кожна,
надані для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
розташовані на території
Козлівщинської сільської ради
Котелевського району Полтавської
області. Стягнуто з ТОВ
«Агрофірма «Маяк» на користь ОСОБА_4 5 011
грн 84 коп. понесених судових витрат.

Додатковим рішенням Котелевського
районного суду Полтавської області від
18 лютого 2014 року стягнуто з ТОВ
«Агрофірма «Маяк» на користь ОСОБА_4 3 211
грн 59 коп. судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 31 березня
2014 року від 09 січня 2014 року та
додаткове рішення від 18 лютого 2014 року
Котелевського районного суду
Полтавської області скасовано та
ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_4 на
користь ТОВ «Агрофірма
«Маяк» 1 720 грн 50 коп. понесених судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7 просить рішення апеляційного
суду скасувати, а рішення та додаткове
рішення місцевого суду залишити в силі,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, місцевий суд
дійшов висновку про те, що оскільки
державна реєстрація спірних договорів
оренди землі та емфітевзису
обов'язковість якої встановлена на
законодавчому рівні не відбулася,
однак на виконання цих договорів
спадкодавцем позивача передано
земельні ділянки,
відповідач зобов'язаний повернути їх
спадкоємцю ОСОБА_4 у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави на згідно зі
ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про відмову в
позові, апеляційний суд виходив із
того, що правових підстав для
повернення земельних ділянок на
підставі ст. 1212 ЦК України без
розірвання чи визнання недійсними у
встановленому законом порядку спірних
договорів не має, оскільки було
волевиявлення орендодавця на
укладення спірних договорів та орендна
плата сплачувалася вчасно.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 липня 2007 року між ОСОБА_8 та ТОВ
«Агрофірма «Маяк» укладено договір
оренди земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 6,62 га, що розташована на
території Козлівщинської сільської
ради Котелевського району Полтавської
області строком на 10 років.

18 травня та 18 червня 2010 року між ОСОБА_8
та ТОВ «Агрофірма «Маяк» укладено
договори про надання права
користування чужою земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис), за умовами яких
відповідачу було надано право
користування земельними ділянками для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва з
метою отримання сільськогосподарської
продукції та доходів від неї площею по
6,62 га кожна і які знаходяться на
території Козлівщинської сільської
ради Котелевського району Полтавської
області строком на 10 років.

Згідно зі свідоцтвами про право на
спадщину за законом від 23 квітня 2013
року до позивача перейшло право
власності на вище перелічені земельні
ділянки в порядку спадкування після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8

За даними відділу Держземагентства у
Котелевському районі Полтавської
області, записи про реєстрацію
вищевказаних договорів оренди
відсутні, а також не відкривався запис
про державну реєстрацію земельного
сервітуту, емфітевзису, суперфіцію,
обмеження (обтяження) у використанні на
спірні земельні ділянки в поземельній
книзі.

Згідно із ст. 125 ЗК України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин із договору оренди
земельної ділянки від 25 липня 2007 року)
право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.

Згідно з положеннями ст. ст. 18, 20 Закону
України «Про оренду землі» (чинних на
момент виникнення спірних
правовідносин із договору оренди
земельної ділянки від 25 липня 2007 року)
договір оренди землі набирає чинності
після його державної реєстрації.
Укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації.
Державна реєстрація договорів оренди
землі проводиться у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин із договорів
емфітевзису від 18 травня 2010 року та 18
червня 2010 року) право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
оренду землі» право оренди земельної
ділянки підлягає державній реєстрації
відповідно до закону.

За змістом ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним особам, зокрема,
право користування земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис).

Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено,
що правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно із ч 4 ст. 334 ЦК України права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин із договору
оренди земельної ділянки від 25 липня 2007
року) договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Проте всупереч вимогам ст. ст. 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
врахував факт відсутності державної
реєстрації спірних правочинів,
залишивши поза увагою те, що
відповідно до ст. ст. 18, 20 Закону України
«Про оренду землі», ст. 125
ЗК України, ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 210,
334, 640 ЦК України спірні договори
підлягають державній реєстрації та є
укладеними з моменту їх державної
реєстрації.

При цьому, хибними є посилання
апеляційного суду в своєму рішенні на
правові позиції, викладенні в
постановах Верховного Суду України від
06 березня 2013 року (№ 6-5цс13) та
від 18 грудня 2013 року (№ 6-127цс13), оскільки
в одному випадку йде мова про договір
оренди землі, який пройшов державну
реєстрацію на момент пред'явлення
позову, а в іншій справі державна
реєстрація договору оренди земельної
ділянки відбулася у період визначеного
сторонами строку дії договору й до дня
ухвалення судом апеляційної інстанції
рішення.

Поряд із цим не може залишатися в силі й
рішення суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 43 спірного договору
оренди земельної ділянки від 25
липня 2007 року він набирає чинності
після підписання сторонами та його
державної реєстрації.

Згідно з п. 10.1 укладених між сторонами
договорів емфітевзису від 18
травня 2010 року та 18 червня 2010 року
договори набирають чинності після
підписання сторонами.

Однак, вирішуючи спір та вказуючи про
вчинення правочину з моменту його
державної реєстрації, місцевий суд
всупереч ст. 212 - 214 ЦПК України залишив
поза увагою умови зазначених договорів
оренди землі та не перевірив їх у
взаємозв'язку із положеннями
законодавства, що стосуються моменту
укладення договору в результаті
досягнення згоди щодо всіх істотних
його умов, шляхом складення і
підписання договору.

Відсутні посилання та у достатній мірі
не перевірено обставини справи
та умови спірних договорів оренди
землі з урахуванням положень
ст. 638 ЦК України також і судом
апеляційної інстанції.

Оскільки допущені судами при вирішені
цієї справи порушення норм
процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи, тому
судові рішення повинні бути скасовані,
а справа передана на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 31 березня 2014 року,
рішення від 09 січня 2014 року та
додаткове рішення від 18 лютого 2014 року
Котелевського районного суду
Полтавської області скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко
О.П. Касьян О.М. Ситнік