КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/9679/13-ц
Провадження № 2/520/2263/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

за участю секретаря -
Харитоновій І.С., Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про усунення перешкод у володінні,
розпорядженні та користуванні
нерухомим майном,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Київського
районного суду м. Одеси з позовом до
ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень
від 25.07.2014 року просив виселити ОСОБА_4
та членів її родини з 51/100 будинку
АДРЕСА_2, вселити позивача ОСОБА_2 та
членів його родини у 51/100 будинку
АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4 усунути
порушення та перепони, які тривають та
мають місце на момент звернення з
позовом; зобов'язати ОСОБА_4 відновити
первісний стан 51/100 будинку АДРЕСА_2,
господарських споруд та земельної
ділянки площею 205 кв.м згідно
технічного паспорту від 20.11.1996 року;
заборонити ОСОБА_4 та членам її родини
порушувати право власності ОСОБА_2 на
51/100 будинку АДРЕСА_2, на земельну
ділянку площею 205 кв.м та на земельну
ділянку загального користування
площею 138 кв.м з вказаною адресою згідно
технічного паспорту від 20.11.1996 року, що
можуть мати місце у майбутньому, а
також допустити негайне виконання
рішення суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
01.09.1992 року було визнано мирову угоду,
укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
відповідно до якої визнано за ОСОБА_5
право власності на 51/100 будинку АДРЕСА_2,
а за ОСОБА_4 - право власності на 49/100
будинку АДРЕСА_2, виділено у
користування ОСОБА_5 земельну ділянку
площею 205 кв.м, а ОСОБА_4 - 194 кв.м за
вказаною адресою. Земельна ділянка
площею 138 кв.м залишена у загальному
користуванні співвласників
домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Позивач також вказує, що за
мировою угодою від 01.09.1992 р. ОСОБА_5 і
ОСОБА_4 прийняли на себе зобов'язання до
1 грудня 1992 закласти двері (міжкімнатні)
і обладнати вхідні двері з вулиці на
житловій площі ОСОБА_5 (51/100 частини
будинку № 1), згідно технічного
висновку від 12.07.1992 р.

ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_5 продав йому
51/100 частину будинку АДРЕСА_2, земельну
ділянку площею 205 в. м та право
спільного користування земельною
ділянкою площею 138 кв.м на підставі
договору купівлі - продажу № 12126 від
05.01.1996 р.

Крім того, позивач вказує, що рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
30.10.2009 року у справі № 2-5721/09 було
визнано за ОСОБА_3 в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_4 право
власності на 49/100 частину житлового
будинку АДРЕСА_2

ОСОБА_2 посилається на те, що він, будучи
власником 51/100 будинку АДРЕСА_2, не має
можливості володіти та користуватися
своєю власністю через створення
перешкод цьому з боку відповідачки
ОСОБА_4 Остання не допускає позивача в
будинок та користується усім будинком,
в тому числі і часткою позивача.

Позивач стверджує, що відповідачкою
самовільно були знищені вхідні двері, а
місце їх розташування закладено
цеглою, у внутрішній стіні будинку
обладнано прохід, який з'єднав дві
самостійні ізольовані частини будинку
(49/100 і 51/100) в одне ціле приміщення і
привести в первинний стан будинок
відповідачка відмовляється

Викладені обставини зумовили
звернення ОСОБА_2 до суду із
відповідним позовом.

У судове засідання 25.07.2014 року позивач
не з'явився, подав до канцелярії суд
заяву, в якій наполягав на задоволенні
позовних вимог та просив розглянути
справу за його відсутності

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання
25.07.2014 року не з'явилася, повідомлена
належним чином (а.с. 243), 24.07.2014 року
подала до канцелярії суду заяву про
відкладення розгляду справи з
посиланням на хворобу.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки
в судове засідання сторони або
будь-кого з інших осіб, які беруть
участь у справі, оповіщених у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, якщо вони
повідомили

про причини неявки, які судом визнано
поважними.

Як вбачається, з матеріалів справи,
провадження у справі було відкрито ще
31.07.2013року, представник відповідачки
була присутньою у судових засіданнях
09.10.2013року, 05.03.2014 року, 04.06.2014 року, однак
у судове засідання 25.07.2014 року не
з'явилася, про поважність причин
відсутності не повідомила.

Неприбуття у судове засідання належним
чином повідомленого представника
відповідача розцінюється судом як
намір затягування розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що
необґрунтоване затягування розгляду
справи суперечить вимогам ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
судом упродовж розумного строку.

Враховуючи викладене, приймаючи до
уваги неприбуття у судове засідання
належним чином повідомленого
представника відповідачки, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 157 ЦПК
України та п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, суд
вважає за необхідне відмовити у
задоволенні клопотання відповідачки
ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи
та не вважає, що її хвороба, до того ж не
підтверджена жодними документами, є
поважною причиною неявки в судове
засідання представника відповідачки.

Будучи присутньою у судових засіданнях
09.10.2013року, 05.03.2014 року, 04.06.2014 року
представник ОСОБА_4 позов не визнала з
підстав, викладених у наданих суду
письмових запереченнях. Вказувала, що
договір купівлі - продажу № 12126 від
05.01.1996 р., на підставі якого ОСОБА_2 набув
у власність 51/100 будинку АДРЕСА_2, є
недійсним, а тому, на думку ОСОБА_4,
ОСОБА_2 не є власником спірної частини
будинку та не має права володіння і
користування ним.

Дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про необхідність часткового
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 01.09.1992 року було визнано
мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, відповідно до якої визнано за
ОСОБА_5 право власності на 51/100 будинку
АДРЕСА_2, які складаються з житлової
кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м, веранди 1-2
площею 9,9 кв.м, ? частини літньої кухні
літ. «Т» з підвалом, ? частини вбиральні
літ. «Д», а за ОСОБА_4 - право власності
на 49/100 будинку АДРЕСА_2, виділено у
користування ОСОБА_5 земельну ділянку
площею 205 кв.м, а ОСОБА_4 - 194 кв.м за
вказаною адресою. Земельна ділянка
площею 138 кв.м залишена у загальному
користуванні співвласників
домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 8-9).

За мировою угодою від 01.09.1992 р.
ОСОБА_5 і ОСОБА_4 прийняли на себе
зобов'язання до 1 грудня 1992 закласти
двері (міжкімнатні) і обладнати вхідні
двері з вулиці згідно технічного
висновку від 12.07.1992 р.

У позивача та в матеріалах справи
відсутній технічний висновок від 12.07.1992
р., відповідно до якого було здійснено
розподіл спірного домоволодіння, та
усі дії суду щодо його розшуку
результату не принесли.

Судом також встановлено, що
ОСОБА_5 продав позивачу ОСОБА_2 51/100
частину будинку АДРЕСА_2 на підставі
договору купівлі - продажу № 12126 від
05.01.1996 р. (а.с. 10-11).

Договір зареєстровано ОМБТІ
10.01.1996 року (а.с. 11 на звороті).

Посилання позивача на те, що він
набув у власність ще й земельну ділянку
площею 205 кв.м є помилковими, оскільки у
продавця було відсутнє право власності
на землю, отже і відчужити його ОСОБА_2
він не міг.

Крім того, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 30.10.2009 року у
справі № 2-5721/09 було визнано за ОСОБА_3 в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_4 право власності на 49/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 12-13).

Суд не приймає до уваги заперечення
представника відповідачки ОСОБА_4 щодо
недійсності договору купівлі - продажу
№ 12126 від 05.01.1996 р., на підставі якого
ОСОБА_2 набув у власність 51/100 будинку
АДРЕСА_2, оскільки в матеріалах справи
відсутнє відповідне судове рішення, що
набрало законної сили, про визнання
цього правочину недійсним.

Так, рішення суду від 25.01.2005 року, яким
вказаний договір визнано недійсним
(а.с. 176-179), було скасовано апеляційною
інстанцією (а.с. 180-182, 238, 239), а рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
24.04.2013 року (а.с. 216-218), залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
обрості від 06.06.2013 року (а.с. 220-221), було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
купівлі - продажу № 12126 від 05.01.1996 р.

За таких обставин, судом встановлено,
що станом на момент розгляду справи
позивач ОСОБА_2 є власником 51/100 будинку
АДРЕСА_2.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належить права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

З огляду на чинність
правовстановлюючого документу
позивача та на існування визнаної
судом мирової угоди щодо розділу
будинку та визначення порядку
користування земельною ділянкою, яка є
обов'язковою для сторін у справі, які є
правонаступниками відповідно ОСОБА_5
та ОСОБА_4, суд виходить з того, що
позивач обґрунтовано та правомірно
вимагає виселення ОСОБА_4 з приналежних
ОСОБА_2 51/100 будинку АДРЕСА_2, вселення
ОСОБА_2 у вказану частину будинку, а
також позивач має право користування
земельною ділянкою площею 205 кв.м та
земельною ділянкою площею 138 кв.м, яка
була залишена у загальному
користуванні співвласників
домоволодіння.

Позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та задовольняються
судом.

Разом із тим суд відмовляє у
задоволенні позову як в частині
виселення з 51/100 будинку АДРЕСА_2 членів
родини ОСОБА_4, так і в частині вселення
у зазначену частину домоволодіння
членів сім'ї ОСОБА_2

Суд не може вирішувати питання про
виселення з частини будинку як і
вселення в цю частину інших не
встановлених осіб, які не приймали
участі у справі в якості відповідачів
та позивачів.

Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким. Резолютивна частина
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215 - 217
ЦПК.

Суд не має права вирішувати
питання про права та обов'язки осіб, не
залучених до участі у справі, оскільки
це є порушенням норм процесуального
права, які тягнуть за собою безумовне
скасування рішення суду (пункт 4
частини першої статті 311, пункт 4
частини першої статті 338 ЦПК).

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення вимог вказаної вище
ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду
належних доказів зміни відповідачкою
первісного стану 51/100 будинку АДРЕСА_2
та земельної ділянки, а тому позов в
частині зобов'язання ОСОБА_4 відновити
первісний стан 51/100 будинку АДРЕСА_2,
господарських споруд та земельної
ділянки площею 205 кв.м згідно
технічного паспорту від 20.11.1996 року є
недоведеним та судом не
задовольняється.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
ОСОБА_4 усунути порушення та перепони,
які тривають та мають місце на момент
звернення з позовом, є
неконкретизованими та абстрактними, а
тому підлягають задоволенню лише в
частині, що стосується усунення
перешкод у володінні та користуванні
ОСОБА_2 51/100 будинку АДРЕСА_2 та
земельними ділянками площею 205 кв.м та
138 кв.м за цією ж адресою.

Захист прав, свобод та інтересів осіб є
наступним, тобто передбачає наявність
встановленого судом факту їх
порушення. Таким чином, вимоги позивача
відносно прийняття судом рішення щодо
захисту його прав та інтересів на
майбутнє - після прийняття судом
рішення, зокрема шляхом заборони
ОСОБА_4 та членам її родини порушувати
право власності ОСОБА_2 на 51/100 будинку
АДРЕСА_2, на земельну ділянку площею 205
кв.м та на земельну ділянку загального
користування площею 138 кв.м за вказаною
адресою згідно технічного паспорту від
20.11.1996 року, що можуть мати місце у
майбутньому, є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

До того ж члени родини ОСОБА_4 не
приймали участі у справі, не є
відповідачами та у позивача відсутнє
право власності на земельну ділянку
площею 205 кв.м та на земельну ділянку
загального користування площею 138 кв.м,
а тому захистити неіснуюче право
власності на земельну ділянку суд не
може.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК
України підстави для негайного
виконання судового рішення відсутні.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог. Оскільки
позивачем не заявлені вимоги про
відшкодування судових витрат, у суду
відсутні підстави для покладання цих
витрат на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрована: АДРЕСА_1) з 51/100 частин
будинку АДРЕСА_2, які складаються з
житлової кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м,
веранди 1-2 площею 9,9 кв.м, ? частини
літньої кухні літ. «Т» з підвалом, ?
частини вбиральні літ. «Д».

Вселити ОСОБА_2 у 51/100 частини будинку
АДРЕСА_2, які складаються з житлової
кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м, веранди 1-2
площею 9,9 кв.м, ? частини літньої кухні
літ. «Т» з підвалом, ? частини вбиральні
літ. «Д».

Зобов'язати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрована: АДРЕСА_1) не
перешкоджати ОСОБА_2 у розпорядженні,
володінні та користуванні 51/100 частини
будинку АДРЕСА_2, які складаються з
житлової кімнати 1-3, площею 19,0 кв.м,
веранди 1-2 площею 9,9 кв.м, ? частини
літньої кухні літ. «Т» з підвалом, ?
частини вбиральні літ. «Д», а також у
здійсненні права володіння та
користування земельною ділянкою
площею 205 кв.м в АДРЕСА_2 та земельною
ділянкою площею 138 кв.м за цією ж
адресою, яка була залишена у загальному
користуванні співвласників
домоволодіння АДРЕСА_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
Петренко В. С.