АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5176/14
Категорія: договірні
Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Міненкової Н.О.,
Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каменській Д.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою
Акціонерного-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»

на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2014 року

за позовом ОСОБА_2 до
Акціонерного-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
третя особа: Постійно діючий
третейський суд при асоціації
українських банків про визнання
недійсним кредитного договору,
договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії,
договору застави в частині
третейського застереження та визнання
недійсним третейського рішення , -

В С Т А Н
О В И Л А :

У жовтні 2013 позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з вказаним позовом,
в обґрунтування якого зазначила, що 26
вересня 2008 року між нею та АКБСР
«Укрсоцбанк» було укладено кредитний
договір № 839/3/27/38/603, відповідно до умов
якого Банк надав позичальнику грошові
кошти у розмірі 66 000 доларів США строком
до 10.08.2015 року.

26 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та
АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено
договір про надання відновлювальної
кредитної лінії № 839/3/27/38/8-604.

26 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ
СР «Укрсоцбанк» було укладено
Іпотечний договір № 839/4/27/38/8-566,
відповідно до умов п. 1.1. ст. 1 якого,
Іпотекодавцем було передано
Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме
майно, а саме: трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 для забезпечення виконання
зобов'язань щодо повернення кредиту за
кредитним договором № 839/3/27/38/8-603 від
26.08.2008 року та договором відновлюваної
кредитної лінії № 839/3/27/38/8- 604 від 26.08.2008
року.

Пунктом 6.2. 6 вказаного договору
кредиту та договору кредитної
відновлювальної лінії, п п.2. ст. 5
іпотечного договору передбачено, що у
разі неможливості вирішення спору
шляхом переговорів, сторони, керуючись
ст. 5 Закону України «Про третейські
суди», домовились про те, що спір
розглядається одноособово третейським
суддею Ярошовцем Василем
Миколайовичем Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, що знаходиться за
адресою: 02002 м. Київ, вул. М. Раскової,
буд. 15. У випадку неможливості розгляду
спору вказаним третейським суддею,
спір розглядається

третейським суддею Мороз Оленою
Анатоліївною або Білоконем Юрієм
Миколайовичем у порядку черговості,
вказаному в даному пункті. У разі, якщо
спір не може бути розглянутий
визначеними у даному пункті суддями,
суддя призначається Головою постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків у
відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації український банків.

Посилаючись на несправедливість
умов договору в частині вказівки у
Договорі про вирішення спору
Третейським судом при Всеукраїнської
громадської організації
«Всеукраїнський фінансовий союз», що
порушує істотний баланс договірних
прав і обов'язків на шкоду позивача,
ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними
пункти 6.2 ст. 6 договору кредиту та
договору відновлюваної кредитної
лінії, п. 5.2 ст. 5 іпотечного договору та
скасувати рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 09.09.2009 року.

На підставі викладеного ОСОБА_2
просила визнати недійсними кредитний
договір, договір про відкриття
відновлюваної кредитної лінії, договір
іпотеки в частині третейського
застереження та визнати недійсним
рішення третейського суду.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2014 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним пункт 6.2 ст. 6
Договору кредиту № 839/3/27/38/8-603 від 26.08.2008
року та Договору відновлюваної
кредитної лінії № 839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008
року, пункт п. 5.2 ст. 5 Договору іпотеки №
839/4/27/38/8-566 від 26.08.2008 року, укладені між
АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, в якому
зазначено: «у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів,
сторони, керуючись ст. 5 Закону України
«Про третейські суди», домовились про
те, що спір розглядається одноособово
третейським суддею Ярошовцем Василем
Миколайовичем Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, що знаходиться за
адресою: 02002 м. Київ, вул. М. Раскової,
буд. 15. У випадку неможливості розгляду
спору вказаним третейським суддею,
спір розглядається третейським суддею
Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем у
порядку черговості, вказаному в даному
пункті. У разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
у відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації український банків».

Справа розглядається одним
третейським суддею, який призначається
головою Постійно діючого Третейського
суду при Всеукраїнської громадської
організації «Всеукраїнський
фінансовий союз».

Скасовано рішення Постійно діючого
Третейського суду при Всеукраїнської
громадської організації
«Всеукраїнський фінансовий союз» від
09.09.2009 року у справі за позовом АКБСР
«Укрсоцбанк», яким було вирішено
стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за
кредитним договором в сумі 572 485,65 грн.,
судові витрати по сплаті третейського
збору в сумі 6 124,86 грн.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду першої інстанції АКБСР
«Укрсоцбанк» звернулося на нього з
апеляційною скаргою, в якій, з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати зазначене рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Судова колегія, вислухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з"явилися,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.Як
передбачено ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що умови п. 6.2.
про надання відновлювальної кредитної
лінії № 839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008 року
ставлять позивача в нерівні умови
порівняно з відповідачем - ПАТ
«Укрсоцбанк», створюють дисбаланс прав
та обов'язків відповідачів та позивача,
позбавляючи останнього його
конституційного права на судовий
захист своїх прав та інтересів в судах
загальної юрисдикції, суперечать
нормам статей 55 та 124 Конституції
України, також, районний суд виходив з
того, що позивачем в судове засідання
надані докази в обґрунтування
заявлених позовних вимог і що при
укладенні кредитного договору,
договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії,
договору застави в частині
третейського застереження були
порушені права позивача і тому визнані
недійсними пункти вказаних договорів
щодо наявності третейського
застереження, а також скасовано
рішення третейського суду.

Однак погодитися з таким висновком
суду не можна, оскільки висновки суду
не відповідають обставинам справи та
судом не правильно застосовані норми
матеріального права і тому суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне на підставі п.п. 3 і 4 ст. 309 ЦПК
України, рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову із наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
26.08.2008 року між ОСОБА_2 та Банком було
укладено договір відновлюваної
кредитної лінії № 839/3/27/38/8-604, п. 1.1.1. ст. 1
якого було передбачене надання
кредиту, яке буде здійснюватись
окремими частинами - «Траншами» зі
сплатою 24,00 процентів річних за
кредитом в межах максимального ліміту
заборгованості позичальника за
кредитом в сумі 1 278 (одна тисяча двісті
сімдесят вісім) грн. 82 коп. з кінцевим
терміном погашення заборгованості за
кредитом не пізніше 10.08.2015 року.

26.08.2008 року між Позичальником та
Банком було укладено Іпотечний договір
№ 839/4/27/38/8-566, відповідно до умов п. 1.1. ст.
1 якого, Іпотекодавцем
Іпотекодержателю було передано в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 для
забезпечення виконання зобов'язань
щодо повернення кредиту за кредитним
договором № 839/3/27/38/8-603 від 26.08.2008 року та
договором відновлюваної кредитної
лінії № 839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008 року.

Пункти 6.2 ст. 6 договору кредиту та
договору відновлюваної кредитної
лінії, п. 5.2 ст. 5 іпотечного договору
містять третейське застереження, в
якому передбачено, що у випадку
неможливості вирішення спору шляхом
переговорів, сторони, керуючись ст. 5
Закону України «Про третейські суди»,
домовились про те, що спір
розглядається одноособово третейським
суддею Ярошовцем Василем
Миколайовичем Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, що знаходиться за
адресою: 02002 м. Київ, вул. М. Раскової,
буд. 15. У випадку неможливості розгляду
спору вказаним третейським суддею,
спір розглядається третейським суддею
Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем у
порядку черговості, вказаному в даному
пункті. У разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
у відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації український банків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
третейські суди» та ст. 17 ЦПК України
сторони мають право передати спір на
розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом. Ці
випадки зазначені в ст. 6 Закону України
«Про третейські суди».

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VIII «Третейське
самоврядування» Закону України «Про
третейські суди» (справа про завдання
третейського суду) визнано, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди»), оскільки, гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захистити свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Одним зі способів реалізації права
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права
та свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних і
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду.

З урахуванням наведеного не можна
погодитися з висновком суду про те, що
укладення сторонами третейської угоди
є порушенням прав ОСОБА_2, оскільки
угода про передання справи на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду, а одним із
способів реалізації права на захист
прав.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання на момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.
Якщо недійсність правочину не
встановлена законом, але одна із сторін
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину
за ч.1 ст.203,ч.1 ст.215 ЦК України є
суперечність змісту правочину нормам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

При вирішенні питання про
недійсність правочину підлягає
з'ясуванню наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує недійсність
правочинів, а також відповідність умов
договору законодавству, яке було
чинним на час його укладення.

Цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10
ЦПК України). Даний принцип полягає у
прояві в змагальній формі ініціативи
та активності осіб, які беруть участь у
справі. Принцип змагальності
забезпечує повноту дослідження
обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити коло
фактів, на які вони можуть посилатися
як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обґрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, твердженням
позивачів про те, що спірний пункт 6.2.
ст. 6 кредитного договору № 839/3/27/38/8-603
від 26.08.2008 року та договору
відновлюваної кредитної лінії №
839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008 року, укладеному
між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2
суперечить положенням ст. 55
Конституції України, ч.1 ст.16 ЦК
України, Закону України «Про захист
прав споживачів» не знайшло свого
підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 51 Закону України
"Про третейські суди" рішення
третейського суду може бути оскаржене
та скасоване лише з таких підстав:

1)справа, по якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону;

2)рішення третейського суду прийнято у
спорі, не передбаченому третейською
угодою, або цим рішенням вирішені
питання, які виходять за межі
третейської угоди;

3) третейську угоду визнано недійсною
компетентним судом;

4) склад третейського суду, яким
прийнято рішення, не відповідав
вимогам статей 16-19 цього Закону;

5) третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участь у справі.

Зазначений перелік підстав для
скасування рішення третейського суду є
вичерпним і закон не передбачає його
розширеного тлумачення.

Статтею 389-5 ЦПК України також
визначений вичерпний перелік підстав
для скасування рішення третейського
суду, зокрема, рішення третейського
суду може бути скасоване у разі якщо
справа, в якій прийнято рішення
третейського суду, не підвідомча
третейському суду відповідно до
закону; склад третейського суду, яким
прийнятке рішення, не відповідав
вимогам закону; третейський суд
вирішив питання про права і обов'язки
осіб, які не брали участі у справі (п.п. 1,
4, 5 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про третейські суди"
третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про
третейські суди" юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 12 Закону України "Про
третейські суди" передбачено, що
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди.

Так, у п. 6 кредитного договору №
839/3/27/38/8-603 від 26.08.2008 року та договору
відновлюваної кредитної лінії №
839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008 року сторони
домовилися, що всі спори, розбіжності
та вимоги, які виникають при виконанні
даного договору чи у зв'язку з ним, або
випливають з нього підлягають розгляду
у постійно діючому Третейському суді
при Асоціації українських банків
відповідно до його регламенту.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону
України "Про захист прав споживачів"
споживачем є фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує, або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язку найманого
працівника.

Пленум Верховного Суду України в
пп. 1, 6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5
"Про практику розгляду цивільних справ
за позовами про захист прав споживачів"
роз'яснив, що споживачем, права якого
захищаються на підставі Закону, є лише
громадянин (фізична особа), котрий
придбає, замовляє, використовує або має
намір придбати чи замовити товари
(роботи, послуги) для власних побутових
потреб. Заява про захист прав споживача
має повністю відповідати вимогам щодо
форми й змісту позовної заяви, зокрема,
мiстити вiдомості: про те, яке право
споживача порушено; коли і в чому це
виявилося; про способи захисту, які
належить вжити суду; про розмір сум,
щодо яких заявлено вимоги, з
вiдповiдними розрахунками і
обґрунтуванням; про докази, що
підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду
України звертає увагу на те, що позовна
заява про захист прав споживача
подається саме споживачем, у разі
порушення його прав, передбачених ст.
ст. 4-15 Закону України "Про захист прав
споживачів".

Рішенням Конституційного Суду
України від 10 листопада 2011 року по
справі № 1-26/2011, яке є обов'язковим для
застосування на всій території
України, підтверджено, що саме споживач
має звертатися до суду як під час
укладення кредитного договору, так і
під час виконання договору.

Також преюдиційною є постанова
Верховного Суду України від 6 червня 2012
року (6-50цс12), прийнята за наслідком
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, якою визнано
законним посилання на п. 14 ст. 6 Закону
України "Про третейські суди" щодо
підвідомчості справ третейському суду.

Таким чином, ОСОБА_2 в розумінні
Закону України "Про захист прав
споживачів" не є споживачем і позовна
заява про стягнення заборгованості за
кредитним договором була подана
кредитором до постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків на підставі
відповідного третейського
застереження, що міститься в пункті 6
кредитного договору № 839/3/27/38/8-603 від
26.08.2008 року та договору відновлюваної
кредитної лінії № 839/3/27/38/8-604 від 26.08.2008
року і при розгляді вказаної справи
третейським судом вирішувалося лище
питання про стягнення суми
заборгованості за позовом
кредитодавця, а не споживача, в
розуміння ст. 11 Закону України « Про
захист прав споживачів» .

Щодо доводів заявника про те, що
третейський суд вирішив питання про
права і обов'язки осіб, які не брали
участь у справі, слід зазначити, що
заявником помилково ототожнюються
поняття: "права і обов'язки осіб, які не
були залучені до участі у справі" та
"права і обов'язки осіб, які не приймали
участі в судовому засіданні", оскільки
п. 5 ч. 3 ст. 51 Закону України "Про
третейські суди", на який посилається
заявник, законодавець, як підставу для
скасування рішення третейського суду,
визначив саме вирішення третейським
судом питання про права і обов'язки
осіб, які не були залучені до участі у
справі, а не які не приймали участі в
судовому засіданні, як помилково
вважає заявник.

Посилання скаржника на те, що поза
увагою суду першої інстанції залишився
той факт, що 09.09.2009 року постійно діючим
Третейським судом при Асоціації
українських банків с порушенням вимог
діючого законодавства вже було
ухвалене рішення у справі за позовом
банку до ОСОБА_2, судова колегія вважає
безпідставним. Згідно ст. 389-6 ЦПК
України за наслідками розгляду
справи про оскарження рішення
третейського суду суд постановляє
ухвалу за правилами,
встановленими цим Кодексом для
ухвалення рішення. В ухвалі суду мають
бути також зазначені:1) відомості про
рішення третейського суду, що
оскаржується, місце його прийняття; 2)
найменування і склад третейського
суду, що прийняв рішення, яке
оскаржується; 3) ім'я (найменування)
сторін третейського спору; 4) вказівка
про скасування рішення третейського
суду повністю або частково чи про
відмову в задоволенні вимог заявника
повністю або частково.

Таким чином, процесуальний закон не
передбачає розгляду по суті спору, який
був предметом розгляду третейським
судом, у межах розгляду справи про
оскарження рішення третейського суду.
Наслідком розгляду заяви про
скасування рішення третейського суду є
ухвала про скасування рішення
третейського суду повністю або
частково чи про відмову у задоволенні
вимог заявника повністю або частково, а
не рішення суду по суті спору, що був
предметом розгляду третейським судом.

Доводи скаржника про те, що склад
третейського суду, яким прийняте
рішення, не відповідав вимогам закону,
є безпідставними, оскільки сторони на
свій розсуд домовились, що розгляд
справи у постійно діючому Третейському
суді при Асоціації українських банків
здійснюється третейським суддею
одноособово, а призначення
третейського судді сторони доручили
голові постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків.

Також судова колегія вважає, суд
першоїі інстанції прийшов до
помилкового висновку, що в разумінні
практики Європейського суду з прав
людини « третейський суд» не є « судом,
встановленим законом».

Так, положення п. 1 ст. 6 Європейської
конвенції з прав людини встановлює, що
термін «суд» включає не лише державні
суди, а й інші органи, які виконують
судові функції.

По справі «Lithgow and others v. The Unined Kingdom»
1986 рік, ЄСПЛ встановив, що термін «суд»
може поширюватися на органи, які
розглядають обмежене коло специфічних
питань, якщо такий орган забезпечений
відповідними гарантіями».

У справі « Компанія «Регент» проти
України» 2008 рік, суд звернув увагу що
Міжнародний комерційний арбітражний
суд при Торгово-промисловій палаті
україни був утворений на підставі
спеціального Закону « Про міжнародний
комерційний арбітраж». Провадження в
МКАС було таким же самим як і у
державних суда, його рішення могло бути
оскаржено до Київського апеляційного
суду, крім того рішення МКАС
виконувалось таким самим чином, як і
рішення державних судів.

Крім цього, суд першої інстанції
помилково послався на рішення ЄСПЛ у
тому й числі на рішення по справі «Zand v.
Austria" 1978 року, оскільки вказана справа
стосувалася права на суд, встановлений
законом і комісія висловила думку, що
термін « суд, встановлений законом», в
п.1 ст. 6 Конвенції регулює «всі
організаційні засади судочинства,
включаючи питання, щодо стосуються
юрисдикції визначених категорій
судів».

Також не може до вказаної цивільної
справи застосовуватися практика ЄСПЛ,
висловлена по справі « Сокуренко та
Стригун проти України» 2006 року,
оскільки справа стосується
повноважень Верховного Суду України
стосовно наявності компенетції щодо
перегляду справ, ухвалених
господарськими судами.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Ст. 60 ЦПК України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 до
Акціонерного-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
третя особа: Постійно діючий
третейський суд при асоціації
українських банків про визнання
недійсним кредитного договору,
договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії,
договору застави в частині
третейського застереження та визнання
недійсним третейського рішення
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 301,302, п.п.3 і 4 ст. 309,
312,313,317 ЦПК України, судова колегія
судової палати, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу
Акціонерного-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 27 травня
2014 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
до Акціонерного-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
третя особа: Постійно діючий
третейський суд при асоціації
українських банків про визнання
недійсним кредитного договору,
договору про відкриття
відновлювальної кредитної лінії,
договору застави в частині
третейського застереження та визнання
недійсним третейського рішення
відмовити.

Рішення набирає законної сили
після проголошення але протягом 20 днів
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий - суддя -

Судді