Справа № 297/1122/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в особі:
головуючого Гал Л. Л., при секретарі
Боротей А.Е., розглянувши у відкритому
судовому засідання цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості,

встановив:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості зазначивши, що 11.11.2004
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1
був укладений договір без номеру,
згідно якого відповідач отримав
кредит в розмірі 7600 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку із сплатою 36 % річних
за користування кредитом на суму
залишку заборгованості. Оскільки
відповідач в порушення умов договору
щомісячне погашення кредиту та сплату
відсотків не здійснював, тому позивач
просив суд стягнути з відповідача
заборгованість на загальну суму 29 145,92
грн., з яких 5941,11 грн. - заборгованість за
кредитом, 23 204,81 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом, а
також судові витрати по справі.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, згідно поданої
заяви просив справу розглянути без
його участі, позовні вимоги підтримує в
повному обсязі (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання
не з'явився, ним була подана заява до
суду, в якій зазначив, що позивачем був
пропущений строк позовної давності, у
межах якого він мав право звернутися до
суду із вказаним позовом, та у зв'язку
цим просив відмовити в задоволенні
позову (а.с. 35-36).

Вивчивши матеріали справи суд
приходить до наступного.

Так, 11.11.2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_1 був укладений договір без
номеру, згідно якої відповідач отримав
кредит в розмірі 7600 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою 36 % річних за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості (а.с. 17-18).

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61
цього Кодексу.

Так, позивачем не зазначено, коли саме
відповідач ОСОБА_1 в порушення взятих
на себе зобов'язань перестав
здійснювати погашення кредиту та
сплату відсотків, тобто не сплатив
черговий платіж, а наданий розрахунок
заборгованості є незрозумілим.

Згідно до розрахунку заборгованість
відповідача ОСОБА_1 за договором станом
на 31.03.2014 року становить 29 145,92 грн., з
яких 5941,11 грн. - заборгованість за
кредитом, 23 204,81 грн. - заборгованість по
процентам за користування кредитом
(а.с. 6-16).

Однак, з наданого позивачем розрахунку
заборгованості вбачається, що
відповідачу ОСОБА_1 був наданий
кредитний ліміт в розмірі лише 154,50 грн.
(станом на 29.01.2005 року), який в
подальшому піднімався.

Проте, із вказаного розрахунку не
вбачається та не зрозуміло, яким чином
відповідач отримав суму кредиту в
розмірі саме 7600 грн., а також які суми
ним погашалися на основний борг, який
весь час змінювався у зв'язку підняттям
кредитного ліміту, та які суми
погашалися на відсотки.

Так, згідно п.п 1.1 договору відкриття
карткового рахунку і обслуговування
платіжної картки від 11.11.2004 року строк
дійсності картки ОСОБА_1 був
установлений до 01.11.2006 року. Строк
дійсності кредитного ліміту був
установлений також до 01.11.2006 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частина четверта статті 267 ЦК України
передбачає, що сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Таким чином, встановлено, що позивач
звернувся до суду з позовом про
повернення кредиту, при цьому
пропустив трьохрічний строк звернення
до суду з позовом, оскільки строк дії
картки відповідача ОСОБА_1 закінчився в
листопаді 2006 року, строк дійсності
кредитного ліміту був установлений
також до 01.11.2006 року, а позов подано 14
травня 2014 року, тобто по спливу більш як
трьох років.

Із заявою про поновлення строку
позивач не звертався, а відповідач
звернувся із заявою про застосування
строків позовної давності тому суд
вважає, що в задоволенні позову слід
відмовити у зв'язку з спливом строків
позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214 ЦПК України,

рішив:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі якщо рішення було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: Гал Л. Л.