22-ц/775/508/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
22 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого Ігнатоля
суддів Попової
С.А., Мироненко І.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 27
лютого 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, також
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування», третя особа - Служба
у справах дітей Іллічівської
райадміністрації маріупольської
міської ради, про зобов'язання видати
ордер на вселення, -
в с т а н о в и л а:
У серпні 2013 року ПАТ «МЗВМ» звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням в
гуртожитку. В обґрунтування вказували
на те, що у грудні 1985 року за спільною
згодою адміністрації підприємства та
профспілкового комітету відповідачу
ОСОБА_3 було виділено койко-місце в
гуртожитку АДРЕСА_1. Остання реєстрація
відповідача ОСОБА_3 за цією адресою
була проведена 04 квітня 2008 року. В
картку прописки відповідача ОСОБА_3
були внесені дані про її дочку
відповідача ОСОБА_4, і на підставі цього
запису остання 06 червня 2012 року також
була зареєстрована за адресою
гуртожитку. Проте, відповідачі в
гуртожитку не проживають, свої речі не
зберігають, тому просили визнати їх
втратившими право користування жилим
У жовтні 2013 року відповідач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ПАТ
«МЗВМ», просила зобов'язати позивача
надати їй ордер на вселення до
гуртожитку її сім'ї у складі двох осіб
(її та дочки). Посилалася на те, що їй як
працівниці підприємства було надано
койко-місце у гуртожитку. З 1995 року вона
дійсно не проживає у гуртожитку,
оскільки керівництво чинить їй
перешкоди - з народженням дитини їй
фактично відмовлено у гуртожитку.
Офіційно гуртожиток не є сімейним, але
в ньому проживають багато сімей.
Також у жовтні 2013 року відповідач
ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до
ПАТ «МЗВМ», просила надати їй ордер на
вселення до гуртожитку. В
обґрунтування посилалася на те, що за
спільним рішенням адміністрації
підприємства і профспілкового
комітету їй як члену родини працівника
підприємства було виділено житлове
приміщення у гуртожитку. Проте,
вселення не відбулося, оскільки ордер
не видавався. Вони з матір'ю власного
житла не мають, перебувають у черзі на
отримання житла. В гуртожитку не
проживають через поважні причини, бо
адміністрація чинить перешкоди.
Ухвалою Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 24 січня 2014 року вказані
позову об'єднані в одне провадження.
Рішенням Іллічівського районного суду
м. Маріуполя від 27 лютого 2014 року позов
ПАТ «МЗВМ» задоволено, визнано ОСОБА_3
та ОСОБА_4 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням у
гуртожитку АДРЕСА_1.

У задоволені позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
до ПАТ «МЗВМ» про зобов'язання видати
ордер на вселення, відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідача
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення суду
скасувати, в задоволенні позову ПАТ
«МЗВМ» про визнання такими, що втратили
право користування жилим приміщенням
відмовити, задовольнити їх позови про
зобов'язання надати ордери на вселення.
В обґрунтування посилалися на ті ж
обставини, що викладені в позовних
заявах. Вважають, що висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, судом неправильно
застосовані норми матеріального права
та порушені норми процесуального
права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК
України справа розглянута за
відсутності відповідача ОСОБА_3 та
представника третьої особи Служби у
справах дітей Іллічівської РДА, які про
час і місце розгляду справи
повідомлені належним чином, про що
свідчать судова розписка представника
ОСОБА_5 та поштове повідомлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідачів ОСОБА_5, які підтримали
доводи апеляційної скарги, заперечення
представника позивача ОСОБА_6,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Відповідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджено
матеріалами справи, що гуртожиток
АДРЕСА_1 перебуває у власності та на
балансі ПАТ «МЗВМ», у комунальну
власність міста не переданий (а.с. 56, 150).

У грудні 1985 року спільним рішенням
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету ОСОБА_3, як
працівнику підприємства, було видано
койко-місце у житловому приміщенні
гуртожитку АДРЕСА_1. Даний факт
визнаний сторонами та нікім не
оспорюється.

У листопаді 1995 року ОСОБА_3, після
народження дитини ОСОБА_4, самостійно
покинула виділене їй койко-місце у
житловому приміщенні гуртожитку,
забрала усі свої речі. З того часу
відповідачі ОСОБА_3 разом із дочкою
ОСОБА_4 фактично мешкають в іншому
місці.

За змістом довідки відділу
адресно-довідкової роботи ГУ ДМС
України в Донецькій області ОСОБА_3, 1969
року народження, та ОСОБА_4, 1995 року
народження, зареєстровані у гуртожитку
АДРЕСА_1 з 04 квітня 2008 року та з 06 червня
2012 року відповідно, що також
підтверджується і копією картки
реєстрації (а.с. 4, 11, 64, 71).

Згідно з актами від 14 травня 2013 року, 12
червня 2013 року та 25 липня 2013 року,
складеними комісією у складі
начальника ділянки гуртожитків та
сестри - господарки, відповідачі ОСОБА_3
та ОСОБА_4 не проживають у гуртожитку №
7 з 2008 року по теперішній час, майно за
місцем реєстрації не зберігається (а.с.
6-8, 66-68).

Вказані обставини підтверджені
допитаними в судовому засіданні
свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Задовольняючи позов ПАТ «МЗВМ» та
визнаючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням гуртожитку, суд першої
інстанції виходив з того, що
відсутність відповідачів понад термін,
встановлений ст. 71 ЖК УРСР, не викликана
поважними причинами. У зв'язку з цим
відмовлено в задоволенні позовних
вимог відповідачів про зобов'язання
видати ордер на вселення.

З таким висновком суду колегія суду не
може не погодитися виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу
УРСР проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період роботи або
навчання можуть використовуватись
гуртожитки.

Згідно з положенням ст. 128 ЖК УРСР жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу.

Відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

У силу статей 71, 72 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» № 2 від 12
квітня 1985 року передбачено, що у
справах про визнання наймача або члена
його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду тощо)
суд може продовжити пропущений строк.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення сторін,
встановленим фактам і доказам дав
правильну правову оцінку і дійшов
правильного висновку про задоволення
позову ПАТ «МЗВМ» та відсутність
підстав для задоволення позовів
відповідачів.

Відповідно вимогам ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
надаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом позивач
ПАТ «МЗВМ» зазначав, що відповідач
ОСОБА_3 фактично з 1995 року, з часу
народження дитини (відповідача ОСОБА_4)
у гуртожитку № 7 не проживає.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_3 посилалася на перешкоджання їй
у проживанні з боку адміністрації.

Проте, окрім усних тверджень, будь-яких
доказів, які б вказували на
застосування перешкод чи якихось
обмежень з боку відповідальних осіб
ПАТ «МЗВМ» для її проживання у спірному
гуртожитку з 1995 року та у наступні роки
до теперішнього часу, відповідач
ОСОБА_3 суду першої інстанції не надала.

Не було надано відповідних доказів і в
суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо
неможливості проживання у гуртожитку у
зв'язку з ненаданням ордеру на вселення
є неспроможними. Хоча на теперішній час
і не можливо з'ясувати на підставі чого
відповідач ОСОБА_3 у 1985 році була
вселена до приміщення спірного
гуртожитку, оскільки згідно акту від 20
березня 2000 року архівні документи
знищено внаслідок затоплення, проте її
право користування жилим приміщенням
гуртожитку до 1995 року, коли вона
самостійно залишала гуртожиток, ніким
не оспорювалося.

Доказів того, що ОСОБА_3 ставила перед
адміністрацією підприємства (офіційне
або письмове звернення) питання про
фактичне вселення та надання їй та
дочці житлового приміщення чи
койко-місця в гуртожитку, відповідачем
також надано не було.

Натомість, як вбачається з письмових
заяв ОСОБА_3, одна із яких датована 26
лютого 2002 року, остання зверталась до
адміністрації підприємства з
проханням здійснити лише реєстрацію
для заміни паспорту та потім
продовжувала строк своєї реєстрації ще
на один рік (а.с. 159, 160).

Також на підставі відповідної заяви
ОСОБА_3, у зв'язку із досягненням 16
річного віку та необхідністю отримання
паспорту 06 червня 2012 року у спірному
гуртожитку, за місцем реєстрації
матері, була зареєстрована і ОСОБА_4
(а.с. 93).

Крім того, на ім'я відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4, які були зареєстровані у
гуртожитку, особовий рахунок для
сплати комунальних послуг, не
відкривався (а.с. 9, 69).

Враховуючи викладене в сукупності,
апеляційний суд вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства,
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, і дійшов
обґрунтованого висновку, що
відповідачі не проживали у гуртожитку
понад термін, встановлений ст. 71 ЖК
УРСР, без поважних на то причин.
Оскільки відповідачі визнанні такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням гуртожитку, відсутні
правові підстави для задоволення
позову про зобов'язання надати ордер на
вселення до гуртожитку.

Висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються доказами,
дослідженими у судовому засіданні.

Доводи ж, викладені у апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів не вбачає
апеляційних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 27
лютого 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді: Т.Г. Ігнатоля С.А. Попова
І.П. Мироненко