Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22ц - 778/3210/ 2014
інстанції: Лисенко Л.І.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Бондаря М.С.

суддів:
Подліянової Г.С.

Дашковської О.В.

при секретарі: Мельник
З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
ухвалу Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 06 травня 2014 року у
справі за поданням державного
виконавця Ленінського відділу
Державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції про тимчасове обмеження
громадянина-боржника ОСОБА_3 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
своїх обов'язків,-

ВСТАНОВИЛА:

23 квітня 2014 року Державний виконавець
Ленінського відділу ДВС ЗМУЮ звернувся
до суду з поданням про тимчасове
обмеження громадянина-боржника ОСОБА_3
у праві виїзду за межі України до
виконання ним своїх обов'язків,
вказавши, що на виконанні в Ленінському
відділі ДВС ЗМУЮ знаходиться
виконавчий лист № 2-2488/11, виданий 10.12.2013
року Ленінським районним судом
м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 суми боргу за договором
позики у розмірі 201 140,89 грн.

Державним виконавцем постанову
про відкриття виконавчого провадження
за вищевказаним виконавчим документом
винесено 10.12.2013 року . Проте від
виконання рішення суду боржник
ухиляється. На виклик державного
виконавця не зявляється. Право
власносності на нерухоме майно, на
транспортні засоби за боржником не
зареєстровано, останній ніде не працює.

Державний виконавець просив суд
вирішити питання щодо прийняття
вмотивованого рішення стосовно
обмеження ОСОБА_3 права на виїзд з
території України до виконання рішення
суду.

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 06 травня 2014 року заяву
задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за
межі України без вилучення паспортного
документу боржника ОСОБА_3, до
виконання ним своїх обов'язків.

Не погоджуючись з вищезазначеною
ухвалою ОСОБА_3, подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм процесуального права,
просить ухвалу суду скасувати, та
постановити нову, якою відмовити в
задоволенні заяви.

Скаржник, будучи своєчасно та належним
чином повідомленим про час і місце
розгляду справи до апеляційного суду
не з"явився. Від нього надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи, оскільки його представник
відсутній у м. Запоріжжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. Доказів, які б свідчили про
неявку ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_5 в судове засідання з поважних
причин, останній суду не надав.

Крім того, апеляційна скарга не містить
доводів щодо дослідження нових доказів
у справі. Викладені в ній доводи не
можуть бути доповнені на даний час,
оскільки це заборонено ст. 300 ЦПК
України.

Виходячи з наведеного та у
відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів не вбачає поважності
причин неявки апелянта в судове
засідання і вважає, що неявка ОСОБА_3,
належним чином повідомленого про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312
ЦПК України за наслідками розгляду
скарги на ухвалу суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги і залишення ухвали без змін,
якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Задовольняючи подання державного
виконавця Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції, суд першої інстанції виходив
із того, що ОСОБА_3, який є боржником у
виконавчому провадженні, в
добровільному порядку не погашає борг,
а тому виникла необхідність у
тимчасовому обмеженні його права на
виїзд за межі України з метою
забезпечення повного та своєчасного
виконання виконавчих документів.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

З матеріалів справи вбачається,
що державний виконавець звернувся з
вищевказаним поданням, погодженим з
начальником ВДВС, відповідно до ст. 377-1
ЦПК України.

Згідно даної норми права питання
про тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Відповідно ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобовязаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
установлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Відповідно до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року
"Про порядок виїзду з України і вїзду в
Україну громадян України" регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і вїзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розвязання спорів у
цій сфері.

Стаття 6 вказаного Закону
визначає підстави для тимчасових
обмежень у праві виїзду громадян
України за кордон.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 даного Закону
передбачено, як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
громадянина за кордон ухилення від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи), - до
виконання зобов'язань (в редакції
Закону із змінами, внесеними згідно із
Законом N 2677-VI від 04.11.2010).

Частиною 3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження»,
передбачено право державного
виконавця у процесі здійснення
виконавчого провадження на перевірку
виконання боржниками рішень, що
підлягають виконанню відповідно до
цього Закону, безперешкодний вхід до
приміщень, що належать боржникам,
накладення арешту на майно боржника,
його вилучення та реалізацію в
установленому законодавством порядку.
Здійснення інших повноважень,
передбачених цим Законом та іншими
законами.

Зокрема, п. 18 ч. 3 ст. 11 даного
Закону передбачено, право державного
виконавця у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Під час розгляду подання в суді
першої інстанції державний виконавець
надав докази на підтвердження ухилення
боржника від виконання зобовязань,
покладених на нього рішенням суду.

Судом були досліджені та належно
оцінені такий доказ як постанова про
відкриття виконавчого провадження від
10.12.2013 року , якою надано строк для
добровільного виконання до 16.12.2013 року
, розяснені наслідки невиконання
рішення, зазначена постанова була
направлена 12.12.2013р., вих..№ 37288 на адресу
боржника (т. 2 а.с.148).

Стаття 31 Закону України «Про
виконавче провадження»передбачає
умови та правила надсилання документів
виконавчого провадження. Цією статтею
визначено, що копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження (далі -
документи виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

В цій же нормі даного Закону
окремо передбачено, що боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Незважаючи на повідомлення
боржника про відкриття відносно нього
виконавчого провадження останній не
вжив заходів для добровільного
виконання, яке йому було
запропоновано.

10.12.2013 року державним виконавцем було
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, копії якої було
надіслано сторонам і установам, що
реєструють право власності 12.12.2013р.,
вих..№ 37289.

Згідно відповіді на запит ДП1 боржник
офіційно не працює, відкритих рахунків
в банківських установах не має. Згідно
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно, та даних АІС «
Автомобіль» право власності за
боржником не зареєстроване ( т. 2 а.с.
141-147).

На виклик, направлений на адресу
боржника 07.03.2014р. на особистий прийом
державного виконавця, призначений на
27.03.2014р. ОСОБА_3 не з'явився, проте,
надіслав письмові пояснення, де
зазначив, що з рішенням суду не згоден,
майна у власності не має, влаштуватися
на роботу змоги не має ( а.с. т. 2 а.с. 138).

До встановлених судом першої
інстанції обставин були належним чином
застосовані вищенаведені норми
матеріального і процесуального права.
Суд дійшов обґрунтованого та такого, що
відповідає вимогам закону, висновку
про необхідність задоволення подання
державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги про те,
що державним виконавцем не надано
доказів того, що він має намір виїхати
за кордон не заслуговують на увагу,
оскільки вищезазначені обставини, які
були досліджені судом першої інстанції
свідчать про те, що останній взагалі не
намагається повертати борг, що
відповідно до вимог чинного цивільного
процесуального законодавства України
та положень Закону України "Про
виконавче провадження" не позбавляє
права державного виконавця з метою
забезпечення виконання судового
рішення про стягненню боргу вжити
відповідні заходи по обмеженню
боржника у праві виїзду за межі України

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
ухвала суду першої інстанції
постановлена з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків судового
рішення .

Немає передбачених законом
підстав для скасування ухвали суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду
м.Запоріжжя від 06 травня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді: