АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2903/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Сухоруков А. О. Доповідач -
Лаченкова О.В. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

02 червня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого
судді - Лаченкової О.В.

суддів
- Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі
- Цибук Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у
своїх інтересах та в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_5, треті
особи: орган опіки та піклування
виконавчого комітету Самарської
районної у м. Дніпропетровську ради,
Самарський районний відділ у м.
Дніпропетровську Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання права користування житловим
будинком та встановлення сервітуту -,

в с т а н о в и л а:

04 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала позов до
Самарського районного суду
Дніпропетровської області про
визнання права користування житловим
будинком та встановлення сервітуту .

Рішенням Самарського районного
суду Дніпропетровської області від 04
лютого 2014 року у позові ОСОБА_2 буду
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, та
порушення норм матеріального права і
норм процесуального права, які
призвели до не правильного вирішення
по справи по суті.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_2 з 17 жовтня 2003 року зареєстрована
за адресою спірного домоволодіння по
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську , що
підтверджується її паспортом і є
донькою ОСОБА_6, згідно свідоцтва про
народження.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували
шлюб 29 червня 1991 року .

ОСОБА_6 з 10 жовтня 1991 року зареєстрована
за адресою спірного домоволодіння
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, що
підтверджується її паспортом.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу,
виданого Самарським ВДРАЦС
Дніпропетровського МУЮ 07 травня 2012
року, актовий запис №65.

У позивачки ОСОБА_2 народилися діти -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4
,ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно свідоцтв про
народження. Позивачка та її малолітні
діти проживали у АДРЕСА_1,про що не
заперечував відповідач, і
підтверджується рядом документів .

ОСОБА_2 та її мати ,за
твердженнями позивача, витратили
значні кошти на ремонт будинку та
поліпшення умов проживання в ньому, що
підтверджується довідкою про надання
дозволу на підключення до вуличного
водопроводу від 30.04.2009 року, договорами
на встановлення метало пластикових
вікон у 2009 році, накладною на придбання
дверей від 9 грудня 2006 року,
специфікацією сантехнічних виробів
від 02.05.2009 року, товарними чеками 2009-2010
року, товарним чеком на придбання
опалювального котла від 9.02.2008 року,
оздоблювальних матеріалів та засобів
за 2009-2010 роки, кошторисами на виконання
робіт з укладки водопроводу і
каналізації від 2009-2010 року .

Домоволодіння АДРЕСА_1 м.
Дніпропетровську на праві власності
належить ОСОБА_5 згідно інформаційної
довідки з реєстру прав власності на
нерухоме майно №16442266 від 21.01.2014 року,
реєстраційний номер майна 2832997, дата
реєстрації права власності - 29.09.2003 року
на підставі рішення самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
01.07.1994 року та ухвали
Дніпропетровського обласного суду від
22.08.1994 року.

Згідно карток реєстрації особи,
малолітні діти позивачки були
зареєстровані 28.01.2014 року по АДРЕСА_1 у
м. Дніпропетровську.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання
права користування житловим будинком
та встановлення сервітуту,суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку,що позивач та її діти мають
право користування спірним житлом,а
сервітут може бути встановлений щодо
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб,які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Зазначені спірні правовідносини
регулюються нормами Житлового кодексу
України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і при домової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються в
судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Право членів сім'ї власника
житла на користування цим житлом
врегульовано статтею 405 ЦК України:

1. Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

2. Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що позивачка
набула права користування спірним
житлом як член сім'ї власника, а згодом
разом із нею - і її малолітні діти, і у
теперішній час зареєстровано їх
постійне місце проживання за адресою
спірного житла, немає підстав
стверджувати щодо втрати ними цього
права.

Згідно ст. 395 ЦК України, одним з
видів речових прав на чуже майно є
право користування (сервітут). Поняття
встановлення сервітуту надано ст. 401 ЦК
України, згідно якої право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

2. Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Встановлення сервітуту регулюється ст.
402 ЦК України:

1. Сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

2. Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній
реєстрації в порядку, встановленому
для державної реєстрації прав на
нерухоме майно.

3. У разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Статтею 403 ЦК України визначено зміст
сервітуту:

1. Сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.

2. Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.

3. Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

4. Сервітут не підлягає відчуженню.

5. Сервітут не позбавляє власника майна,
щодо якого він встановлений, права
володіння, користування та
розпоряджання цим майном.

6. Сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого він встановлений.

7. Збитки, завдані власникові
(володільцеві) земельної ділянки або
іншого нерухомого майна, особою, яка
користується сервітутом, підлягають
відшкодуванню на загальних підставах.

Аналізуючи наведені норми права,
співставляючи їх із дослідженими
доказами, суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку, що позивач та її
діти мають право користування
(постійного проживання) спірним житлом,
а сервітут за своєю правовою природою
пов'язаний із задоволенням потреб
інших осіб, які не можуть бути
задоволені в інший спосіб, тобто наявне
у позивача право значно ширше
сервітуту, про встановлення якого
просить позивач, сервітут як правило
повинен бути пов'язаний із правом
власності особи, якій він надається, на
нерухоме майно, зокрема на земельну
ділянку, але такого права позивач не
має. Також на думку суду сервітут
пов'язаний перш за все з правом проходу,
проїзду через земельну ділянку чи інше
подібне право користування чужим
нерухомим майном власником іншого,
безпосередньо розташованого
нерухомого майна, до якого можливо
дістатися лише через нерухоме майно,
щодо якого встановлюється сервітут.

Щодо доводів в апеляційній скарзі на
те,що позивачка витрачала гроші на
ремонт житла та поліпшення умов
проживання і це впливає на зміст прав
на житло, є неправомірними, оскільки ці
гроші можуть бути стягнуті судом з
власника на користь осіб, які понесли
такі витрати в разі коли позивачкою
будуть заявлені такі вимоги до
відповідача.

Встановлення сервітуту дійсно може
певним чином гарантувати позивачці
право на користування цим житлом
навіть у разі зміни його власника, але
для встановлення сервітуту позивач до
власника (відповідача) не зверталася,
що підтвердила у судовому засіданні, не
ставила питання і не пропонувала
оплату за користування нерухомим
майном, що передбачено частиною
третьою ст. 403 ЦК України.

Виходячи з
вищевикладеного,колегія суддів
вважає,що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку,що питання про
встановлення сервітуту до часу набуття
позивачем права на інше житло, що
практично може означати - довічного
сервітуту, крім наведеного вище,
задоволення позовних вимог у заявлений
спосіб не співмірно із правами
власника житла щодо володіння та
користування ним.

Суд першої інстанції прийшов
обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у позові
про визнання права користування
житловим будинком та встановлення
сервітуту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень
по ним. Доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд постановив рішення,
що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами,
поясненнями сторін.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді