Справа № 188/690/14-ц
Провадження № 2/188/370/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року Петропавлівський
районний суд Дніпропетровської
області у складі головуючого - судді
Бурди П.О.,

при секретарі - Хандрига Л.І.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Петропавлівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа Головне управління
Державної міграційної служби у
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з
позовом до відповідача про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову зазначає, що
вона перебувала в шлюбі з відповідачем
з 1999 року. Від шлюбу у них дитина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка з 2007 року є власником
квартири АДРЕСА_2. У вересні 2007 року в
цій квартирі позивачка зареєструвала
відповідача та доньку ОСОБА_6. З січня
2013 року відповідач не з'являвся вдома,
проживає в іншому місці, а саме,
АДРЕСА_1.

Позивачка стверджує, що за період з
січня 2013 року по 15.04.2014 року відповідач
жодного разу не з'являвся у квартирі
АДРЕСА_2, де проживає позивачка. Всі
обов'язки по утриманню житлового
приміщення виконує тільки позивачка.

На підтвердження вказаного факту
позивачка додала до позову акт,
складений вуличним депутатом. Також
факт не проживання відповідача за
місцем реєстрації може бути
підтверджений, вказує позивачка,
показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
адреси яких зазначені позивачкою і
яких вона просить викликати в судове
засідання.

На підставі викладеного,
посилаючись на ст. ст. 71, 72 Житлового
кодексу України, ст.405 ЦК України, ст. 11
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст. ст. 4, 10, 60, ч. 1
ст.144, ст. ст. 118-120 Цивільного
процесуального кодексу України,
позивачка просить суд:

визнати відповідача таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2;

зобовязати ГУДМС України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації відповідача за адресою:
квартира АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачка
позов підтримала.

Відповідач позов не визнав, пояснив
суду, що вказана квартира була
придбана у період шлюбних відносин і
право власності на неї мають у рівних
частинах обидві сторони. Посилаючись
на норми статей 60, 61, 63, 65 Сімейного
кодексу України, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, ст.391,
ч.1 ст.16 ЦК України та ст.7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
відповідач вважає, що вимагати
усунення перешкод в користуванні може
тільки власник майна, але в даному
випадку він теж є власником квартири,
як і позивачка.

Вислухавши пояснення
сторін,вивчивши матеріали справи, в
яких містяться надані позивачем
докази, суд дійшов висновку про відмову
у позові з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.09.1999 року
сторони по справі зареєстрували шлюб у
відділі ЗАГС смт.Петропавлівка, шлюб
між сторонами не розірвано, що
підтверджується штампом про шлюб на
сторінці «Сімейний стан» паспорту
позивачки серії НОМЕР_1, виданого
Петропавлівським РВ ГУМВС України в
Дніпропетровській області (а.с.6).

З копії нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу квартири
вбачається, що позивачка 24.10.2002 року
купила у ОСОБА_5 квартиру за адресою:
квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

Отже, угода купівлі-продажу
квартири, в якій зареєстрований
відповідач, була укладена в період
шлюбу між сторонами.

Відповідно до ст.60 Сімейного
кодексу (далі - СК) України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу)(ч.1).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
(ч.2).

Згідно з ст.61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту (ч.1).

Якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім'ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (ч.3).

Стаття 63 СК України передбачає, що
дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Статтею 65 СК України визначено
наступне :

1. Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують

нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

4. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

З аналізу наведених норм СК України
випливає, що придбана сторонами по
справі в період шлюбу квартира є їх
спільною сумісною власністю.

Отже, посилання позивачки на норми
ст.72 Житлового кодексу (далі -ЖК)
України, яка регулює порядок визнання
наймача житлового приміщення в
будинках державного та громадського
житлового фонду таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, та
ч.2 ст.405 Цивільного кодексу (далі -ЦК)
України, яка регулює порядок визнання
члена сім'ї власника житла таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, є безпідставним, тому що
відповідач не є ні наймачем житлового
приміщення, ні членом сім'ї власника
житла, оскільки сам є власником житла і
має рівні права на користування ним
разом з позивачкою.

Статтею 319 ЦК України визначено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд (ч.1).

Власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та
виконанні обов'язків власник
зобов'язаний додержуватися моральних
засад суспільства(ч.2).

Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав (ч.3).

Діяльність власника може бути
обмежена чи припинена або власника
може бути зобов'язано допустити до
користування його майном інших осіб
лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ч.7).

Відповідно до ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ч.1).

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ч.2).

Оскільки, виходячи з приписів
наведених норм Сімейного та Цивільного
кодексів України відповідач може бути
позбавлений права користування
належною йому на праві спільної
сумісної власності квартирою АДРЕСА_2
лише у випадках і в порядку,
встановлених законом, а позивачка таку
вимогу посиланням на норми права, які б
дозволяли це зробити, не обґрунтувала,
суд не може визнати відповідача таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням внаслідок його
відсутності понад один рік в квартирі
АДРЕСА_2.

Згідно з ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», згідно з
якою зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі:

заяви особи або її законного
представника;

судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного
документа, що надійшов з органу
державної реєстрації актів
цивільного стану, або документа про
смерть, виданого компетентним
органом іноземної держави,
легалізованого в установленому
порядку;

інших документів, які свідчать про
припинення:

підстав для перебування на
території України іноземців та осіб
без громадянства;

підстав для проживання або
перебування особи у спеціалізованій
соціальній установі, закладі
соціального обслуговування та
соціального захисту;

підстав на право користування
житловим приміщенням.

Таким чином, позов не містить
правових підстав для зняття
відповідача з реєстрації місця
проживання за адресою: квартира
АДРЕСА_2.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(ч.1).

Передчасною і такою, у якій теж слід
відмовити, є позовна вимога про
зобов'язання ГУ ДМС України у
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації відповідача, оскільки ця
вимога пред'явлена до особи,яка має
процесуальний статус третьої особи, а
не відповідача, і, враховуючи, що ця
вимога заявлена до суб'єкта владних
повноважень, повинна розглядатися в
адміністративному судочинстві і
відповідно до норм ст.ст.15,16 ЦПК України
не може бути поєднана в одному
провадженні з вимогами про захист
цивільних прав, крім того вона може
бути заявлена тільки у разі
протиправних дій або бездіяльності
після звернення до суб'єкта владних
повноважень згідно з приписами ст.7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зокрема на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

На підставі викладеного, ст.72 та глави
6 розділу ІІІ Житлового кодексу УРСР,
ст.ст.319, 321, 405 Цивільного кодексу
України, розділу ІІ Закону України від
27.04.2007 року "Про внесення змін та
визнання такими, що втратили чинність,
деяких законодавчих актів України у
зв'язку з прийняттям Цивільного
кодексу України",ст.ст. 60, 61, 63,65
Сімейного кодексу України, ст.7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні", керуючись статтями 11,16,16,208,
209,212-215,218 ЦПК України, суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа Головне управління Державної
міграційної служби у
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстраційного обліку,

- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Петропавлівський районний суд
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя П. О. Бурда