№ 201/8832/14 ц
провадження 2/201/2306/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року
Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі - Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 липня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про виселення із житла у зв'язку із
закінченням терміну дії договору
оренди житлового будинку. Позивач в
своєму позові посилався на те, що на
підставі договору купівлі-продажу
позивачу належить будинок АДРЕСА_1, 13
листопада 2013 року позивач уклав з
відповідачем договір оренди останнім
вказаного будинку позивача для
мешкання ОСОБА_2 в цьому будинку, строк
дії вказаного договору оренди
закінчився 01 квітня 2014 року, але
відповідач з будинку не виселився і
виселятися в добровільному порядку не
має намірів, за комунальні послуги не
сплачує, знаходження відповідача в
будинку позивача перешкоджає
останньому в повній мірі користуватися
і розпоряджатися своїм житлом, своєю
власністю. Вказане тривале проживання
відповідача в цьому будинку після
закінчення договору оренди є, на думку
позивача, незаконним. Факт вказаного
незаконного проживання відповідача
останній визнає, але і виселятися
добровільно не бажає. В зв'язку з цим
виник спір і позивач просив виселити
відповідача з його будинку без надання
іншого житлового приміщення та
стягнути сплачені ним судові витрати,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про час і місце
слухання справи повідомлялися
належним чином з дотриманням вимог ст.
76 ЦПК України, про причини не явки суду
не повідомив. В письмовому зверненні до
суду позов фактично визнав, не
заперечував проти викладених в ньому
обставин і просив справу розглянути
без його участі. Суд вважає можливим
слухати справу за відсутності
вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані та добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовну
заяву обґрунтованою та підлягаючою
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні з'ясовано, що
позивачу ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 07 листопада 2013 року
належить будинок АДРЕСА_1, право
власності позивача на вказане
домоволодіння зареєстроване в
передбаченому законом порядку, про що
надано витяг з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності. 13
листопада 2013 року позивач уклав з
відповідачем ОСОБА_2 договір оренди
останнім вказаного будинку позивача
для мешкання ОСОБА_2 в цьому будинку,
строк дії вказаного договору оренди
закінчився 01 квітня 2014 року, але
відповідач з будинку не виселився і
виселятися в добровільному порядку не
має намірів, за комунальні послуги не
сплачує, знаходження відповідача в
будинку позивача перешкоджає
останньому в повній мірі користуватися
і розпоряджатися своїм житлом, своєю
власністю. Вказане тривале проживання
відповідача в цьому будинку після
закінчення договору оренди є, на думку
позивача, незаконним. Факт вказаного
незаконного проживання відповідача
останній визнає, але і виселятися
добровільно не бажає. Позивач бажає
усунути для нього перешкоди в
користуванні та розпорядженні своїм
житлом; в добровільному порядку спір не
вирішено і позивач вимушений був
звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою
задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Судом встановлено, що дійсно
домоволодіння АДРЕСА_1 належать на
праві приватної власності мені. ОСОБА_1,
13 листопада 2013 року між позивачем та
ОСОБА_2 було укладено договір оренди
житлового будинку (домоволодіння)
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, для
проживання останнього у ньому. З метою
виконання обов'язку покладеного ст. 765
ЦК України, позивачем 13 листопада 2013
року передано, а орендарем прийнято в
строкове платне користування нерухоме
майно: житловий будинок (домоволодіння)
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується актом
прийому-передачі до договору оренди
житлового будинку від 03 листопада 2013
року. Пунктом 5.1. вказаного договору
оренди житлового будинку визначено, що
договір діє строком з 13 листопада 2013
року по 01 квітня 2014 року. Абз. З п. 2.1.
договору оренди житлового будинку від
13 листопада 2013 року орендаря
зобов'язано після закінчення строку
дії договору звільнити будинок разом
зі своїми речами та здати його
орендодавцеві по акту в справному
стані, з урахуванням нормального зносу,
на протязі п'яти днів з моменту
закінчення строку дії договору. Після
закінчення строку дії договору оренди
відповідач з будинку не висилився, не
повідомляв письмово орендодавця про
свій намір повернути орендоване майно
у зв'язку із закінченням строку дії
договору. Відповідач письмову вимогу
позивача про звільнення житла не
виконує, усні вимоги про звільнення
житла відповідач ігнорує.

Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЖК України
укладений на визначений строк договір
найму жилого приміщення в будинку
(квартирі), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
припиняється після закінчення цього
строку, і його може бути продовжено
лише за угодою між наймачем і
наймодавцем.

Договір оренди у встановленому порядку
не продовжувався, тому він вважається
припиненим після закінчення
визначеного у ньому строку.

Ст. 169 ЖК України визначено, що у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
підмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Підстав про мешкання відповідача
у вказаному будинку після закінчення
договору оренди немає, але він там
мешкає, за комунальні послуги не
сплачує, він перешкоджає позивачу в
повній мірі користуватися і
розпоряджатися своїм житлом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності непорушно, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений в його здійсненні,
власник може бути позбавлений права
власності або обмежений в його
здійсненні тільки у випадках і в
порядку, встановленому законом,
примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосоване тільки
як виняток по мотивах суспільної
необхідності на підставах і в порядку,
встановленому законом, і за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості.

Об'єкт права власності (спірний
будинок) є житловим приміщенням, тому
режим мешкання в нім регулюється
нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України
використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє,
користується та розпоряджається
майном, що йому належить. Власник має
право здійснювати стосовно свого майна
будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивач позовні вимоги не доповнював і
не уточняв, придбав вказане житло на
законних підставах.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинен
довести, що його дiями не було порушено
його права або права позивача. Однак,
жодних доказiв відповідачем до суду не
надано.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст. ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
відповідачем цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує будь-якi
домовленості i зобов'язання стосовно
відповідача про мешкання в будинку,
перешкоди, предмета спору, а відповідач
не довели незаконність дій позивача.
Можливе твердження відповідача про
наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань
стосовно позовних вимог - є
припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю їх між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги
можливе не визнання відповідачами
позовних вимог, оскільки вони
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується. Позивач
як власник вказаного домоволодіння не
порушує прав фізичних та юридичних
осіб, за захистом своїх прав звернувся
до суду, відповідач з позовом фактично
погодився.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та виселити ОСОБА_2 з належного ОСОБА_1
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення і стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 сплачені ним
(позивачем) витрати на судовий збір в
сумі 243 грн. 60 коп.

Таким чином суд вважає доведеними
обставини позову, позовні вимоги про
виселення із житла у зв'язку із
закінченням терміну дії договору
оренди житлового будинку знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання та підлягають задоволенню в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 168, 169 ЖК
України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212 - 215, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з належного ОСОБА_1
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачені ним (позивачем) витрати на
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -