РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2014 Кобеляцький районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді -
Омельченко І.І.

при секретарі -
Логвиненко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Кобеляки
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2014 року, ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу по договору позики. В своїй заяві
позивач вказує, що 11 та 24 грудня 2013 року
за усною угодою позики передав
відповідачу, ОСОБА_2, рівними частинами
грошові кошти в сумі 6666 грн.
(шість тисяч шістсот шістдесят шість
гривень), яку остання зобов'язувалась
повернути у січні 2014 року. Дані кошти
були перераховані відповідачу на
картковий рахунок. Однак у визначений
термін відповідач борг не повернула, а
тому ОСОБА_1, прохає суд стягнути із
ОСОБА_2 суму боргу, з урахуванням
індексу інфляції, а також 3 % від
простроченої суми боргу, що складає
7556,59 грн.

Крім цього, позивач прохає стягнути
із відповідача понесені ним судові
витрати: сплачений судовий збір в
розмірі 243,60 грн.

Позивач, ОСОБА_1, в судовому засіданні
підтримав заявлені позовні вимоги, та
прохав позов задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2, в судовому
засіданні позов не визнала, та пояснила
суду, що дійсно 11 та 24 грудня 2013 року
отримувала від ОСОБА_1 грошові
перекази, в рівних частих, по 3333 гривні.
Дані кошти були перераховані за
виконання певних послуг (за гадання). В
задоволенні позову прохала відмовити.

Суд, заслухавши учасників процесу,
розглянувши та вивчивши матеріали
справи, вважає, що позов задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 11 та 24
грудня 2013 року перерахував на
картковий рахунок відповідача, ОСОБА_2
грошові кошти, рівними частинами, по 3333
грн., а всього 6666 грн. (а.с.7), які остання
отримала 11 та 24 грудня 2013 року
(а.с.10).

10 квітня 2014 року позивач направив
на адресу ОСОБА_2 письмову претензію
про повернення отриманих останньою
грошових коштів (а.с.8).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
( позикодавець) передає у власність
іншій стороні ( позичальникові) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язуться
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів ( суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої
ж якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На утвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Оскільки зі слів позивача сума позики
складає 6666,00 грн., то договір позики
повинен був бути укладений у письмовій
формі.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування. Таким чином, саме
розпискою чи іншим борговим документом
за вказаним договором позики за
нормами матеріального закону, а не
іншими засобами доказування,
підтверджується передання грошей за
договором позики та отримання їх
позичальником.

Під час розгляду справи про
стягнення боргу за договором позики
підлягає доказуванню факт укладення
такого договору та факт невиконання
або неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань щодо
повернення позики. Письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику,
тому суд не має можливості встановити
факт укладення договору позики і факт
передачі грошової суми позивачем
позичальнику (відповідачу), з огляду на
непредставлення позивачем таких
доказів, а також оскільки в судовому
засіданні таких доказів не було
здобуто.

Отже, на підставі вище зазначеного,
в задоволенні вимог позивача про
стягнення боргу за договором позики
слід відмовити.

Враховуючи вище викладене, не
підлягають задоволенню також вимоги
позивача про стягнення із відповідача
відсотків за прострочену суму боргу, та
судові витрати.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 73, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Полтавської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя: