Ухвала

іменем україни

10 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Парінової І.К., Фаловської
І.М.,-

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Міський комерційний банк» до ОСОБА_4
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом набуття права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Київської області від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Міський комерційний банк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом набуття права
власності.

Позовні вимоги мотивував тим, що
унаслідок невиконання відповідачем
зобов'язань за кредитним договором від
13 лютого 2008 року, у забезпечення якого
було укладено договір іпотеки,
предметом якого є жилий будинок та
земельна ділянка, що розташовані по
АДРЕСА_1, виникла кредитна
заборгованість в розмірі 3 638 889 грн. 31
коп.

Згідно рішенням Солом'янського
районного суду м. Києва від 21 червня 2011
року вказана заборгованість стягнута з
відповідача на користь банку.

Посилаючись на те, що на сьогоднішній
день судове рішення не виконано через
відсутність коштів й майна боржника,
публічне акціонерне товариство
«Міський комерційний банк» просило в
рахунок погашення кредитної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання за
банком право власності на вищевказаний
будинок та земельну ділянку.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 22
листопада 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року зазначене
рішення районного суду скасовано й
позов задоволено.

У рахунок погашення боргу ОСОБА_4 перед
публічним акціонерним товариством
«Міський комерційний банк» за
кредитним договором № 338/980-ФО/І від 13
лютого 2008 року в розмірі 3 638 889 грн. 31
коп. звернуто стягнення на предмет
іпотеки - жилого будинку, загальною
площею 416, 2 кв.м та земельної ділянки,
площею 0, 1491 га, для будівництва і
обслуговування жилого будинку, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_4 на
жилий будинок, загальною площею 416, 2
кв.м та земельну ділянку, площею 0, 1491 га,
для будівництва і обслуговування
жилого будинку, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Визнано за публічним акціонерним
товариством «Міський комерційний
банк» право власності на жилий будинок,
загальною площею 416, 2 кв.м та земельну
ділянку, площею 0, 1491 га, для будівництва
і обслуговування жилого будинку, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду скасувати і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, що було помилково скасовано,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання
про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

У відповідності до ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 33 названого вище
Закону у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з поручителя за тим
самим договором кредиту у разі, якщо на
час розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена. Задоволення
позову кредитора про стягнення
заборгованості з поручителя не є
перешкодою для пред'явлення позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави з метою погашення
заборгованості за тим самим договором
кредиту у разі, якщо на час розгляду
спору заборгованість за кредитом не
погашена.

Як вбачається з матеріалів справи,
укладений між сторонами договір
іпотеки, містить застереження про
право іпотекодержателя звернути
стягнення на предмет іпотеки у рахунок
виконання зобов'язання за основним
договором в порядку, передбаченому ст.
37 Закону України «Про іпотеку» і
зареєструвати право власності на
предмет іпотеки, у разі невиконання
іпотекодавцем зобов'язання за основним
договором.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив того, що
рішення суду про стягнення з
відповідача кредитної заборгованості
не виконано, виконавчий лист повернуто
стягувану без виконання, а відтак
наявні всі правові підстави для
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом набуття банком права власності
на таке майно.

Також судом апеляційної інстанції
враховано, що вартість предмету
іпотеки - будинку та земельної ділянки
відповідно до вимог ст. 37 Закону
України «Про іпотеку» визначена
суб'єктом оціночної діяльності.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками, оскільки вони узгоджуються
з матеріалами та обставинами справи.

Суд апеляційної інстанції правильно
визначив характер спірних
правовідносин й вірно застосував
положення норм матеріального права, й
оцінивши усі забрані у справі докази,
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на
увагу не заслуговують й вказаних
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Матеріали витребуваної справи не
свідчать про те, що апеляційним судом
при розгляді даної справи допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, наведені у
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 26 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Савченко В.О.

Парінова І.К.

Фаловська І.М.