У х в а л а

ІМенем УКраїни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
Лисиничівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області про визнання недійсним
державного акта, зобов'язання вчинити
дії та усунення перешкод, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Львівської області від 25 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом.
Зазначали, що вони після смерті ОСОБА_6
успадкували в рівних частках земельну
ділянку площею 0,1498 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, яка
розташована на території села
Лисиничі, Пустомитівського району,
Львівської області. Земельна ділянка
належала ОСОБА_6 на підставі державного
акта на право приватної власності на
землю, серія І-ЛВ №069154. виданого
Лисиничівською сільською радою 25
грудня 1997 року. Згідно із зазначеним
державним актом ця земельна ділянка
має два заїзди (з двох боків) з АДРЕСА_1,
про що зазначено в плані зовнішніх меж
земельної ділянки. Зокрема, в описі меж
вказано, що від Б до В та від Ж до З
знаходяться землі Лисиничівської
сільської ради (вулиця). Фактично
АДРЕСА_1 переривається цією
присадибною ділянкою. З метою
переоформлення державного акта у
порядку спадкування позивачі
звернулися в землевпорядну
організацію та замовили виготовлення
технічної документації. Складовою
такої документації є акт узгодження і
відновлення меж земельної ділянки,
який підписують суміжні
землекористувачі. Однак, ОСОБА_5,
ділянка якої межує з ділянкою
позивачів, відмовилася підписати акт,
мотивуючи це тим, що дороги, яка
зазначена в абрисі земельної ділянки
під літерами від В до Б, в її державному
акті немає. Оскільки вважають, що через
земельну ділянку, яка належить ОСОБА_5,
проходить вулиця, яка ділить її на дві
частини, то приватизація зазначеної
земельної ділянки відповідачем
проведена незаконно, а тому просили
задовольнити позов.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 4 листопада
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено частково. Визнано недійсним
державний акт серія ЛВ № 19613, виданий
Лисиничівською сільською радою
Пустомитівського району Львівської
області 11 серпня 2000 року ОСОБА_5 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,2284 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель в с. Лисиничі.
Зобов'язано ОСОБА_5 та Лисиничівську
сільську раду Пустомитівського району
відновити на місцевості АДРЕСА_1, в
частині, що межує із земельною ділянкою
відповідача та веде до присадибної
земельної ділянки ОСОБА_6, відповідно
до проекту кварталу індивідуальної
житлової забудови с. Лисиничі,
виготовленого Львівським обласним
проектно-виробничим
архітектурно-планувальним бюро та
погодженого районним архітектором 7
червня 1991 року. Зобов'язано ОСОБА_5
усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
користуванні вказаною вулицею. У
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

ОСОБА_5 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржуване рішення
апеляційного, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що ОСОБА_5 передано у приватну
власність частину земельної ділянки,
яка згідно із Генеральним планом с.
Лисиничі та Проектом кварталу
індивідуальної забудови є землею
загального користування - АДРЕСА_1, чим
порушуються права позивачів на
користування земельною ділянкою.

Проте повністю з такими висновками
суду погодитися не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_6 згідно
державного акта на право приватної
власності на землю серії 1-ЛВ № 069154,
виданого Лисиничіською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області 25 грудня 1997 року,
належала на праві власності земельна
ділянка площею 0,1498 га для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, яка
розташована на території села
Лисиничі, Лисиничівської сільської
ради. Пустомитівського району
Львівської області.

Після смерті ОСОБА_6, відповідно до
свідоцтв про право на спадщину за
заповітом від 22 травня 2008 року, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 успадкували вказану земельну
ділянку в рівних частках.

Згідно із планом зовнішніх меж
(державний акт ОСОБА_6) вказана земельна
ділянка від позначки Б до В межує із
землями Лисиничівської сільської ради
(вулиця), що за твердженнями позивачів є
АДРЕСА_1, яка включена до державного
акта на право приватної власності на
землю виданого ОСОБА_5

Відповідно до цього державного акта
серія ЛВ № 19613, виданого Лисиничівською
сільською радою Пустомитівського
району Львівської області 11 серпня 2000
року на підставі рішення виконавчого
комітету Лисиничівської сільської
ради Пустомитівського району
Львівської області від 18 серпня 1995 року
№ 38, ОСОБА_5 на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,2284 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд. Вказана земельна ділянка по
межі від Е до Є межує із земельною
ділянкою ОСОБА_6 і не переривається на
дві частини землями загального
користування (вулицею), як зазначають
позивачі.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи
містобудування» до компетенції
сільських, селищних, міських рад у
сфері містобудування на відповідній
території належить затвердження
відповідно до законодавства місцевих
програм, генеральних планів
відповідних населених пунктів, планів
зонування територій, а за відсутності
затверджених в установленому законом
порядку планів зонування території -
детальних планів територій.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 ЗК України від 18
грудня 1990 року (чинної на час видачі
державного акта) використання земель
сільського населеного пункту
здійснюється відповідно до проектів
планіровки та забудови даного
населеного пункту.

Згідно ст. 3 Закону України «Про основи
містобудування» (чинної на час видачі
відповідачу державного акта), об'єктами
містобудування є: територія України та
території її
адміністративно-територіальних
одиниць, їх частини та окремі земельні
ділянки; функціональні території (зони)
адміністративно-територіальних
одиниць (житлової і громадської
забудови, виробничі, рекреаційні,
комунальні, охорони нерухомої
культурної та природної спадщини та
інші); будинки і споруди, їх комплекси;
комунікації та споруди інженерної і
транспортної інфраструктури; об'єкти
архітектурної діяльності.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Задовольняючи частково позов, суд
апеляційної інстанції послався на
Генеральний план с. Лисиничі,
Пустомитівського району виготовлений
держаним підприємством державного
інституту проектування міст «Місто
проект» та затверджений рішення
Лисиничівської сільської ради від 27
грудня 2012 року, на якому показані
орієнтовані червоні лінії існуючої
АДРЕСА_1.

Однак пославшись на вказаний план,
апеляційний суд не встановив чи був
затверджений план цього населеного
пункту на час прийняття рішення про
надання земельної ділянки у власність,
а якщо був, то чи була передбачена ним
АДРЕСА_1 та де вона проходила згідно
плану.

Таким чином, суд, не з'ясувавши
зазначених обставин, дійшовши
передчасного висновку, що ОСОБА_5
передано у приватну власність частину
земельної ділянки яка є земельною
ділянкою загального користування, а
відтак неможливо визнати
обґрунтованим ухвалене ним рішення про
визнання недійсним державного акта на
право приватної власності на землю.

Проекти кварталу індивідуальної
забудови, на які послався суд, і в яких
зазначена АДРЕСА_1, не замінюють собою
плану населеного пункту, а можуть лише
свідчити про існування останнього.

Вказані проекти забудови датовані
1991-1993 роками, тобто до прийняття
рішення про передачу відповідачу і
ОСОБА_6 у власність земельних ділянок.

У проекті забудови ОСОБА_5 зазначено, що
площа її земельної ділянки складає 1129
кв.м і вона знаходиться на АДРЕСА_2.

Між тим, у оспорюваному державному акті
вказано, що площа земельної ділянки,
яку передано у власність відповідачу
складає 0, 2284 га.

Ці обставини апеляційним судом не
враховані.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що заперечуючи проти
позову відповідач вказувала на пропуск
позивачами строку позовної давності.

Однак ніяких висновків з цього приводу
апеляційним судом не зроблено.

Допущені апеляційним судом порушення
ст. ст. 10, 60, 179, 303, 304 ЦПК України
унеможливили встановлення фактичних
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, а тому
ухвалене ним рішення не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд до
цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. МартинюкСудді:С.О.
Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук
О.В. Ступак