Справа № 2-2135/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2014 р.
смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд
Одеської області у складі:

Головуючого судді -
Барвенка В.К.,

при секретарі -
Мельниковій В.М.,

за участі
державного виконавця - Залевської К.К., -

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 9, смт.
Комінтернівське подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції Одеської
області ОСОБА_1, за погодженням з
начальником відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції в
Одеській області ОСОБА_2, про
примусовий вхід до житлового будинку
та земельної ділянки за місцем
проживання боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Комінтернівського районного
управління юстиції Одеської області
звернулась до суду із поданням, яким
просить суд дозволити примусовий вхід
до житлового будинку та земельної
ділянки, які розташовані за місцем
проживання ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні державний
виконавець подання підтримала,
послалась на необхідність
забезпечення повного виконання
рішення суду, а з боку боржника
чиняться перешкоди у проведенні опису
майна за місцем мешкання, що
підтверджується складеним 12.12.2013 року
актом державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи,
дослідивши матеріали виконавчого
провадження, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
подання, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України
питання про примусове проникнення до
житла чи іншого володіння боржника-
фізичної особи або особи, у якої
знаходиться майно боржника чи майно та
кошти, належні боржникові від інших
осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий
документ про її відібрання, при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням житла чи іншого
володіння особи за поданням державного
виконавця.

В силу положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України
суд розглядає подання державного
виконавця про примусове проникнення до
житла чи іншого володіння боржника -
фізичної особи без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Заслухавши пояснення державного
виконавця, дослідивши матеріали
виконавчого провадження, суд дійшов
висновку, що подання державного
виконавця є обгрунтованим та підлягає
задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції
України в Україні визнається та діє
принцип верховенства права.

У відповідності до ч. 1 ст. 30
Конституції України кожному
гарантується недоторканість житла. Не
допускається приникнення до житла чи
до іншого володіння особи, проведення в
ньому огляду чи обшуку не інакше ніж за
вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими для
виконання на всій території України.

Отже, право стягувача на примусове
виконання рішення суду гарантовано
Основним Законом, і підлягає захисту
судом в загальному порядку.

У відповідності до положення ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського Суду з прав людини», суди
при розгляді справ застосовують
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У відповідності до ст. 8 Європейської
Конвенції про захист прав людини (Рим,
1950 рік) кожен має право на повагу до
його приватного і сімейного життя, до
житла і до таємниці кореспонденції.
Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права
інакше ніж згідно із законом і коли це
необхідно в демократичному
суспільстві в інтересах національної і
громадської безпеки або економічного
добробуту країни, з метою запобігання
заворушенням і злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

Згідно усталеної правозастосувної
практики Європейського Суду, термін
«необхідність» полягає в тому, що
втручання відповідає соціальній
необхідності і, зокрема, що ця
«необхідність» пропорціональна
поставлені законній меті.

З'ясовуючи, чи було втручання
«необхідним в демократичному
суспільстві», Європейський Суд
виходить з того, що договірним
державам надана певна свобода власного
розсуду (Camenzind v. Switzerland) от 16 декабря 1997
г., Reports of Judgments and Decisions 1997-VIII, p. 2893, §44).

Однак виключення, які містяться в
пункті 2 статті 8 Європейської
Конвенції з прав людини, необхідно
розуміти вузько, а необхідність їх
застосування в конкретній справі
повинна бути переконливо встановленою
(Buck v. Germany), §44).

Перша та найважливіша вимога статті 1
Протоколу № 1 до Конвенції полягає в
тому, що будь- яке втручання публічної
влади у право поваги власності
повинно бути законним.

Зокрема, як слушно зазначив
Європейський Суд з прав людини в
справі (Smirnov v. Russia), пункт 2 частини 1
Протоколу №1 до Конвенції, визнаючи за
державою право контролювати
використання майна, ставить
здійснення цього права в залежність
від виконання законів.

Більш того, Європейський Суд з прав
людини зазначив, що принцип законності
уявляє, що застосовані положення
внутрішнього законодавства є
достатньо доступними, точними і
дозволяють в достатній мірі
передбачити наслідки їх застосування
(Baklanov v. Russia).

Європейський Суд з прав людини у
справі (Smirnov v. Russia) відмітив, що повинна
мати місце розумна пропорційність між
застосованими заходами та поставленою
метою, яка повинна бути здійснена будь-
якими мірами з боку держави, в тому
числі мір, що направлені на контроль
використання особою майна. Ця вимога є
поняттям «справедливого балансу»,
якого необхідно досягнути між вимогами
загального інтересу суспільства та
вимогами захисту основних прав особи
(Edwards v. Malta).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про виконавче провадження» (далі -
Закон) примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження , що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відому сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до ст. 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
яка вказана у виконавчому документі.

Суд враховує, що державним виконавцем
не було дотримано положення наведеної
норми закону, тобто, не було направлено
копії постанов про відкриття
виконавчих проваджень на адресу
боржника рекомендованим листом, і в
матеріалах дослідженого в судовому
засіданні виконавчого провадження
відсутні належні докази про отримання
боржником постанов про відкриття
виконавчих проваджень.

Суд враховує, що законодавцем
гарантовано боржнику право на
самостійне виконання рішення суду
(виконавчого документу), яке, виходячи з
вищенаведених норм Закону,
розпочинається з дня отримання
боржником копії постанови про
відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Суд звертає увагу, що рішення
суду гарантовано має бути виконано, але
у спосіб, встановлений законом, з
дотриманням прав, свобод та інтересів
сторін та інших учасників виконавчого
провадження.

Отже, суд дійшов до висновку, що
оскільки ОСОБА_3 не було забезпечено
право на самостійне виконання рішення
суду, її відповідальність за
невиконання рішення суду, що набрало
законної сили не настала, і, як
наслідок, не можуть настати негативні
наслідки за це.

Оцінюючи суспільну необхідність у
обмеженні боржнику права на
недоторканість житла у співставленні
з Конституційним принципом
обов'язковості виконання судових
рішень на території України, суд
виходить з наступного:

У нормі ст. 11 Закону законодавцем
закріплені положення, що державний
виконавець зобов'язаний забезпечити
виконання рішення судів та інших
органів (посадових осіб), в тому числі і
шляхом звернення стягнення на майно
боржника.

Нормою ст. 12 Закону боржника
зобов'язано надавати у строк,
установлений державним виконавцем,
достовірні відомості про свої доходи
та майно, у тому числі про майно, яким
він володіє спільно з іншими особами,
про рахунки у банках чи інших
фінансових установах.

Разом із тим, розпочинати
примусове виконання судового рішення
державний виконавець може лише після
завершення строку для самостійного
виконання боржником виконавчого
документу.

Суд вважає, що матеріали справи не
містять переконливих доказів того, що
боржник ухиляється від виконання
судового рішення, що набрало законної
сили і є обов'язковими до виконання на
території України.

Оцінюючи складений державним
виконавцем акт від 12.12.2013 року про
перешкоджання боржником у вільному
доступі державному виконавцю до свого
житла для здійснення перевірки
майнового стану боржника, суд вважає,
що державний виконавець, в силу
вищенаведених норм процесуального та
матеріального закону, не мав права
розпочинати примусові виконавчі дії,
до яких безумовно відносяться дії по
перевірці майнового стану боржника за
місцем його проживання, оскільки саме
державний виконавець не забезпечив
боржнику строку на самостійне
виконання рішення суду.

Європейський Суд з прав людини у справі
(J.M. Ivanov v. Ukrainе) зазначив, що право на суд,
захищене ст. 6 Конвенції, було б
ілюзорним, якби національна правова
система Високої Договірної Сторони
дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове
для виконання судове рішення
залишалось невиконаним на шкоду будь-
якій зі сторін (Hornsby v. Greece), від 19
березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions
1997-II). Ефективний доступ до суду включає
право на виконання судового рішення
без невиправданих затримок (Immobiliare Saffi
v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Оцінивши всі зібрані по справі докази
кожний окрема та у сукупності, у
співставленні з вищенаведеними
нормами матеріального та
процесуального закону, суд дійшов до
переконливого висновку, що в даному
випадку обмеження боржнику його права
на недоторканість житла не є
необхідним в інтересах суспільства,
оскільки таке обмеження може мати
місце при доведенні ухилення боржника
від виконання рішення суду, та для
забезпечення державою стягувачу за
виконавчим провадженням гарантованого
йому права на справедливий суд.

На підставі наведеного, керуючись ст. 8
Європейської Конвенції про захист прав
людини (Рим, 1950 рік), ч.1 ст.8, ч.1 ст.30, 55,ч.5
ст.124 Конституції України, ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини», ч.1 ст.2, 11, 12, ч.1 ст.31
Закону України «Про виконавче
провадження», ст. 57-61, 376, 208-210, 293, 294, 296
ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції Одеської
області ОСОБА_1, за погодженням з
начальником відділу державної
виконавчої служби Комінтернівського
районного управління юстиції в
Одеській області ОСОБА_2, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до апеляційного суду
Одеської області протягом п'яти днів з
часу її проголошення через
Комінтернівський районний суд
Одеської області.

Суддя

В.К. Барвенко