АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Кусяк М.Д.

за участю: ОСОБА_1, ОСОБА_2 які діють в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування майна із чужого
незаконного володіння, третя особа без
самостійних вимог мале підприємство
«Кордо», за апеляційними скаргами
ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення
Першотравневого районного суду міста
Чернівці від 10 червня 2014 року,

встановила:

В лютому 2014 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом.

Просила:

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу торгівельного місця
НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв.м., що
розташоване в четвертому ряді, першого
сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що знаходиться
по вулиці Калинівській, 13-Б в місті
Чернівці, укладений 20 грудня 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

- витребувати у відповідача ОСОБА_4 у
власність ОСОБА_3 (в режимі спільної
сумісної власності з ОСОБА_5)
вищевказане торгівельне місце.

Посилалася на те, що за час шлюбу 19
травня 2007 року ними за спільні кошти
було придбано торговельне місце
НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв.м., що
розташоване в четвертому ряді, першого
сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що знаходиться
по вулиці Калинівській, 13-Б в місті
Чернівці.

20 грудня 2013 року без згоди позивачки
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено
договір купівлі-продажу вказаного
торговельного місця, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Вказаний правочин є недійсним,
оскільки вчинений з порушенням вимог
закону.

26 грудня 2013 року ОСОБА_8 подарував
спірне торговельне місце ОСОБА_4

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 10 червня 2014
року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі
продажу торгівельного місця НОМЕР_1,
загальною площею 26,80 кв.м., що
розташоване в четвертому ряді, першого
сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що знаходиться
по вулиці Калинівській, 13-Б в місті
Чернівці, укладений 20 грудня 2013 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Витребувано у відповідача ОСОБА_4 у
власність ОСОБА_3 (в режимі спільної
сумісної власності з ОСОБА_5)
вищевказане торгівельне місце.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Посилаються на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційні
скарги слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_3 без згоди
позивачки відчужив на підставі
договору купівлі-продажу торгівельне
місце НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв.м.,
що розташоване в четвертому ряді,
першого сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що є їх спільною
сумісною власністю.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, згідно частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦК
України спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 369 ЦК України визначено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Згідно частини 1 статті 388 ЦК України
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Частиною 3 статті 388 ЦК України
передбачено, що якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно частин 1, 2, 3 статті 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено,
що дружина, чоловік мають право укласти
з іншою особою договір купівлі-продажу,
міни, дарування, довічного утримання
(догляду), застави щодо своєї частки у
праві спільної сумісної власності
подружжя лише після її визначення та
виділу в натурі або визначення порядку
користування майном.

Статтею 68 СК України визначено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України.

Конституційний суд України у своєму
рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року
дійшов наступних висновків: «Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
Кодексу).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути

будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту частина перша
статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано
статтею 63 Кодексу, згідно з якою
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Розпоряджання спільним сумісним
майном подружжя може відбутися шляхом
його поділу, виділення частки. Поділ
майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, закріплено у статті 69
Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, здійснюється шляхом
виділення його в натурі, а у разі
неподільності присуджується одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (частини перша,
друга статті 71 Кодексу), або
реалізується через виплату грошової чи
матеріальної компенсації вартості
його частки (частина друга статті 364 ЦК
України).

На думку Конституційного Суду України,
приватне підприємство

або його частина), засноване одним із
подружжя, - це окремий об'єкт права
спільної сумісної власності подружжя,
до якого входять усі види майна, у тому
числі вклад до статутного капіталу та
майно, виділене з їх спільної сумісної
власності.

Таким чином, Конституційний Суд
України дійшов висновку, що статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя,
є об'єктом їх спільної сумісної
власності.»

Такий саме правовий статус має і майно
приватного підприємця, яке придбане
ним за рахунок спільних коштів
подружжя. Сама по собі належність майна
приватному підприємцю не створює право
особистої власності підприємця на
зазначене майно.

Відповідно до пункту 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання

правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, N 9 реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК) застосовується
лише в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про

визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього

майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного

позову, зокрема від добросовісного
набувача - з підстав, передбачених
частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до пункту 26 вищевказаної
постанови Пленуму Верховного Суду
України якщо предметом правочину є
майно, яке належить особам на праві
спільної сумісної власності, інші
співвласники відповідно до частини
другої статті 369 ЦК до участі у справі
не залучаються, оскільки правочин щодо
розпорядження спільним майном
вважається вчиненим за згодою всіх
співвласників. За відсутності такої
згоди інші співвласники відповідно
до частини четвертої статті 369 ЦК
можуть пред'явити позов про визнання
такого правочину недійсним.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
вірно встановлено судом першої
інстанції 7 жовтня 1999 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 уклали шлюб, що підтверджується
свідоцтвом про одруження від 26 березня
2003 року №061812 (а.с.7).

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 1 грудня
2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
розірвано (а.с.8).

19 травня 2007 року ОСОБА_3 придбав
торгівельне місце НОМЕР_1, загальною
площею 26,80 кв.м., що розташоване в
четвертому ряді, першого сектору, в
приміщенні навчально-виставкового
торговельного комплексу «Добробут», що
знаходиться по вулиці Калинівській, 13-Б
в місті Чернівці, що підтверджується
біржовим контрактом купівлі-продажу
майна серії ЧРВ №260 (а.с.9).

20 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
було укладено договір купівлі-продажу
вказаного торговельного місця (а.с.46).

26 грудня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4
було укладено договір дарування
спірного торговельного місця (а.с.11).

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 4 грудня
2013 року та рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 12 лютого 2014
року встановлено, що торгівельне місце
НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв.м., що
розташоване в четвертому ряді, першого
сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що знаходиться
по вулиці Калинівській, 13-Б в місті
Чернівці є спільною сумісною власністю
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.58-64).

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_3 без згоди позивачки відчужив
на підставі договору купівлі-продажу
торгівельне місце НОМЕР_1, загальною
площею 26,80 кв.м., що розташоване в
четвертому ряді, першого сектору, в
приміщенні навчально-виставкового
торговельного комплексу «Добробут», що
є їх спільною сумісною власністю.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційних скарг висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що
торгівельне місце НОМЕР_1, загальною
площею 26,80 кв.м., що розташоване в
четвертому ряді, першого сектору, в
приміщенні навчально-виставкового
торговельного комплексу «Добробут» не
є спільною власністю подружжя.

Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 4 грудня
2013 року та рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 12 лютого 2014
року встановлено, що торгівельне місце
НОМЕР_1, загальною площею 26,80 кв.м., що
розташоване в четвертому ряді, першого
сектору, в приміщенні
навчально-виставкового торговельного
комплексу «Добробут», що знаходиться
по вулиці Калинівській, 13-Б в місті
Чернівці є спільною сумісною власністю
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.58-64).

Також помилковим є доводи апеляційної
скарги ОСОБА_4 про те, що він є
добросовісним набувачем торговельного
місця згідно договору дарування від 26
грудня 2014 року , а тому спірне майно не
може бути у нього витребуване.

Такі доводи апеляційної скарги
спростовуються положеннями частини 3
статті 388 ЦК.

Судом також встановлено, що
торговельне місце вибуло з володіння
ОСОБА_5 не з її волі, а тому це майно
правильно витребуване у відповідача
ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 10 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: