КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М. МИКОЛАЄВА
Справа № 488/5518/13-ц
Провадження № 2/488/255/14 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.07.2014 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м.
Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої
Л.І.,

при секретарі Жарліковій Д.О.,

за участю позивача ОСОБА_2,

та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

та його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним і
переведення прав та обовязків покупця,
-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із даним позовом до
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_5 та ОСОБА_9, в обґрунтування якого
вказав наступне.

04.11.2008 року між ним та відповідачами
ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений
договір найму житла квартири АДРЕСА_1,
яка належала відповідачам на праві
спільної часткової власності. Згідно
цього договору відповідачі передали
позивачу у найм вказану квартиру разом
із майном, наведеним у Додатку №1 до
договору найму, строком користування
на 10 років. За договором найму позивач
він винаймав вказану квартиру та мав
переважне право перед усіма іншими
особами на придбання цієї квартири у
випадку її продажу. На виконання цього
договору позивач сплатив відповідачам
грошові кошти у розмірі 24 000 грн., із
розрахунку наперед за весь період
найму.

В липні 2009 року позивач отримав листа,
із якого дізнався, що відповідачі
продали цю квартиру відповідачу по
даній справі ОСОБА_5, уклавши з ним
договір купівлі-продажу від 30.01.2009 року.
При цьому відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 пообіцяли позивачу
врегулювати ситуацію і пояснили її тим,
що сталося непорозуміння. Однак коштів,
які сплатив позивач за договором найму,
вони йому не повернули.

Позивач вважає договір купівлі продажу
квартири від 30.01.2009 року, який був
укладений між відповідачами - ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 таким, що був
укладений 6ез дотримання вимог
цивільного законодавства (ст.ст. 203,215 ЦК
України), зокрема, порушив його права як
наймача квартири на переважне право на
її купівлю у випадку продажу, та
просить:

визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири від 30.01.2009
року, укладений між ОСОБА_4, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 з однієї сторони, та ОСОБА_5 з
іншої сторони, який був посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10;

перевести на нього права та обовязки
покупця на квартиру АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 30.01.2009
року;

стягнути з відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 у
солідарному порядку понесені по справі
судові витрати у розмірі 229,40 грн.
судового збору.

Позивач ОСОБА_2 та його представник у
судовому засіданні позов підтримали з
підстав, викладених у позовній заяві,
просили задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому
засіданні визнала позовні вимоги у
повному обсязі, та пояснила, що спірна
квартира раніше належала на праві
спільної часткової власності їй та її
дітям - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Через скрутний
матеріальний стан та кредитні
зобовязання ОСОБА_8 перед банком, їхня
сім'я потребувала значних коштів. Тому
вони вирішили здати в довгостроковий
найм свою квартиру позивачу ОСОБА_2,
уклавши з ним в листопаді 2008 року
договір найму строком на 10 років, за що
вони отримали від нього грошові кошти у
розмірі - 24 000 грн. Але цих коштів
виявилося недостатньо для погашення
боргів, і тому вони звернулись до
ОСОБА_9, який пообіцяв знайти особу, що
надасть їм гроші у борг. З цією метою
вони надали останньому довіреність на
продаж їхньої квартири, яка мала
слугувати гарантією того, що вони
повернуть гроші, при цьому наміру
продавати свою квартиру вони не мали.
Однак 15 000 доларів США, який ОСОБА_9
пообіцяв їм надати, вони не отримали, і
згодом дізнались про те, що він продав
їхню квартиру ОСОБА_5 У подальшому
ОСОБА_9 зник та був оголошений у розшук.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове
засідання не з'явилися та подали заяви
про розгляд справи у їх відсутність, не
заперечували проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позову та пояснив, що він
мав намір купити квартиру, і ОСОБА_9, на
правах ріелтора запропонував йому
оглянути спірну квартиру. Огляд
квартири проводився в присутності
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, після чого квартира
йому сподобалася і він вирішив її
придбати за 35 000 доларів США. При цьому
позивача ОСОБА_2 у квартирі не було, і
про нього як наймача йому ніхто не
повідомляв. В якості авансу він передав
ОСОБА_9 у день огляду квартири 3 000
доларів США, а залишок суми він передав
йому у день посвідчення договору
купівлі-продажу, у нотаріуса. При цьому
у день оформлення договору
купівлі-продажу квартири у нотаріуса
був присутній ОСОБА_8, який
самосусунувся від підписання договору,
поклавшись повністю на ОСОБА_9 Крім
цього, ОСОБА_5 суду пояснив, що між ним
та ОСОБА_9 була досягнута домовленість
про те, що після купівлі-продажу
колишні власники деякий час (близько 2
місяців) поживуть у спірній квартирі,
однак вони на вимогу звільнити
квартиру не реагують, через що він був
змушений звертатися до суду за
захистом своїх прав.

Представник відповідача ОСОБА_5 у
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позову через його
безпідставність.

Відповідач ОСОБА_9 у судове засідання
по справі неодноразово не з'являвся,
про час та місце судового засідання по
справі повідомлявся своєчасно та
належним чином.

Третя особа без самостійних позовних
вимог на предмет спору приватний
нотаріус ОСОБА_10 у судове засідання не
з'явилася, повідомлялася належним
чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників та дослідивши надані
суду письмові докази по справі, суд
прийшов до висновку, що позов не
підлягає задоволенню через наступне.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Із копії договору купівлі-продажу від
30.01.2009 року, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
від імені яких діяв їх представник -
ОСОБА_9, за нотаріально посвідченою
довіреністю, - продали, а ОСОБА_5 купив
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Цей
продаж був здійснений за 69 899 грн.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобовязується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобовязується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 190 ЦК України майном як
особливим обєктом вважаються окрема
річ, сукупність речей, а також майнові
права та обовязки.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Із змісту положень статті 3 ЦПК України
вбачається, що однією із обовязкових
умов визнання правочину недійсним є
порушення прав та охоронюваних законом
інтересів позивача у звязку із
вчиненням оспорюваного правочину.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні
вимоги, дотримання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема:

зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам

цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його

моральним засадам;

особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної

дієздатності;

волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його

внутрішній волі;

правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,

що обумовлені ним;

правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити

правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних

дітей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 777 ЦК України визначає, що
наймач, який належно виконує свої
обов'язки за договором найму, після
спливу строку договору має переважне
право перед іншими особами на
укладення договору найму на новий
строк. Наймач, який має намір
скористатися переважним правом на
укладення договору найму на новий
строк, зобов'язаний повідомити про це
наймодавця до спливу строку договору
найму у строк, встановлений договором,
а якщо він не встановлений договором, -
в розумний строк. Наймач, який належно
виконує свої обов'язки за договором
найму, у разі продажу речі, переданої у
найм, має переважне право перед іншими
особами на її придбання.

Аналізуючи вищевикладене та надані
суду письмові докази по справі, суд
прийшов до переконання, що позивач не
довів своїх позовних вимог та обставин,
викладених ним у позовній заяві.

Зокрема, суд враховує те, що позивач у
судовому засіданні 17.03.2014 року давав
суперечливі покази і не міг вказати
розмір плати, який він сплачував за
користування спірною квартирою, та
майно, що передавалось йому за
договором найму, а також те, де саме
проживав він і сім'я ОСОБА_8 з часу
укладення договору.

Між тим, із довідки № 31 від 06.02.2014 року,
виданої КП ДЄЗ вбачається, що до даного
підприємства ні позивач ОСОБА_2 ні
ОСОБА_7 не зверталися з приводу
реєстрації договору оренди (найму). Із
довідки ф.3 № 471 від 23.01.2014 р. вбачається,
що в спірній квартирі зареєстрований
лише власник квартири ОСОБА_5

Із наданих суду копій рішення
Корабельного районного суду м.
Миколаєва від 07.08.2013 року (цивільна
справа № 2-149/11 за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_13 про визнання договору
купвлі-продажу квартири недійсним та
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, виселення без надання
іншого житлового приміщення та зняття
з реєстрації) та ухвали колегії суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області від 16.10.2013 р., - вбачається, що у
них відсутні будь-які відомості про
укладення вказаного договору та
проживання у квартирі позивача ОСОБА_2

А тому на думку суду, наданий
позивачем договір найму житла від
04.11.2008 року разом із додатком та актом
прийому передачі квартири, та
розпискою, самі по собі не можуть
слугувати переконливим доказом
існування між сторонами вказаних
правовідносин. Будь-яких інших доказів,
які б підтверджували існування між
сторонами відповідних правовідносин,
позивач суду не надав.

До того ж позивач не зміг змістовно
пояснити суду того, чому він не
звертався за захистом своїх прав
протягом чотирьох років з того часу, як
у липні 2009 року він дізнався про продаж
квартири та порушення його прав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставі
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За такого суд не вбачає підстав для
задоволення вимог позивача про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, а відтак не вбачає підстав
для задоволення похідних від них вимог
про переведення на нього прав та
обовязків покупця за цим договором.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд
не відшкодовує позивачу понесені ним
судові витрати по справі через те, що
йому відмовлено у задоволенні позову в
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 7, 10, 11, 214-215 ЦПК
України, суд

В и р і ш и в :

В задоволення позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним і переведення прав та
обов'язків покупця відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Л.І. Селіщева