Справа № 201/9206/14-ц
Провадження 2/201/2406/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова
В.В., при секретарі Горбатенко Д.К.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ПАТ КБ «Приватбанк», Національного
Банку України про порушення прав
споживача банківських послуг,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого
районного суду м.Дніпропетровська з
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», Національного банку
України про порушення прав споживача
банківських послуг, посилаючись у
позовній заяві на те, що 05.05.2011 року між
ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було
укладено кредитно-заставний договір №
AN21RX3370005. Позивач також посилається на
те, що відповідач ПАТ КБ «Приватбанк»
оприлюднив його персональні дані, чим
порушив його права, тому просив суд
визнати дії відповідача
неправомірними та стягнути солідарно з
відповідачів моральну шкоду в розмірі
212 113 гривень.

Позивач у судове засідання не з'явився,
у своєму позові просив справу
розглянути без його участі, позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«Приватбанк» в судове засідання не
з'явився, просив справу розглядати без
його участь, надав письмові
заперечення в яких просив відмовити у
задоволенні позову посилаючи на його
безпідставність та необгрунтованість.

Представник відповідача Національного
Банку України у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» 05.05.2011
року було укладено кредитно - заставний
договір №AN2ІRX33700058. Згідно умов
договору банк надав позивачу кредит в
розмірі 4052,03 грн., а позивач
зобов'язався повернути кредит та
сплатити відсотки за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановлених кредитним
договором, що підтверджується копією
заяви позичальника, наявною в
матеріалах справи (а.с. 16а).

Погашення заборгованості здійснюється
відповідно до умов договору. Щомісяця в
період сплати, відповідач повинен
надати банку грошові кошти (щомісячний
платіж) для погашення заборгованості
за кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, за
відсотками, комісією, а також інші
витрати згідно кредитного договору.

При укладанні договорів було дотримано
всі передбачені законом істотні умови,
котрі обумовлені згодою сторін, як
узгоджені сторонами, так і прийняті
ними. На момент укладання договору усі
сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.

Згідно вимоги ЦК України, кредитні
відносини здійснюються на підставі
кредитного договору, що укладається
між кредитором і позичальником у
письмовій формі. У кредитному договорі
передбачається мета, сума і строк
кредиту, умови і порядок його видачі і
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, відсоткові
ставки, порядок плати за кредит,
обов'язки, права і відповідальність
сторін щодо видачі та погашення
кредиту.

При укладанні спірного договору як
позивачу так і відповідачу були відомі
усі умови договору та не існувало
ніяких інших умов, які б примусили
відповідача прийняти ці умови на вкрай
невигідних для себе умовах.

Позичальнику при укладанні угоди було
надано повний обсяг необхідної
інформації відповідно до ст. 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів», тому слід
зазначити, що з вказаною інформацією
позичальник був ознайомлений у повному
обсязі та у відповідності до чинного
законодавства України, що
підтверджується копією заяви
позичальника № AN2ІRX33700058, яка за згодою
позивача разом з умовами та тарифами
складає кредитно-заставний договір.

В заяві позичальник своїм підписом
підтвердив, що він ознайомлений та
згодний із умовами та правилами
надання споживчого кредиту
«Рострочка», які надані були йому у
письмовій формі. Відповідно до п.3.3.9
вищезазначених умов та правил: «банк
має право будь-яким способом доводити
до відома третіх осіб інформацію про
заборгованість позичальника за цим
договором, а також про
наявність/відсутність і стан майна,
переданого в забезпечення виконання
зобов'язань, у разі порушення
позичальником будь-якого із
зобов'язань за цим договором».

Оцінюючи доводи позивача в частині
порушення відповідачами його права на
захист персональних даних, суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано належних та достатніх доказів
того, що неправомірними діями
відповідачів будь-яким чином було
порушено право позивача на захист
персональних даних, тому у задоволенні
позову в частині визнання дій
відповідачів неправомірними або
такими, що порушують права позивача
слід відмовити.

Ст. 1167 ЦК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за
правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України
необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди.

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
надано суду належних та достатніх
доказів наявності та розміру моральної
шкоди у нього, наявності
причинно-слідчого зв'язку між діями
відповідачів та спричиненою шкодою.

Доводи позивача у позовній заяві
зводяться до перерахування правових
норм регламентуючих спірні
правовідносини. Позов не містить
належних та достатніх доказів
наявності моральної шкоди у позивача з
врахуванням фактичних обставин справи,
що свідчить про невиконання позивачем
процесуального обов'язку доведення
позовних вимог та обставин, якими він
обґрунтовує свої позовні вимоги.

Таким чином, оскільки факт порушення
відповідачем прав свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження, жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено, а позивачем не надано,
тому суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати у справі покладаються
на сторону, проти якої постановлене
рішення, але враховуючи що позивач
звільнений від сплати судового збору
на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір», витрати віднести за
рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська.

Суддя