Номер провадження: 22-ц/785/6636/14
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Сегеди С.М.

- Артеменко І.А.

при секретарі -Добряк Н.І.

за участю: представника Одеського
державного аграрного університету та
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,ОСОБА_5 та його
представника-ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
Одеського державного аграрного
університету ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду міста
Одеси від 30 травня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до Одеського державного
аграрного університету та до ректора
ОСОБА_3 про поновлення на посаді
асистента кафедри внутрішніх хвороб
тварин і кліндіагностики, стягнення
заборгованості за час вимушеного
прогулу в сумі 21 393 грн. та моральної
шкоди в сумі 20 000 грн. ,-

ВСТАНОВИЛА:

13 грудня 2013 року позивач звернувся з
зазначеним позовом, який уточнив 10
лютого 2014 року. В його обґрунтування
посилається на те, що на підставі
контракту, дія якого була встановлена
до 31 серпня 2013 року, виконував трудові
обов'язки. В порушення п. 6.2. 1. Контракту
при його звільненні за два місяці до
припинення трудового договору не була
досягнута згода щодо його припинення
або переукладення на новий термін.
Також позивач вказує, що йому при
звільненні не була видана трудова
книжка, та він не був ознайомлений з
наказом про його звільнення.

Відповідач позов не визнав, вказуючи на
безпідставність позивних вимог, а саме,
що через матір позивача він сповіщався
про майбутнє звільнення, та ухилявся
від отримання наказу про його
звільнення та трудової книжки.

Рішенням суду першої інстанції від 30
травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5
до Одеського державного аграрного
університету та до ректора ОСОБА_3 про
поновлення на посаді, стягнення
заборгованості за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди -
задоволений частково.

Визнаний недійсним наказ Одеського
державного аграрного університету
№70-ВК від 30 серпня 2013р. про звільнення
ОСОБА_5

Поновлений ОСОБА_5 на посаді асистента
кафедри внутрішніх хвороб тварин і
кліндіагностики з 31 серпня 2013р.

Стягнуто з Одеського державного
аграрного університету на користь
ОСОБА_5 середній заробіток за час
вимушеного прогулу у розмірі 21 393 грн.

Стягнуто з Одеського державного
аграрного університету на користь
держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60
коп.

В іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

Рішення в частині поновлення на посаді
та стягнення середнього заробітку за
один місяць у розмірі 2 377 гривень
підлягає негайному виконанню.

В апеляційній скарзі представника
Одеського державного аграрного
університету ставиться питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. В зв'язку з
викладеним судова колегія розглядає
справу в межах доводів апеляційної
скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України
встановлено, що підставою для
припинення трудового договору є
закінчення строку його дії, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна із сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Листом Мінпраці від 20.06.2007 року №
013-Ш0721/20-43 "Щодо порядку укладення та дії
трудового договору у формі контракту з
певними категоріями працівників"
роз'яснено, що відповідно до роз'яснень
наданих частиною третьою статті 21 КЗпП
України передбачено, що особливою
формою трудового договору є контракт, в
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (в тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору.
Крім підстав визначених контрактом,
трудовий договір може бути розірвано з
підстав, визначених законодавством.

Таким чином, після закінчення терміну
дії контракту він має бути або
розірваний, або продовжений. Підстави
для розірвання або продовження
контракту має бути визначено у самому
контракті, у т. ч. й за згодою сторін.

Останній день роботи за контрактом є
днем закінчення його терміну.

Судовою колегією встановлено, що
відповідно до наказу №8 ВК від 03 лютого
2012 року позивач прийнятий на посаду
асистента кафедри внутрішніх хвороб та
клінічної діагностики Одеського
державного аграрного університету за
строковим трудовим договором.

Наказом №67-ВК від 01 вересня 2012
продовжена робота позивача на посаді
асистента кафедри внутрішніх хвороб та
клінічної діагностики Одеського
державного аграрного університету за
контрактом. Судовою колегією було
встановлено, що раніше з позивачем
контракт не укладався.

Згідно контракту №7 від 01 вересня 2012р.
укладеного з науково-педагогічним
працівником Одеського державного
аграрного університету термін
контракту був визначений з 01 вересня
2012р. по 31 серпня 2013р. (а.с.30-32).

Відповідно до п.6.2.1 Контракту
підставами для розірвання контракту є
закінчення строку його дії. При цьому
керівник закладу освіти і працівник
повинні не пізніше як за два місяці до
закінчення строку його дії досягнути
згоди щодо його припинення або
переукладання на новий термін. Якщо
після закінчення строку контракту
трудові відносини продовжуються, і
жодна із сторін не вимагає його
припинення, контракт вважається
продовженим на невизначений строк на
тих самих умовах.

18 травня 2013 р. ОСОБА_5 надав заяву про
надання йому щорічної відпустки з 25
червня 2013р. строком на 30 календарних
днів. Але у зв'язку з хворобою він не
скористався відпусткою .

Позивач знаходився на лікарняних в
період з 07 червня 2013 р. - 12 червня 2013р. по
19 липня 2013р., 20 липня 2013р. по 22 серпня 2013
р.

Наказом №70-ВК від 30 серпня 2013р.
ОСОБА_5 був звільнений з посади
асистента кафедри внутрішніх хвороб та
клінічної діагностики Одеського
державного аграрного університету
відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України, у
зв'язку з закінченням строку дії
контракту (а.с.39). При цьому зазначено
про невикористану відпустку 29 к/днів у
зв'язку з хворобою, та бухгалтерія
повинна виплатити компенсацію 33 к/днів
відпустки.

Позивач вважає вказаний наказ
незаконним, оскільки в порушення п.п.
п.6.2.1 Контракту він не був попереджений
за два місяця про наступне звільнення.
Судова колегія вважає, що вказаний
довід не є підставою для визнання
наказу про звільнення позивача
незаконним та поновлення його на
роботі з наступних підстав.

Контрактом був встановлений термін, на
який позивач приймався на роботу.
Сторонами був обумовлений останній
день роботи позивача - по 31 серпня 2013
року. Сторони підписуючи контракт були
ознайомлені з його умовами та позивач
розумів, що він укладає з відповідачем
строковий трудовий договір, в якому
визначений його строк. З урахуванням
принципів добровільності підписання
трудового договору судова колегія
приходить до висновку, що позивач був
згоден з укладеним контрактом. Дійсно в
порушення умов договору сторони в
двомісячний строк до спливу дії
контракту не вирішили чи будуть
тривати трудові відношення між
сторонами, чи позивач буде звільнений
після спливу строку контракту. Але
вказане порушення не є підставою для
визнання недійсним наказу про
звільнення з наступних підстав. Як вже
зазначалося в контракті встановлений
кінцевий його термін, який було
обумовлено сторонами, і сторони
розуміли, що якщо відсутня згода на
продовження контракту позивач буде
звільнений. Контракт це особлива форма
строкового договору. В ньому
встановлено строк протягом якого
сторони знаходяться в трудових
відносинах і з настанням такого строку
працівник підлягає звільненню.

Суд першої інстанції визнаючи
оскаржений наказ недійсним та
поновляючи позивача на займаній посаді
виходив з того, що звільнення відбулося
з порушенням ст. 47 КЗпП України. Але
судова колегія не може погодитися з
вказаним доводом з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Таким чином, за порушення вимог ст. 47
КЗпП України встановлена
відповідальність, передбачена ст. 235
КЗпП України, але недотримання вимог ч.2
ст. 47 КЗпП України не може бути
підставою для визнання наказу про
звільнення недійсним та поновлення
звільненої особи на роботі.

Судом першої інстанції на підставі
об'єктивних доказів вірно встановлено,
що трудову книжку позивач отримав 11
грудня 2013р., про що свідчить запис за №6
в журналі реєстрації трудових книжок
№48-14 (а.с.57).

Оскільки згідно зі ст. ст. 47, 48 КЗпП
України трудова книжка є основним
документом про трудову діяльність
працівника, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний в день
звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені ст. 116 цього Кодексу, що також
передбачено п. 4.1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 року N
58, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110.

Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Згідно з ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 6
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів",
вимоги працівника про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку підлягають задоволенню в
тому разі і за той період, коли з вини
власника або уповноваженого ним органу
була затримана видача трудової книжки
або неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника.

Апелянт заперечуючи проти позову про
стягнення на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
видачі трудової книжки вказує, що він
був обізнаний про звільнення, а саме:
позивач був сповіщений про закінчення
терміну контракту завчасно шляхом
вручення його матері ОСОБА_7
попередження. Але судова колегія
звертає увагу, що на попередженні
відсутні дані про його вручення
позивачу. Також апелянт вказує, що на
адресу позивача був надісланий лист
№48/35 від 27 червня 2013 року , яким він
сповіщався про звільнення (а.с.36), але
даних про те, що він отримав вказаний
лист у відповідача відсутні.

Також апелянт посилається на лист №4850
від 31 серпня 2013 року, яким позивачу було
пропоноване отримати трудову книжку.
Але будь-яких доказів про отримання
повідомлення з пропозицією видати
трудову книжку відповідачем на надано.
Так , вказаний лист повернувся до
апелянта без вручення 12 вересня 2013
року, у зв'язку з тим, що поштове
відділення не обслуговує
адресата(а.с.38). Таким чином, апелянт не
виконав вимог, зазначених у п.4.2
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників. При цьому
судова колегія звертає увагу, що саме
на відповідачеві лежить обов'язок
надіслання на адресу позивача
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки, яке повинно бути йому вручено.
Крім того, судова колегія звертає
увагу, що з відповідачем знаходяться в
трудових відношеннях близькі родичі
позивача, але будь-яким чином
відповідач не намагався вказане
повідомлення вручити позивачу через
родичів. Відповідач більше не
намагався повідомити позивача про
необхідність отримання трудової
книжки.

Крім того , судова колегія бере до уваги
, що тягар доказування по даній
категорії справ лежить на
відповідачеві.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що позивні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час затримки
видачі трудової книжки з 31 серпня 2013
року по 11 грудня 2013р. підлягають
задоволенню.

Відповідно до наданої Одеським
державним аграрним університетом
довідки від 31.03.2014р. (а.с.97) вбачається,
що згідно наказу про звільнення
позивача йому була нарахована також і
заробітна плата з 26.08.2013р. по 31.08.2013р.
включно.

Порядок розрахунку середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
регламентується Постановою України
від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати".

З довідки від 06.02.2014р.(а.с.69) вбачається,
що заробіток ОСОБА_5 за останні два
місяці складає 2377 грн. щомісячно .

Таким чином, з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню
середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки за період з
31.08.2013р. по 11.12. 2013 р. у розмірі (3 місяці *
237 + 826,78 (з 01 по 11 січня 2013 року за 08
робочих днів) = 7957 грн. 78 коп.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права,
що є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції з ухваленням
нового рішення по суті позивних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
Одеського державного аграрного
університету ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду
міста Одеси від 30 травня 2014 року
-скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
стягнути з Одеського державного
аграрного університету на користь
ОСОБА_5 середній заробіток за час
затримки видачі трудової книжки у
розмірі 7957 грн. 78 коп.

В іншій частині позивні вимоги
залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області В.О.
Суворов

І.А. Артеменко

С.М. Сегеда