Справа № 370/195/14-ц
Головуючий у І інстанції Косенко
А.В.Провадження № 22-ц/780/4166/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 26
УХВАЛА

Іменем України

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 20 травня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивач звернувся в суд
із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29
листопада 2013 року між ним та
відповідачем був укладений договір
позики за умовами якого відповідач
отримала позику в сумі 23 330
грн. В підтвердження отримання позики
відповідач написала розписку в якій
зобов'язувалася повернути кошти до 05
грудня 2013 року.

В обумовлений розпискою строк,
відповідач зобов'язання не виконала, у
зв'язку з чим позивач змушений
звернутися в суд за захистом
порушеного права, та просить
задовольнити його вимоги. Стягнути з
відповідача на його користь 23 330 грн
боргу, судові витрати.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 20 травня 2014 року
позов задоволений. Стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_3 суму
боргу 23 330 грн, судові витрати в сумі 243,60
грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
та постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити. ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
посилалася на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для вирішення справи, суд не взяв до
уваги заперечення та доводи
відповідача, зокрема, що розписка не
замінює договору позики і не є
письмовою формою договору позики. Лише
розписка певного змісту, яка засвідчує
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей, з
подальшим зобов'язанням повернути
отримане в борг конкретно визначеній
особі (кредитору) може бути доказом
укладення договору позики, а такої
розписки позивач суду не надав.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Як встановлено судом першої інстанції,
29 листопада 2013 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
позики за умовами якого відповідач
отримала позику в сумі 23 330 грн.
Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України
договір укладений в письмовій формі.
(а.с. 4 ). Оригінал розписки наданий суду
апеляційної інстанції (а.с. 53).
Відповідач не заперечувала тієї
обставини, що розписку писала саме
вона.

В обумовлений розпискою строк,
відповідач зобов"язання не виконав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу (частина перша стаття 1050
ЦК України). За змістом частини другої
статті 625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом

Отже, за своїми правовими ознаками
договір позики є реальною,
односторонньою, оплатною або
безоплатною угодою, на підтвердження
якої може бути надана розписка
позичальника, яка є доказом не лише
укладення договору, але й посвідчує
факт передання грошової суми
позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передання грошей або інших
речей, і може не співпадати з датою
складання розписки, яка посвідчує цей
факт, однак у будь-якому разі складанню
розписки має передувати факт передачі
коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка
позикодавця надати позику в
майбутньому не має юридичного
значення, оскільки саме факт передання
коштів повинен бути підтверджений
розпискою позичальника (частина друга
статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов.

Сд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги дійшов обґрунтованого
висновку про укладення сторонами 29
листопада 2013 року договору позики на
суму 23 330 грн за умови її повернення до 05
грудня 2013 року і цей висновок суду
відповідає нормам статей 1046, 1047 ЦК
України, які визначають договір позики
як реальний договір, укладений в момент
передачі грошей, який підтверджується
письмовою розпискою позичальника.

Стаття 526 ЦК України встановлює
загальні умови виконання зобов'язань
та закріплює основний принцип
виконання зобов'язань - принцип
належного виконання, що стосується як
суб'єктів, так і предмета, строку чи
терміну, місця і способу виконання
(статті 527 - 545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне
виконання зобов'язання - це передусім
виконання його відповідно до умов
договору і вимог ЦК України та інших
актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання
зобов'язання є його виконання
належними суб'єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України
визначає, що сторонами у зобов'язанні є
боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України
сформульовано загальне правило,
відповідно до якого боржник
зобов'язаний особисто виконати
зобов'язання, а інша сторона (кредитор)
повинна особисто прийняти виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Заперечення ОСОБА_2 про те, що вказана
сума не є боргом перед позивачем, і що
під час її звільнення з роботи, ОСОБА_3,
у якого вона працювала, виявив
недостачу на суму 23 330 грн і вимагає у
неї повернення цих коштів, належними
доказами не підтверджені ні в суді
першої інстанції , ні в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до висновку Макарівського
РВ ГУ МВС України в Київській області
від 01 березня 2014 року (а.с. 29) про
результатами розгляду звернення
ОСОБА_2, факт примушування з боку ОСОБА_3
щодо написання ОСОБА_2 розписки про
повернення йому коштів не
підтвердився.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Аналізуючи зібрані по справі докази в
їх сукупності, зокрема той факт, що
розписка від 29 листопада 2013 року
виконана саме ОСОБА_2, і вказана
обставини відповідачем не
заперечується, суд дійшов вірного
висновку про наявність заборгованості
відповідача перед позивачем.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам, та
дійшов правильного висновку про
задоволення позову, підстави для
скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 20 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: