АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
-------------------------------------------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Барановської Л.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк
Петрокоммерц-Україна» на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 14 лютого 2014р. по цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк
Петрокоммерц-Україна» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний
нотаріус Київського міського
нотраіального округу ОСОБА_4

про визнання договору дарування
недійсним,

встановила:

у березні 2013р. позивач звернувся до
суду з позовом про визнання договору
дарування, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 24 квітня 2009р., недійсним з
підстав його фіктивності.

Позивач зазначав, що 24 квітня
2009р. відповідачі уклали договір
дарування земельної ділянки, площею
0,1га, яка розташована по АДРЕСА_1, без
наміру настання юридичних наслідків, а
з метою ухилення ОСОБА_2 від погашення
заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, 25 вересня 2007р. уклав з
ОСОБА_2 кредитний договір, однак
позичальник з 11 грудня 2008р. припинив
виконувати свої зобов'язання за
кредитним договором, у зв'язку із чим
виникла заборгованість у розмірі 45 864
986грн. 68коп., тому 27 серпня 2009р. банком
було подано позовну заяву до суду.

Позивач стверджував, що сторони
уклали договір без наміру настання
юридичних наслідків, оскільки ОСОБА_1
не зареєстрував своє право власності
на земельну ділянку після укладення
договору дарування, не отримав
Державний акт про право власності на
земельну ділянку, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3
продовжував вважати себе власниками
земельної ділянки, про що зазначали у
своїх апеляційних скаргах на ухвалу
суду про забезпечення позову. Крім
того, сторони уклали договір у період,
коли ОСОБА_2 мав значну заборгованість
за кредитним договором.

Рішенням суду від 14 лютого 2014р. у
задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Апелянт посилається на неповно
з'ясовані обставини справи, неналежну
оцінку наданим доказам, неправильне
застосування норм матеріального права.

Відповідачі та треті особи,
будучи належним чином повідомленими
про день та час розгляду апеляційної
скарги (с.с. 112,116-118 т.2), у судове
засідання не з'явилися,

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/6025/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Козленко
Г.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.відповідачі
подали заяви про розгляд справи у їх
відсутність, треті особи причини
неявки не повідомили, тому колегія
суддів відповідно до положень ст. 305 ЦПК
України провела

- 2 -

судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 квітня
2009р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений
договір дарування земельної ділянки,
площею 0,1га, що розташована по АДРЕСА_1.

Договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх безпідставності, а також з
того, що позивач не є стороною договору
і не має підстав для його оспорення.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК
України фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлюються цим
правочином.

У пункті 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

З наданих суду документів
вбачається, що 24 квітня 2009р. між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 був укладений договір
дарування житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1. Даний
договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 28 квітня 2009р. і
внесений до Державного реєстру прав на
нерухоме майно (с.с.159-161 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК
України, редакція якої діяла на момент
укладення спірного договору, до особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначений, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка є необхідною для їх
обслуговування.

Аналогічна норма міститься у
статті 120 Земельного Кодексу України,
редакція якої діяла на момент
укладення спірного договору.

За таких обставин, до ОСОБА_1
перейшло право власності на земельну
ділянку не тільки на підставі договору
дарування земельної ділянки, а і у
результаті набуття права власності на
житловий будинок, який розміщений на
цій земельній ділянці, що спростовує
доводи апелянта про ненабуття права
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку у
результаті того, що договір не був
зареєстрований у встановленому
законом порядку та ОСОБА_1 не було
отримано Державного акту про право
власності на земельну ділянку.

Крім того, з наданих суду першої
інстанції документів встановлено, що
ОСОБА_1 не мав можливості зареєструвати
своє право власності на земельну
ділянку, оскільки відповідно до
протоколу виїмки від 20 березня 2009р. із
Управління земельних ресурсів
Київської міської державної
адіміністрації працівниками
податкової міліції були вилучені
документи щодо реєстрації права
власності на земельні ділянки,
розташовані по АДРЕСА_1, у тому числі і
стосовно спірної земельної ділянки
(с.с.166 т.1).

У подальшому ухвалою
Солом'янського районного суду м. Києва
від 19 жовтня 2009р.

-
3 -

у забезпечення позову банку до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
на спірну земельну ділянку був
накладений арешт (с.с.28 т.1).

При цьому, на день розгляду даної
справи договір дарування житлового
будинку є чинним.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що не реєстрація ОСОБА_1
права власності на спірну земельну
ділянку не свідчить про фіктивність
договору.

Доводи апелянта, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 продовжували вважати себе
власниками земельної ділянки, так як
оскаржували ухвали суду про накладення
на неї арешту, що свідчить про
фіктивніст договору, колегія суддів
вважає надуманими.

На момент укладення спірного
договору земельна ділянка не
перебувала у іпотеці банку та не була
внесена до реєстру заборон на
відчуження, тому ОСОБА_2, як власник, мав
право вільно нею розпорядитися.

Твердження апелянта про те, що
спірний договір був укладений з метою
ухилення від погашення заборгованості
за кредитним договором, який був
укладений між ОСОБА_2 та позивачем 25
вересня 2007р. і по якому позичальник
припинив виконувати свої зобов'язання
у грудні 2008р., колегія суддів вважає
припущенням, оскільки позивачем суду
не було надано доказів, що на момент
укладення спірного договору банком
позичальнику була пред'явлена вимога
про дострокове повернення кредиту, а
представник апелянта визнала, що
відповідний позов до суду був поданий
тільки у серпні 2009р.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що відповідно до
ст. 15 ЦК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Також кожна особа має
право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаний або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Позивачем суду не було надано
доказів, що на момент укладення
спірного договору банк мав правові
підстави для оспорення договору
дарування.

Судом повно встановлені
обставини справи, оцінені надані
сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
Петрокоммерц-Україна» відхилити,
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 14 лютого 2014р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: