Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Пилипецької сільської ради
Міжгірського району закарпатської
області, відділу Держземагенства в
Міжгірському районі Закарпатської
області про визнання технічної
документації та державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку недійсними, скасування
державної реєстрації за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Міжгірського
районного суду Закарпатської області
від 3 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 7 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він є власником земельних
ділянок площею 0,4702 га у с.
Пилипець Міжгірського району
Закарпатської області, цільове
призначення яких для ведення
особистого селянського господарства.
Суміжну земельну ділянку площею 0, 25 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, що знаходиться в
урочище «Біля хати» у с. Пилипець
відповідачка отримала від свого
батька, ОСОБА_6, на підставі договору
дарування, після чого 23 березня
2009 року отримала переоформлений
державний акт, у якому невірно вказано
конфігурацію, розмір межових ліній та
розташування земельної ділянки,
унаслідок чого земельну ділянку було
зміщено на 6 м на землі загального
користування. Зазначав, що
відповідачка не зверталась до нього з
приводу погодження меж земельної
ділянки, чим порушила його право на
володіння та користування земельною
ділянкою.

Ураховуючи наведене, позивач просив
визнати технічну документацію із
землеустрою та державний акт від 23
березня 2009 року недійсними та
скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на земельну ділянку.

Рішенням Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 3 лютого 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 7 травня 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано
недійсними: технічну документацію із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку ОСОБА_5 (ОСОБА_5) у
с. Пилипець в ур. «Біля хати»
Міжгірського району Закарпатської
області для будівництва і
обслуговування житлового будинку в
частині погодження межі земельної
ділянки із землевласником ОСОБА_4 в
актах погодження меж земельної ділянки
та встановлення в натурі; державний акт
на право власності на земельну ділянку,
виданий 23 березня 2009 року ОСОБА_5
(ОСОБА_5) Пилипецькою
сільською радою на площу 0,25га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку у с. Пилипець в ур.
«Біля хати» у частині погодження меж із
суміжним землевласником ОСОБА_4 на
плані державного акту від «Г до Д» і від
«Д до Е». Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Частково задовольняючи позов, суди на
підставі доказів, поданих сторонами,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що відповідачка, яка
отримала спірну земельну ділянку в
порядку дарування, і яка згідно
державного акту про право власності на
земельну ділянку від 7 грудня 1995 року
мала іншу конфігурацію та межі, при
переоформленні державного акту (від 23
березня 2009 року) не отримала згоду
суміжного землекористувача, що
призвело до порушень земельних прав
позивача. При цьому суди вірно
застосували положення ст. ст. 196, 198 ЗК
України, Закону України «Про
землеустрій», Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 15 квітня 1993 року № 28
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

Доводи касаційної скарги про пропуск
позовної давності безпідставні,
оскільки в силу ч. 1 ст. 261 ЦК України, цей
строк обчислюється від дня, коли
позивач довідався або міг довідатися
про порушення свого права і таким
строком суди встановили на підставі
доказів, поданих у 2013 року при розгляді
іншої справи.

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду
Закарпатської області від 3 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 7 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник