Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3406/14
Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 10 липня 2007 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
угоди дійсною та визнання права
власності.

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання угоди дійсною та визнання
права власності.

В позові зазначила, що 19 січня 2005 року
вона домовилася за 30000 грн .придбати у
відповідачів 23/100 квартири АДРЕСА_1.
Домовленість про купівлю-продаж вона
досягла з відповідачкою ОСОБА_5, яка
діяла від свого імені та за дорученням
від імені відповідача ОСОБА_6 Гроші
були передані відповідачці ОСОБА_5 в
повному обсязі в той же день, про що
остання склала розписку.

Договір в нотаріальній формі вони не
могли укласти, оскільки ОСОБА_5
захворіла, а невдовзі - 04.02.2005 року,
тобто через 17 днів, сплив строк дії
довіреності, якою ОСОБА_6 уповноважував
ОСОБА_5 продати належну йому частку
квартири. За твердженням ОСОБА_5
відповідач ОСОБА_6 виїхав з України на
постійне місце проживання за кордон,
його місце перебування невідоме.

Посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України
просить визнати дійсним договір від
19.01.2005 року, укладений між нею між нею
та відповідачами щодо купівлі кімнати
АДРЕСА_1, що складає 23/100 квартири та
визнати за нею право власності на
вказану кімнату.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 липня 2007 року позов
задоволено.

Визнано дійсним договір від 19 січня 2005
року, відповідно до якого ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_4 купила кімнату
АДРЕСА_1, що складає 23/100 квартири.

Визнано за ОСОБА_4. право власності на
кімнату АДРЕСА_1, що складає 23/100
квартири.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, а також те, що цим
рішенням суд вирішив питання про його
права та обов"язки, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 292 ЦПК України сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
а також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов"язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов"язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі судове рішення не
відповідає

Судом встановлено, що відповідачі у
справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідно до
договору купівлі-продажу від 29 жовтня
1999 року, який був зареєстрований
Запорізькою універсальною товарною
біржею, придбали у ОСОБА_7 23/100 частки
кожний по 23/200 частки спірної квартири
Вказана частка квартири була
зареєстрована за ними 09 листопада 2000
року Орендним підприємством
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об"єкти нерухомого майна
на праві приватної власності
відповідно до реєстраційного
посвідчення № 36704 від 09.11.2000 року. (а.с. 5)

Відповідно до доручення від 04 лютого 2002
року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_5 продати
належну йому 23/200 частки вищезазначеної
квартири. Доручення було дійсне до 04
лютого 2005 року ( а.с. 4).

Із розписки, написаної ОСОБА_5 від 19
січня 2005 року, вбачається, що між нею та
ОСОБА_4 досягнута домовленість щодо
купівлі-продажу належної їй та ОСОБА_6
частки квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_5
отримала від ОСОБА_4 повну суму
вартості квартири в розмірі 30000 грн.

Водночас, з матеріалів справи
вбачається, що на підставі ордеру № 2779
від 20.05.1987 року, виданого на підставі
рішення Жовтневої районної ради
народних депутатів від 07.05.1987 року № 115/3
ОСОБА_8 та його сім"ї з трьох чоловік,
до якої входив апелянт ОСОБА_3, було
надано право на зайняття квартири
жилою площею 42, 36 кв. м, загальною площею
67, 17кв. м., розташованої за адресою
АДРЕСА_1 ( а.с. 50).

Отже в травні 1987 року апелянт ОСОБА_3
набув право на користування спірною
квартирою в якій він зареєстрований та
проживає разом із своєю сім"єю по
теперішній час, про що свідчить довідка
Запорізької міської ради центру
обслуговування абонентів від 18.06.2014
року № 188 ( а.с. 53) .

Доказів, які б свідчили про те, що
ОСОБА_3 в установленому законом порядку
був визнаний таким, що втратив право
на користування спірною квартирою, в
тому й числі кімнатою № 6, право
власності на яку було визнано за
позивачкою оскаржуваним рішенням суду
, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 фактично
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, на виконання якого ОСОБА_4
передала ОСОБА_5 кошти в сумі 30000 грн.,
однак виконати зобов'язання щодо
нотаріального посвідчення договору їй
перешкодила обставина, яка не залежала
від її волі, а саме: ОСОБА_6, виїхав з
України за кордон, а місце перебування
його їй не відоме, а строк довіреності,
якою він уповноважував продати його
частку квартири сплив 04.02.2005 року.

Однак з такими висновком суду
погодитись не можна.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 220 ЦК України,
якщо сторони домовились щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до чч. 3, 4 ст. 334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Задовольняючи позов про визнання права
власності на квартиру, суд фактично
визнали дійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений
між ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.
13 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Статтею 657 ЦК України визначено, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

За таких обставин у суду першої
інстанції не було передбачених законом
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу частки квартири
дійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що ухвалене у справі судове
рішення підлягає скасуванню як таке, що
постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 10 липня 2007 року у цій
справі скасувати. В задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
угоди дійсною та визнання права
власності на квартиру - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте воно
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: