Провадження : 22ц/790/5515/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 2-643/9675/13
Доповідач - Шевченко
Категорія : трудове.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Пономаренко
Ю.А., Швецової Л.А.

при секретарі - Каменській
Д.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 18 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього
підприємства «Ті Джей Рітейл» про
поновлення на роботі, стягнення
середньомісячного заробітку за час
вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом, який було
уточнено, до Дочірнього підприємства
«Ті Джей Рітейл» про поновлення на
роботі, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,
посилаючись на те, що у квітні 2013 року
вона була прийнята на роботу до
магазину Chester, який належить
відповідачу, на посаду продавця
непродовольчих товарів.

У червні 2013 року її було звільнено
із зазначеної посади за власним
бажанням, проте заяву про звільнення
нею було подано примусово, тому
звільнення вважає незаконним, з
порушенням відповідачем порядку
розірвання трудового договору.
Звільнення відбулось раніше ніж за два
тижні від подання заяви і в трудовій
книжці не вказано причину дострокового
звільнення.

Строк вимушеного прогулу складає
162 робочих днів, таким чином
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу складає суму в
розмірі 20 574 грн., яку вона просить
стягнути з відповідача.

Крім того, у зв'язку з незаконними
діями відповідача, їй було спричинено
моральну шкоду, яка призвела до
тимчасової непрацездатності та
погіршенню стану здоров'я, яку вона
оцінила в 5 000 грн.

Відповідач ДП «Ті Джей Рітейл»
надав суду письмові заперечення проти
позову, в яких просив відмовити в його
задоволенні в повному обсязі.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 18 червня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу ї залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 скористалася наданим їй ст. 38
КЗпП України правом на розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника, звернувшись до
адміністрації підприємства із заявою
про звільнення за власним бажанням та
не довела факту порушення з боку
працедавця трудового законодавства
під час її звільнення.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
на підставі наказу № 57 від 11 квітня 2013
року ОСОБА_1 була прийнята на посаду
продавця непродовольчих товарів в ДП
«Ті Джей Рітейл» на умовах контракту
зі строком випробовування 3 місяці
(а.с.31).

В цей же день, 11.04.2013 року із
ОСОБА_1 було укладено трудовий договір,
відповідно п.1.4 якого він був укладений
на період відсутності основного
працівника ОСОБА_3 до дня її фактичного
виходу на роботу (а.с.3).

Наказом № 100 від 03 червня 2013
року позивачку звільнено з посади
продавця непродовольчих товарів за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України на підставі її особистої
заяви від 30.05.2013 року(а.с.7,32).

Пленум Верховного Суду
України в пунктах 12, 18 постанови від 6
листопада № 9 (з наступними змінами
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснив, що у справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП України суди
повинні перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений
ним орган примусив його подати заяву
про розірвання трудового договору.

При розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясовувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевіряти їх
відповідність законові.

Як вказано в позові,
підставою для звільнення за власним
бажанням стали погрози директора
підприємства звільнити її за прогул,
оскільки через поганий стан здоров'я
вона не змогла прийти на роботу 05
травня 2013 року. Крім того її звернення
до адміністрації з проханням видати їй
довідку про доходи для отримання
субсидії викликало у останньої
негативне до неї відношення.

Ні суду першої
інстанції, а ні суду апеляційної
інстанції позивач не надала жодних
доказів того, що заяву про звільнення
за власним бажанням написала під
тиском з боку посадових осіб
відповідача.

Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать,
що першу заяву про звільнення за
власним бажанням з 31.05.2013 року ОСОБА_1
написала 29.05.2013 року (а.с. 6). Інших
підстав для звільнення заява не
містить.

30 травня 2013 року ОСОБА_1
власноручно написала повторну заяву, в
якій просила звільнити її з 03 червня 2013
року за власним бажанням. З наказом про
звільнення позивачка була ознайомлена
03 червня 2013 року і своїх заперечень в
ньому щодо підстав звільнення не
зазначила.

Право працівника
звільнитися за власним бажанням до
сплину двотижневого строку,
передбаченого ст.38 КЗпП України.

Відповідач погодився
розірвати трудовий договір із ОСОБА_1
до сплину двотижневого строку і
звільнити її з 03 червня 2013 року - у
строк, в який просила ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.38
КЗпП Українии працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Тобто дана стаття передбачає дві
групи випадків, за яких роботодавець,
зобов'язаний звільнити працівника з
визначеної останнім дати: за наявності
підстав, які унеможливлюють подальше
продовження роботи, та у випадку
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору. На
ці випадки обов'язок працівника за два
тижні попереджати власника або
уповноважений ним орган про наступне
звільнення за власним бажанням не
поширюється.

Разом з тим, трудове
законодавство не містить заборони, а
відповідно надає право працедавцю
звільнити працівника у строк, про який
він просить, без письмового
попередження за два тижні, навіть за
відсутності передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП
причин для звільнення.

ОСОБА_1 скористалася своїм правом
звільнення за власним бажанням до
сплину двотижневого строку,
встановленого ст.38 КЗпП України, про
свідчить її заява про звільнення за
власним бажанням з 03 червня 2013 року.
Доводи ОСОБА_1 про те, що заяву про
звільнення за власним бажанням було
написано нею під тиском з боку
керівництва роботодавця є
безпідставними та такими, що не
підтверджуються належними та
допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України доказами.

Її посилання на те, що 05 травня 2013
року вона була відсутня на роботі
спростовуються наданим відповідачем
табелем обліку використання робочого
часу із якого вбачається, що ОСОБА_1 05
травня 2013 року була на роботі,
відпрацювала 11 годин і за вказаний день
вона отримала заробітну плату (а.с.39).

Ту обставину, що за 05 травня 2013
року вона отримала заробітну плату
ОСОБА_1 підтвердила і в судовому
засіданні апеляційного суду.

Звільнившись та отримавши
трудову книжку 03 червня 2013 року і
повний розрахунок, позивачка до суду з
позовом про поновлення на роботі
звернулась лише 21 червня 2013 року. З
метою захисту від неправомірних дій
керівництва ДП «Ті Джей Рітейл»
позивачка до правоохоронних органів не
зверталась.

Не відповідають дійсності також
посилання ОСОБА_1 відносно того, що 02 та
03 червня 2013 року вона була відсутня на
роботі через хворобу, про що свідчить
лікарняний.

Проте із табелю обліку
використання робочого часу за червень
2013 року вбачається, що ОСОБА_1
перебувала на роботі 02 та 03 червня і за
ці дні вона отримала заробітну плату
(а.с.35). Крім того з наказом про
звільнення ОСОБА_1 була ознайомлена
03.06.2013 року що підтверджується її
особистим підписом та проставленою
датою. В книзі про отримання трудової
книжки також стоїть також підпис
ОСОБА_1 та дата - 03.06.2013 року (а.с.32, 34).

Посилання ОСОБА_1 на те, що з
наказом про звільнення вона була
фактично ознайомлена 10 червня 2013 року і
в цей же день отримала трудову книжку, а
дату « 03.06.2013 року» поставила на
прохання адміністрації доказами не
підтверджено.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що звільнення
позивачки відбулось з дотриманням
вимог КЗпП України та відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди.

Оскільки судом першої інстанції
не було порушено норм процесуального
права, рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 18 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді