Справа № 442/467/13
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М.
Провадження № 22-ц/783/4730/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакус В.Я., Левик А.Я.

секретар - Глинський О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 20 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Комунального підприємства «Сфера
послуг - оздоровчий комплекс «Хвиля»,
Дрогобицької міської ради,
Дрогобицького управління Державної
казначейської служби України
Львівської області про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В січні 2013 року позивач звернувся
з позовом до Комунального
підприємства «Сфера послуг -
оздоровчий комплекс «Хвиля»,
Дрогобицької міської ради,
Дрогобицького управління Державного
казначейської служби України
Львівської області про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу з КП «Сфера
послуг - оздоровчий комплекс «Хвиля»,
відшкодування моральної шкоди в сумі 20
000 гривен. В частині стягнення
заробітку за один місяць просив
допустити рішення до негайного
виконання. Заявою 06.06.2013 року доповнив
вимоги про стягнення з комунального
підприємства 10 000 гр. компенсації за
невикористані відпустки.

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 20 січня 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з
Комунального підприємства «Сфера
послуг - оздоровчий комплекс «Хвиля» 2
531 гр. 59 коп. заборгованості по
заробітній платі та 108 гр. 72 коп.
компенсацію за невикористану
відпустку. В решті в позові відмовлено.

Рішення оскаржив представник
позивача. Вважає, що таке постановлено
з неправильним застосуванням норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права. Суд не врахував,
що заробітна плата позивачу не
виплачувалась з травня 2012 року, а тому
на час звернення до суду сума такої
становила в цілому 16 784 гр. Суд не мав
підстав брати до уваги дані з
підприємства, що станом на 12.03.2013 року
заборгованість по заробітній платі
становила 2640 гр. 33 коп. та 108 гр. 72 коп.
компенсації за невикористану
відпустку. Суд безпідставно вказав у
рішенні, що заслуховував сторони,
оскільки справа розглянута у
відсутності позивача, згідно поданої
про це заяви його представником.
Безпідставно відмовлено у клопотанні
про витребування доказів та не
призначено бухгалтерську експертизу.
Не було призначено почеркознавчу
експертизу на предмет спростування
підписання позивачем попередження про
звільнення. Необгрунтовано відмовлено
у стягнення моральної шкоди, про
спричинення якої позивачем наведено
достатньо мотивів. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
об»ємі.

У запереченнях на апеляційну
скаргу представника позивача -
Дрогобицьке управління Державної
казначейської Служби України у
Львівській області, просить справу
розглянути у відсутності представника,
вважає, що безпідставно залучено судом
в якості відповідача у справі.

Учасники процесу в судове
засідання не з»явились. Належним чином
повідомлені про розгляд справи за
апеляційною скаргою, про що до справи
долучено розписки про отримання
сторонами /їх представниками/ судових
повісток 10-11.07.2014 року. Про причини
неявки не повідомили. Тому колегія
суддів вважає, що у відповідності до
вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України - розгляд
справи можна продовжувати.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України
- фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції в цілому таким
вимогам не відповідає.

Матеріалами справи
встановлено, що згідно Контракту на
виконання обов»язків сторожа від 3
січня 2012 року - позивача прийнято на
вказану посаду у Комунальне
підприємство «Сфери послуг -
оздоровчий комплекс «Хвиля» / далі КП /
на строк до 03 січня 2013 року./ а.с. 25/.

Незважаючи на укладення з
позивачем строкового трудового
договору, його звільнення мало місце в
зв»язку з рішенням засновника КП / п.1.1.
Статуту КП / - Дрогобицької міської ради
від 02.10.2012 року № 376 «Про ліквідацію
КП», згідно якого також вирішено
створити ліквідаційну комісію /голова
Корпан Р./ та на виконання такого
рішення - розпорядженням міського
голови від 30.10.2012 року № 568-р «Про
вивільнення працівників КПСП ОК
«Хвиля», в розпорядження міського
голови від 13.11.2012 року № 583 внесено
зміни та п. 1 викладено в редакції із
зазначенням посад та прізвищ усіх
працівників, котрі підлягали
звільненню в зв»язку з ліквідацією
підприємства та таке звільнення мало
відбутися з 14 січня 2013 року, в тому
числі і позивача. / а.с. 24, 37, 38 /.

Наказом голови ліквідаційної
комісії КП від 26 листопада 2012 року № 6
на виконання вказаних вище рішень
видано наказ про скорочення 31.12.2012
року працівників та персональне їх
попередження про можливе наступне
вивільнення відповідно до ст. 49-2 КЗпП
України. / а.с. 34/ .

Перелічені вище розпорядження,
рішення та накази не оспорюють ся.

Наказом № 24 від 11 січня 2013 року
голови ліквідаційної комісії позивача
звільнено з посади сторожа в зв»язку з
ліквідацією підприємства з 14 січня 2013
року. / а.с. 45/.

Суд першої інстанції керувався
вимогами п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України за
змістом якої - трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом, у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

У разі звільнення працівників у
зв»язку з ліквідацією необхідно
дотримуватись порядку вивільнення
працівників, що визначені ст. 49-2 КЗпП
України - зокрема щодо персонального
попередження працівника про наступне
вивільнення не пізніше як за два
місяці.

З долученого до справи копії
листа, адресованого позивачу від 08.01.2013
року, останнього попереджено про
звільнення з 14.01.2013 року. /а.с. 47/. Згідно
поштового повідомлення про вручення,
такий лист отримано особисто адресатом
10.01.2013 року/ а.с. 47 зворот/, що не
спростовано позивачем.

Мотиви апеляційної скарги про те,
що позивач не підписував первинне
попередження про його вивільнення в
зв»язку з ліквідацією КП датоване
05.11.2012 року № 5 про можливе вивільнення
з 14.01.2013 року - судом першої інстанції
необґрунтовано взято до уваги,
оскільки даних щодо дати ознайомлення
з таким позивача немає. Його
заперечення підпису на цьому
попередженні на висновки суду не
впливають, оскільки 08.01.2013 року
позивачу скероване повторне
попередження, отримання якого 10.01.2013
року не спростовано позивачем,
стверджується копією розписки про
отримання такого та довідкою
заступника начальника ЦПЗ № 3 про
вручення адресату 10.01.2013 року, тому таке
необхідно врахувати при вирішенні
спору.

Суд вірно зазначив у своєму
рішення про відсутність необхідності у
погодженні звільнення з профспілковим
комітетом, оскільки це прямо
врегульовано ч.1 ст. 43 КЗпП України .

Рішення Дрогобицької міської
ради, на підставі яких ліквідовано КП,
вирішено питання про вивільнення
працівників з цих підстав,
попередження останніх персонально про
таке вивільнення позивачем не
оспорюється, тому перевіряється лише
дотримання законодавства яким
врегульовано процедуру вивільнення
працівника у разі ліквідації
підприємства.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду про безпідставність вимог
позивача в цілому в частині поновлення
його на роботі та дотримання
відповідачем процедури його
вивільнення - не відповідає обставинам
справи.

Як зазначено вище - належним
повідомленням про наступне
вивільнення слід вважати попередження
за підписом голови ліквідаційної
комісії від 08.01.2013 року, яке отримане
позивачем 10.01.2013 року, а тому наказ про
звільнення особи з 14.01.2013 року в частині
дати вивільнення є не обгрунтований.

Враховуючи зазначені вище норми
матеріального права, особа могла бути
вивільнена в зв»язку з ліквідацією
підприємства не раніше 10.03.2013 року. Тому
в цій частині рішення суду необхідно
скасувати з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову про
поновлення на роботів та вирішити про
зміну дати звільнення позивача з
наведених відповідачем підстав з 10.03.2013
року.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову в частині стягнення
108 гр. 72 коп. компенсації за
невикористану відпустку, суд
обґрунтовано взяв до уваги дані
підприємства щодо нарахування цієї
суми до виплати при звільненні за
невикористану відпустку.

Позивачем не надано суду
будь-яких доказів щодо розміру його
заробітної плати.

Сума компенсації за невикористану
відпустку - 108 гр. 712 коп. зазначена у
листі за підписом начальника відділу
економіки, голови ліквідаційної
комісії КП - Р. Корпана. Збільшуючи
позовні вимоги заявою від 06.06.2013 року
та заявляючи про стягнення 10 000 гривен
за невикористану відпустку - позивач в
жодній мірі визначений ним розмір до
стягнення такої суми не обгрунтував.
Будучи прийнятим на посаду сторожа по
строковому трудовому договору на один
рік - 10 000 гр. компенсації за
невикористану відпустку протягом
такого року викликає сумнів і такі
сумніви не спростовані позивачем. Тому
колегія суддів в цій частині не
погоджується з доводами апеляційної
скарги.

Щодо відмови у позові та
відхилення вимог позивача про
відшкодування моральної шкоди, то такі
вимоги не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України -
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Колегія суддів враховує, що
незважаючи на звільнення позивача з
підстав ліквідації підприємства,
останній був прийнятий на роботу за
строковим трудовим договором, термін
якого спливав 3 січня 2013 року. Отже
укладаючи трудовий договір на
визначених умовах, позивач був
свідомий того, що трудові відносини
будуть при припинені у встановлений у
договорі строк, тому мотиви позову про
необхідність позики грошей з підстав
припинення трудових відносин і
спричинення по цій причині моральних
страждань - не заслуговують до уваги.
Крім того, наявність таких боргових
зобов»язань будь-якими доказами не
підтверджена.

Звільнивши позивача з
підстав ліквідації підприємства, а не з
підстав закінчення строкового
трудового договору, роботодавець таким
чином забезпечив позивача
використанням передбаченого законом
прав для працівників, звільнених по
причині ліквідації підприємства, якими
не наділені працівники при звільненні
по причині закінчення строкового
трудового договору.

Крім того, заявляючи вимогу про
відшкодування моральної шкоди та
пред»явивши позов до трьох
відповідачів, позивач не зазначив з
якого /яких / саме відповідачів просить
стягнути вказану вище суму моральної
шкоди. Доказів понесення такої з вини
інших відповідачів - позивач суду не
надав.

Враховуючи ухвалення рішення
про відмову у позові про поновлення на
роботі, відсутні підстави для
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Що стосується рішення суду в
частині стягнення на користь позивача
невиплаченої за період роботи
заробітної плати в сумі 2 531 гр. 59 коп. ,
згідно вказаної вище інформації голови
ліквідаційної комісії, то з
обґрунтованістю висновків суду
першої інстанції та з мотивами
апеляційної скарги про те, що розмір
заробітної плати, котра не виплачена
позивачу становить 16 784 гр. - колегія
суддів не може погодитись, виходячи з
таких мотивів.

У відповідності до вимог ч. 1
ст. 11 ЦПК України - суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідально до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позову позивача
убачається, що звертаючись до суду
21.01.2013 року - позивач просив поновити на
займаній посаді у КП; стягнути з КП
заробітну плату за час вимушеного
прогулу, стягнути 20 000 гривен
моральної шкоди /не зазначивши з якого
відповідача/; допустити рішення в
частині стягнення заробітку за один
місяць до негайного виконання;
постановити окрему ухвалу та в
порядку підготовки; витребувати
документи у відповідача КП.

06.06.2013 року в заяві про
збільшення позовних вимог позивач
заявив про стягнення з КП 10 000 гривен
компенсації за невикористані
відпустки./ а.с. 56/.

Таким чином позивачем не було
заявлено позовну вимогу про стягнення
невиплаченої заробітної плати, а тому у
суду не було правових підстав для
вирішення цієї вимоги. Ухвалення
рішення за вимогою, котра не заявлялась
позивачем, з приводу якої сторони не
давали пояснення та не досліджувались
докази - суперечить змісту ч. 1 ст. 11 ЦПК
України. В самому рішенні суду не
зазначено про заявлення такої вимоги.
Тому мотиви апеляційної скарги, за
змістом яких позивач не погоджується
із сумою, стягнутої на його користь як
невиплаченого заробітку - не
заслуговують до уваги.

За таких обставин, колегія
суддів приходить до висновку про
задоволення апеляційної скарги
частково, скасування рішення суду в
частині відмови у задоволенні позову
про поновлення на роботі та ухвалення в
цій частині нового рішення про
часткове його задоволення та
скасування рішення в частині стягнення
заробітної плати з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову у
позові.

В решті рішення районного суду
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303 , 304 , п.2ч.1 ст.
307, п.1,2 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 20 січня 2014 року в частині
стягнення з Комунального підприємства
«Сфера послуг - оздоровчий комплекс
«Хвиля» 2531 гр. 59 коп. заборгованості по
заробітній платі скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення про відмову
у позові.

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення
на роботі рішення скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
вказані позовні вимоги задовольнити
частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_2
згідно наказу № 24 від 11 січня 2013 року в
зв»язку з ліквідацією КПСП ОП «Хвиля»
з 14 січня 2013 року та вважати
звільненим з 10.03. 2013 року.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді