Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах

апляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої -
Боднар О.В.

суддів - Кеміня
М.П., Джуги С.Д.

при секретарі -
Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, що діє від імені ОСОБА_2, на
рішення Хустського районного суду від
05 лютого 2014 року справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю «ЛВК
Україна» про стягнення заборгованості
за договором, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом з ОСОБА_2, в якому з
урахуванням уточнень, викладених в
заявах від 24.10.2013 р. (а.с. 30-34) та від 14.01.2014
р. (а.с. 60-64), просив стягнути з
відповідача 501 914,86 грн., з яких, 316 494,50
грн. - сума передплати (авансу); 93 257,00
грн. - за договором позики від 07.07.2012 р.; 92
163,46 грн. - відсотки, нараховані за
користування грошовими коштами, та
судові витрати, які складаються 3 441,00
грн. судового збору та 2 400,00 грн. витрат
на правову допомогу. В якості третьої
особи вказав ТОВ «ЛВК Україна».

Обґрунтовуючи позовні вимоги
посилався на те, що 07.06.2012 р. між ним та
ОСОБА_2, який діяв від імені ТОВ «ЛВК
Україна», було укладено договір
купівлі-продажу автомобіля марки DAF,
держ. номер НОМЕР_1, і причепу марки
SCHWARCMULLER, держ. номер НОМЕР_2, яким
передбачено, що у момент підписання
договору 289 389 грн. (еквівалент 29 000 євро
по курсу НБУ) покупець сплачує продавцю
готівкою, а 87 811,99 грн. (еквівалент 8800
євро) сплачується готівкою в
гривневому еквіваленті на день оплати
по курсу НБУ шляхом перерахування
грошових коштів на банківський рахунок
продавця відповідно до встановленого
графіку.

Позивач передав відповідачу 289
380,00 грн. (еквівалент 29 000 євро) як
передплату (аванс) в рахунок оплати за
автомобіль та причіп, про що останній
написав розписку. Оскільки кошти були
отримані особисто відповідачем ОСОБА_2,
то фактично мало місце укладення
договору позики, а не договору
купівлі-продажу. Позивач свої
зобов'язання за договором виконав у
повному обсязі, проте станом на 26.08.2013 р.
автомобіль та причіп не були передані у
його власність. У зв'язку з наведеним
позивач зазначав, що відповідно до
ст.1048 ЦК має право на одержання
відсотків від суми позики, розмір яких
визначається на рівні облікової ставки
НБУ.

Ухвалою Хустського районного
суду від 15 січня 2014 року з метою
забезпечення позову було накладено
арешт на нерухоме та рухоме майно або
грошові кошти, що належать ОСОБА_2 та
ТОВ «ЛВК Україна» (а.с.75).

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 14 лютого 2014
року ухвалу судді Хустського районного
суду від 15 січня 2014 року змінено та
викладено перший абзац резолютивної
частини в наступній редакції: «З метою
забезпечення позову накласти арешт на
нерухоме та рухоме майно або грошові
кошти, що належать ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
мешканцю АДРЕСА_1 і знаходяться у нього
або в інших осіб в межах суми 723 243 грн.»
(справа № 2/309/44/14, а.с.45-47).

Під час розгляду справи процесуальне
становище ТОВ «ЛВК Україна» було
змінено на відповідача (а.с.86).

Рішенням Хустського районного суду від
05 лютого 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 316
494,50 грн. авансу за договором
купівлі-продажу автомобіля марки «DAF 95
XF430», д/н НОМЕР_1 та причіпа марки
«SCHWARCMULLER», д/н НОМЕР_2, 93 257,00 грн. -
сплачену суму вартості автомобіля, 92
163.46 грн. - відсотки за користування
грошовими коштами та 3 441,00 - судових
витрат.

Не погодившись з рішенням суду
представник ОСОБА_2, подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 316
494,50 грн. отриманих від ОСОБА_3 07.07.2012 р.,
93257 грн. - сплачену суму на картковий
рахунок ОСОБА_2, 16264,74 грн. - відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
а всього 426016,23 грн., а також судові
витрати пропорційно до задоволених
позовних вимог.

Зі змісту апеляційної скарги та її
прохальної частини вбачається, що
представником відповідача рішення
суду першої інстанції оскаржено тільки
в частині стягнення відсотків за
користування грошовими коштами, які
згідно рішення суду нараховані
відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України і
стягнуті у сумі 92163,46 грн., а представник
відповідача вважає, що розмір
відсотків за користування коштами,
отриманими ОСОБА_2 від ОСОБА_4, повинен
вираховуватись відповідно до ст.625 ЦК
України і становить 16264,73 грн.
Правильність стягнення з відповідача
на користь позивача 316 494,50 грн. та 93257
грн. представником відповідача не
заперечується і жодних доводів щодо
неправильності стягнення цих сум
апеляційна скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів
констатує, що відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК
України апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення відсотків за користування
грошовими коштами, тобто в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
справу розглянуто за відсутності осіб,
які беруть участь у справі, які
належним чином повідомлені про час і
місце апеляційного розгляду справи, що
стверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення поштових
відправлень, які приєднані до справи.

Розглянувши матеріали справи та
доводи скарги, апеляційний суд визнав,
що скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, в т.ч. і
щодо стягнення 92163,46 грн. відсотків за
користування грошовими коштами, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачами визнано факт отримання
грошових коштів і користування ними, а
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля та причепу сторони
заперечили, зазначаючи, що був
складений лише проект договору, а сам
договір укладений не був, оскільки не
був скріплений печаткою ТОВ «ЛВК
Україна», яке є власником цього майна.
При цьому у рішенні суд зазначив, що
вимога позивача щодо стягнення
відсотків за користування грошовими
коштами підлягає до задоволення в
порядку ст.625 ЦК України.

Проте з рішенням суду першої інстанції
в частині стягнення відсотків за
користування коштами у сумі 92163,46 грн.
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 07.06.2012 року між
ТОВ «ЛВК Україна» в особі директора
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в простій письмовій
формі було підписано договір
купівлі-продажу автомобіля № 1, за
умовами якого продавець зобов'язався
передати автомобіль марки DAF, держ.
номер НОМЕР_1 та причіп марки SCHWARCMULLER,
держ. номер НОМЕР_2, у власність покупцю,
а покупець зобов'язався прийняти і
сплатити за нього 377192,44 грн. з ПДВ, що
еквівалентно 37800 євро на день укладення
договору по курсу НБУ.

Порядок оплати за автомобіль та причіп
був передбачений п.2 розділу договору
«Ціна й порядок розрахунків»,
відповідно до якого покупець в момент
підписання договору передає продавцю
готівкою 77% вартості автомобіля, що
становить 289 380,00 грн. (еквівалент 29 000,00
євро); 23 % вартості, що становить 87 811,99
грн. (еквівалент 8 800,00 євро) сплачуються
покупцем шляхом перерахування
грошових коштів на банківський рахунок
продавця відповідно до встановленого
графіка з 07.07.2012 р. по 10.03.2013 р.

Сторони домовились, що право власності
на автомобіль переходить від продавця
до покупця впродовж п'яти днів з
моменту сплати покупцем останнього
розстроченого платежу (а.с. 8-10).

ОСОБА_2 розпискою від 07.07.2012 р.
підтвердив факт отримання 29 000,00 євро
передоплати за автомобіль марки «DAF 95
XF430», д/н НОМЕР_1 (а.с. 13). Решта коштів у
сумі 93257 грн., що підлягали сплаті за
автомобіль та причіп були перераховані
позивачем відповідачу ОСОБА_2 у
встановлені договором строки, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи квитанціями (а.с. 15-22).

Зокрема, згідно квитанцій ПАТ «ОТП
Банк» № 15 від 28.08.2012 р., № 26 від 25.09.2012 р.,
№ 11 від 27.11.2012 р., № 7 від 04.01.2013 р.
позивачем перераховано на картковий
рахунок відповідача ОСОБА_2 відповідно
12000 грн., 15900 грн., 9050 грн., 16095 грн., згідно
квитанції Приватбанку від 26.11.2012 р. на
картковий рахунок ОСОБА_2 позивачем
перераховано 7072 грн. і згідно квитанції
ПАТ «Ощадбанк» № 1 від 07.03.2013 р.
позивачем перераховано ОСОБА_2 17120 грн.,
а всього перераховано 93257 грн.

Сторонами визнається, що всі кошти,
сплачені позивачем на підставі
договору купівлі-продажу автомобіля та
причепа, фактично були отримані
особисто відповідачем ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи та
стверджується сторонами відповідачами
було передано позивачу автомобіль
марки «DAF 95 XF430», д/н НОМЕР_1 та причіп
марки SCHWARCMULLER, д/н НОМЕР_2, однак на
момент сплати позивачем коштів
автомобіль та причіп не могли бути
зняті з обліку в підрозділі ДАІ та
зареєстровані за позивачем, оскільки
17.10.2012 р. відповідно до витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна було зареєстровано арешт
рухомого майна ТОВ «ЛВК Україна», яке є
власником автомобіля та причепа
(а.с.65-69).

26 серпня 2013 року позивач надіслав
ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів у
розмірі 403 326,00 грн. (еквівалент 37 800 євро)
в строк до 10.09.2013 р., а також виплату
додаткової суму завдатку в розмірі 286
877,00 грн. (еквівалент 29 000,00 євро).
Зазначена вимога була отримана
відповідачем ОСОБА_2 11.09.2013 р., що
підтверджується його підписом на
повідомленні про вручення поштового
відправлення (а.с. 23-24).

Таким чином за викладених позивачем
обставин та наданих у їх підтвердження
доказів колегія суддів дійшла
висновку, що має місце відмова покупця
від договору купівлі-продажу
автомобіля і причепа у зв'язку з
неможливістю продавцем передати
проданий товар, на який накладено арешт
(ч.1 ст.665 ЦК України).

З урахуванням наведеного посилання
позивача на необхідність застосування
до спірних правовідносин ст.1048 ЦК
України, що встановлює проценти за
договором позики, та встановлення
розміру процентів від суми позики на
рівні облікової ставки НБУ не
відповідає обставинам справи.

Разом з тим відповідно до ч.2 ст.530 ЦПК
України від дня пред'явлення позивачем
вимоги про повернення коштів у
відповідача ОСОБА_2 виник обов'язок
повернути сплачені позивачем за
автомобіль та причіп кошти у
семиденний строк.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд першої інстанції, як уже
зазначалось, у рішенні зазначив, що
вимога позивача про стягнення
відсотків за користування грошовими
коштами підлягає до задоволення в
порядку ст.625 ЦК України, однак
визначаючи розмір відсотків помилково
погодився з розрахунком, наданим
позивачем, згідно з яким розмір
відсотків визначений у відповідності
до положень ст.1048 ЦК України на рівні
облікової ставки НБУ.

З апеляційної скарги вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 визнає, що проценти
за користування коштами, отриманими
від ОСОБА_4, повинні вираховуватись
відповідно до ст.625 ЦК України, а також
визнає, що їх загальний розмір повинен
становити 16264,73 грн.

У зв'язку з визнанням відповідачем
ОСОБА_2 позовних вимог про сплату
відсотків за користування коштами у
сумі 16264,73 грн. та наявність для цього
законних підстав, колегія суддів
дійшла висновку, що відповідно до вимог
пп.3 і 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції в частині стягнення
із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 92163,46 грн.
відсотків за користування грошовими
коштами підлягає зміні із зменшенням
суми відсотків за користування
грошовими коштами з 92163,46 грн. до 16264,73
грн.

Заперечення сторонами факту
укладення договору купівлі-продажу з
підстав встановлених ч.2 ст.207 ЦК
України, а саме відсутності відбитку
печатки юридичної особи на договорі,
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Доводи скарги про необхідність
перерозподілу судових витрат між
сторонами у зв'язку з частковим
задоволенням позовних вимог про
стягнення відсотків за користування
грошовими коштами до уваги взяті бути
не можуть, оскільки судові витрати
рішенням суду першої інстанції
присуджені позивачеві пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 218, 530,
625, 655 ЦК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє від
імені ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного
суду від 05 лютого 2014 року в частині
стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
92163,46 грн. відсотків за користування
грошовими коштами змінити, зменшивши
суму відсотків за користування
грошовими коштами з 92163,46 грн. до 16264,73
грн.

В частині стягнення судових
витрат у сумі 3441 грн. рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

С у д д і:

Кемінь М.П. Боднар
О.В. Джуга С.Д.