Справа № 367/710/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/4573/14 Доповідач у 2 інстанції
ПриходькоКатегорія 1
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2014 року колегія судової палати
в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Поліщука М.А.,
Сержанюка А.С.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на заочне рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 06
червня 2014 року за позовом прокурора
міста Ірпеня Київської області в
інтересах держави до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку,-

встановила :

у січні 2013 року прокурор звернувся до
суду з позовом.

Мотивував його тим, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
№1777/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15га., для
вказаних цілей. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_1 видано
Державний акт серії ЯЗ №449651 на право
власності на земельну ділянку площею
0,15га., із кадастровим номером
:01:042:0056 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в с.м.т.
Коцюбинське Київської області по
АДРЕСА_1.

Вказав, що спірна земельна ділянка
знаходиться за межами сел. Коцюбинське,
Коцюбинською селищною радою, її було
передано у приватну власність за
рахунок земель, що перебувають в
постійному користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство», оскільки
вказану земельну ділянку було надано у
користування Святошинському
лісопарковому господарству на
підставі постанови Ради Міністрів УРСР
від 20.06.56 №673 без виключення її з
Держлісфонду України та згідно з
картографічними матеріалами
лісовпорядкування обліковуються як
квартали Святошинського та Київського
лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну
власність відповідача було передано
без її вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», тобто без відома
держави в особі уповноваженого органу
та постійного землекористувача, яким є
КП «Святошинське лісопаркове
господарство».

Також, при прийнятті рішення
Коцюбинською селищною радою не було
дотримано вимоги ст.ст.20,21 Земельного
кодексу України, ст.57 Лісового кодексу
України, оскільки зміна цільового
призначення спірної земельної ділянки
з лісового фонду на для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд не
проводилась, будь-яких рішень щодо
такої зміни не приймалось.

Зазначив, що у порушення вимог ст.9
Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», якою передбачено
обов'язковість проведення вказаної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, державна експертиза
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не
проводилась.

Вказував, що відведення спірної
земельної ділянки відповідачу під
будівництво і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд генеральним планом
с.м.т. Коцюбинське не передбачено, а
отже, оскаржуване рішення Коцюбинською
селищною радою прийнято також у
порушення вимог ст.39 Земельного
кодексу України, ст.ст.3,10,12,13,23 Закону
України «Про планування і забудову
територій».

Крім того зазначив, що ОСОБА_1 відчужив
зазначену вище земельну ділянку
ОСОБА_2, про що зроблено відмітку на
державному акті про право власності на
земельну ділянку.

Вважає, що Рішення Коцюбинської
селищної ради від 24.12.08 №1777/25-5 не
відповідає вимогам закону, порушує
право державної власності на спірну
земельну ділянку, а тому підлягає
визнанню недійсним. З цих же підстав
підлягає визнанню недійсним виданий
ОСОБА_1 на підставі вказаного рішення
державний акт на право власності на
земельну ділянку із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_2

Вказував, що зазначений вище договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 30.04.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
є нікчемним згідно ст.228 ЦК України.

Зазначив, що, оскільки уповноваженим
державою органом рішення про передачу
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_1 не приймалось, відповідно до
ст.346 ЦК України право державної
власності на цю ділянку не припинено, а
право власності відповідача на неї на
законних підставах не виникло.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Просив визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
№1777/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним Державний
акт серії ЯЗ №449651 на право власності на
земельну ділянку площею 0,15га., із
кадастровим номером :01:042:0056 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд в с.м.т. Коцюбинське Київської
області по АДРЕСА_1 із відміткою про
перехід права власності на земельну
ділянку ОСОБА_2 та скасувати його
державну реєстрацію.

Відповідач зазначив, що позивач
пропустив строк позовної давності.

Крім того, вказував, що селище
Коцюбинське Київської області було
створено відповідно до Указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11.02.1941 р., Указу
Президії Верховної ради УРСР від 30.12.1962
р., Указу Президії Верховної ради УРСР
від 04.01.1965 р. Землевпорядна
документація щодо встановлення меж
селища Коцюбинське відповідно до
вказаного Указу Президії Верховної
Ради УРСР від 11.02.1941 р. не збереглася,
тому Коцюбинською селищною радою
розпочато роботи щодо відновлення
історично встановлених меж селища та
заходи по розробленню містобудівної
документації селища. Так, рішенням від
25.09.08 № 689/22-5 селищна рада затвердила
техніко-економічне обґрунтування
розвитку селища (вид землевпорядної
документації) та погодила пропозиції
Перспективного плану розвитку с.м.т.
Коцюбинське від 24.09.2008 р. і розпочала
роботи по розробленню Генерального
плану селища.

В подальшому селищною радою було
проведено інвентаризацію земель та
було затверджено відповідні матеріали
інвентаризації меж селища,
встановлених згідно зазначеного вище
указу, які лягли в основу подальшої
розробки містобудівної та
землевпорядної документації селища.

Питання правомірності віднесення
території селища Коцюбинське
загальною площею 0,15га., було предметом
судового розгляду і на сьогоднішній
день набрали законної сили судові
рішення за участю Коцюбинської
селищної ради у справах про скасування
рішень Коцюбинської селищної ради.

Зокрема, постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р. у справі 2а-6326/11/2670 було
встановлено відсутність порушень та
наявність територіальних повноважень
Коцюбинської селищної ради щодо
розпорядженням землями селища
Коцюбинське загальною площею 4065,0га., до
складу яких входить спірна земельна
ділянка; постановою Ірпінського
міського суду Київської області від
23.11.2009 p. у справі № 2-а-489/09 було
встановлено правомірність прийняття
Коцюбинською селищною радою рішень від
25.09.08 №689/22-5 та від 28.10.08 №711/23-5, якими
було затверджено містобудівну
документацію селища, що лягла в
обґрунтування можливості прийняття
рішення Коцюбинської селищної ради про
передачу спірної земельної ділянки у
власність громадян; постановою
Ірпінського міського суду Київської
області від 24.05.2011 p. у справі №2-а-3398/11
було встановлено правомірність
прийняття Коцюбинською селищною радою
рішення від 06.11.09 №170 «Про
інвентаризацію меж селища
Коцюбинське», де встановлено, що
селищною радою було відновлено
картографічні матеріали зовнішніх меж
селища Коцюбинське встановлених
згідно Указу Президії УРСР від 11.02.1941 р.,
постановою Київського окружного
адміністративного суду від 29.09.2011 p. у
справі №2-а-3881/11/1070 було встановлено
правомірність прийняття Коцюбинською
селищною радою рішень від 15.09.10 №156 та
зобов'язано відділ Держкомзему в м.
Ірпені та Головне управління
Держкомзему в Київській області вести
облік спірних земель за селищем
Коцюбинське Київської області на
загальну площу 4065,0га.

Також зазначив, що посилання позивача
на висновок судово-землевпорядної
експертизи від 05.03.13 №325, проведеної
Київським державним підприємством
геодезії, картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика», як на доказ
підтвердження знаходження спірної
земельної ділянки за межами селища
Коцюбинське, є безпідставним, оскільки
експертиза проведена особою, яка не
пройшла відповідну підготовку в
державних спеціалізованих установах
Міністерства юстиції України,
атестована та отримала кваліфікацію
судового експерта з певної
спеціальності у порядку, передбаченому
цим Законом, як того вимагає ст.10 Закону
України «Про судову експертизу». В
експертизі не зазначено ліцензії на
проведення експертизи на підставі якої
проводилася експертиза. В експертизі
не вказана відповідальність, до якої
може бути притягнутий експерт за дачу
свідомо неправдивого висновку, а також
експертизу проводила особа без
відповідної юридичної освіти.

Також звернув увагу на те, що дана
експертиза проводилася 05.03.2012 р. по
кримінальній справі №49-3221, яку було
закрито за відсутністю в діях складів
злочинів.

Крім того, вказував, що рішенням
Виконкому Київської обласної Ради
депутатів трудящих від 28.10.68 №791 було
розглянуто матеріали встановлення
(опису) адміністративних меж міських
(селищних) Рад депутатів трудящих та
ухвалено затвердити представлені
відповідними виконкомами акти по
уточненню адміністративних меж
міських (селищних) Рад депутатів
трудящих згідно додатку. Згідно
додатку до вказаного рішення було
затверджено адміністративні межі
Ірпінської міської ради, у складі якої
перебувало і селище Коцюбинське.

Рішеннями Коцюбинської селищної ради
від 24.12.08 №№1758/25-5-1972/25-5 та від 25.12.08
№№1973-2259/25-51 було передано у власність
громадян 501 земельну ділянку для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, які знаходилися в
адміністративних межах селища
Коцюбинське встановлених зовнішньою
межею м. Ірпеня згідно рішення
Виконкому Київської обласної Ради
депутатів трудящих від 28.10.68 №791.

Також наполягав на тому, що наявність у
Комунального підприємства Київської
міської ради «Святошинське
лісопаркове господарство» права
користування спірною земельною
ділянкою не підтверджена у
встановленому законом порядку -
відсутні державний акт про право
власності, або право постійного
користування, або договір оренди.
Вважає, що КП «Святошинське
лісопаркове господарство» будучи
комунальним, а не державним
лісогосподарським підприємством
згідно п. 5 Прикінцевих положень
Лісового кодексу України не може
посилатися на матеріали
лісовпорядкування, як на
правовстановлюючі документи на землю.

Висновків про відсутність у КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» прав на спірні земельні
ділянки також дійшов Окружний
адміністративний суд м. Києва у
постанові від 23.12.2011р. у справі
№2а-6326/11/2670, Ірпінський міський суд
Київської області у постанові від
23.11.2009 p. у справі №2-а-489/09.

Зазначав також, що при прийнятті
оскаржуваного рішення Коцюбинська
селищна рада передавала земельні
ділянки, які були віднесені до земель
запасу житлової та громадської
забудови, а отже відсутня була
необхідність прийняття рішень про
зміну цільового призначення земель.

Так як, спірна земельна ділянка не
відносилася до земель
лісогосподарського призначення,
Коцюбинська селищна рада вважає, що
відсутні підстави для проведення
експертизи проекту землеустрою щодо
відведення та передачі у власність
спірної земельної ділянки.

Вказував, що порядок відведення
земельних ділянок, який діяв на дату
прийняття оскаржуваного рішення
Коцюбинської селищної ради, а саме
ст.ст.118,151 Земельного кодексу України,
не передбачав необхідності узгодження
відведення земельних ділянок із
наявною містобудівною документацією,
зокрема генеральним планом населеного
пункту. Разом з тим, відповідне рішення
Коцюбинської селищної ради приймалося
на основі затвердженого Коцюбинською
селищною радою рішенням 25.09.08 № 689/22-5
техніко-економічного обґрунтування
розвитку селища та Перспективного
плану розвитку с.м.т. Коцюбинське від
24.09.2008 р.

Зазначав, що з наведеного вище відсутні
правові підстави для визнання
недійсним оспорюваного державного
акту на право власності на земельну
ділянку.

Разом з тим, звертав увагу на те, що
посилання позивача на п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України (в
редакції, що діяла на дату прийняття
оскаржуваного рішення Коцюбинської
селищної ради), як на правову підставу
визнання права власності на земельну
ділянку за державою - є
необґрунтованим, оскільки даною нормою
не визначено, що землі за межами
населеного пункту відносяться до
державної власності і є підставою для
визнання права власності на такі
земельні ділянки за державою після
присвоєння таким земельним ділянкам
кадастрового номеру. Доказів на
підтвердження знаходження спірної
земельної ділянки поза межами селища
Коцюбинське, позивачем не надано,
спірна земельна ділянка знаходиться в
межах селища Коцюбинське і відноситься
до земель комунальної власності
Коцюбинської селищної ради.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 06 червня 2014 року
позов прокуратури міста Ірпеня
Київської області задоволено частково.

Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08 №
1777/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

В решті позову відмовлено.

Скасовані заходи забезпечення позову
вжитих ухвалою суду від 29.05.2013 р. у
вигляді накладення арешту на земельну
ділянку площею 0,1500га., (кадастровий
номер земельної ділянки :01:042:0056),
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: Київська
область, с.м.т. Коцюбинське, АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 30.04.2009 р.

В апеляційній скарзі прокуратура
Київської області ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог про визнання права
власності держави на земельну ділянку,
через порушення судом норм
матеріального права та ухваленні в цій
частині нове рішення про задоволення
позову прокурора, просив змінити
мотивувальну частину заочного рішення,
виключивши положення про те, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 30 квітня 2019 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, не є нікчемним, змінивши
положення про нікчемність вказаного
договору, в іншій частині рішення
залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 24.12.08
№1777/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15га (т.1 а.с.8).
На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1
видано Державний акт серії ЯЗ №449651 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,15га., із кадастровим номером
:01:042:0056 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд в с.м.т.
Коцюбинське Київської області по
АДРЕСА_1 .

В подальшому ОСОБА_1 відчужив зазначену
земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
30.04.2009 р. (т.1 а.с.213), про що було здійснено
напис на державному акті на право
власності на земельну ділянку.

Згідно Указу Президії Верховної Ради
УРСР від 11.02.1941 року с.м.т. Берковець
перейменоване в селище ім.
Коцюбинського та до його складу
включено залізничну станцію Біличі.
Будь-які графічні додатки до
зазначеного Указу, що підтверджують
межі с.м.т. Коцюбинське, не збереглися.

З постанови Окружного
адміністративного суду міста Києва від
23.12.2011 року, яка залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду міста
Києва від 09 жовтня 2012 року, вбачається,
що рішення відносно
адміністративно-територіального
устрою с.м.т. Коцюбинське не видавались,
землевпорядна документація щодо
встановлення меж не збереглась,
проекти рішень про встановлення меж
міста Києва та меж селища Коцюбинське
не затверджувалися.

При прийнятті рішення щодо відведення
земельної ділянки ОСОБА_1 Коцюбинська
селищна рада керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
«Про перспективний план розвитку
селища Коцюбинське» від 25 вересня 2008
року.

Рішенням Коцюбинської селищної ради
від 24 грудня 2008 року №1777/25-5
затверджено Генеральний план селища
Коцюбинське Київської області,
відповідно до якого загальна площа
становить 0,15га.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу не порушує публічний
порядок, оскільки укладений між
фізичними особами і його предметом є
майно, що перебуває у приватній
власності. ОСОБА_2 набув право
власності на спірну земельну ділянку
на підставі договору купівлі-продажу
від 30 квітня 2009 року, який не визнаний
судом недійсним і не є нікчемним.

Однак, колегія суддів не може
погодитися повністю з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» ч.1 ст.12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Відповідно до ст.21 Закону України від 16
листопада 1992 року №2780-XII «Про основи
містобудування» визначення територій
і вибір земель для містобудівних
потреб здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації місцевих правил забудови
з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно ч.2 ст.12 Закону України від 20
квітня 2000 року №1699-III «Про планування
і забудову територій» сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи в межах повноважень, визначених
законом, відповідно до генеральних
планів населених пунктів, у тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Відповідно до пункту 12 розділу X
«Перехідні положення» ЗК України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Частиною 1 ст.155 ЗК України передбачено,
що у разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним.

Установивши факт відсутності на час
прийняття селищною радою рішення про
надання ОСОБА_1 земельної ділянки
будь-якої містобудівної чи іншої,
передбаченої законом документації, яка
б встановлювала межі с.м.т. Коцюбинське
Київської області, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про перевищення селищною
радою повноважень щодо розпорядження
землями, які знаходяться за межами
населеного пункту, та недійсність
такого рішення селищної ради.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову в частині визнання недійсним
державного акту з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.125, ч.1 ст.126 ЗК
України (у редакції від 16 вересня 2008
року, яка була чинною на момент
прийняття селищною радою рішення)
право власності ОСОБА_1 на земельну
ділянку виникло з моменту отримання
ним державного акта та його державної
реєстрації.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції не врахував того, що
зазначені норми встановлювали
нерозривний зв'язок між виникненням
права власності на земельну ділянку з
обов'язковим одержанням її власником
державного акта, який посвідчував його
право власності, а тому безпідставно
відмовив у визнанні недійсним
державного акта, виданого ОСОБА_1 на
підставі недійсного рішення селищної
ради.

Висновок про те, що держаний акт на
право власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування, тому вирішення питання
про правомірність видачі державного
акта безпосередньо залежить від
законності рішення органу, на підставі
якого такий акт видано, міститься й у
постановах Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та
від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13).

Відповідно до статті 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» (у
редакції від 5 березня 2009 року, яка була
чинною на час укладення договору
купівлі-продажу) підставою для
державної реєстрації права власності
на земельну ділянку є саме нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а не державний акт.

Вчинення в такому разі на державному
акті (визнаного судом недійсним)
відмітки про відчуження земельної
ділянки на підставі договору
купівлі-продажу не змінює суті такого
державного акта, як недійсного.

Зазначений правовий висновок
міститься у постанові Верховного Суду
України від 25 червня 2014 року (цивільна
справа № 6-67цс14).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Таким чином, позовна вимога прокурора
про визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
та скасування його державної
реєстрації є обґрунтованою підлягає
задоволенню.

На зазначені обставини суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав до задоволення позову в цій
частині.

Висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та не
ґрунтуються на наявних у справі
доказах, що у відповідності до вимог п.3
ст.309 ЦПК України є підставою до
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення по суті позовних вимог.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви
вбачається, що способом захисту
порушеного права власності держави на
земельну ділянку прокурором обрано
позов про визнання права власності на
це майно (ст.392 ЦК України), а не
витребування майна від нинішнього його
володільця шляхом віндикації
(ст.ст.387,388 ЦК України).

Як випливає з роз'яснення, яке
міститься в пункті 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», позов
про визнання права власності на майно
(стаття 392 ЦК України) є належним
способом захисту, якщо позивач
вимагає залишення у нього майна,
відчуженого третьою особою за
договором, учасником якого він не був, і
це майно ще не вибуло з його володіння.
Установивши, що земельна ділянка вже
вибула з володіння власника у
зазначений спосіб, суд обґрунтовано
відмовив у позові, заявленому з
підстав, передбачених ст.392 ЦК України,
оскільки обраний позивачем спосіб
захисту не є належним способом захисту.

У той самий час, якщо позивач вимагає
повернення майна відчуженого третіми
особами за договором, учасником якого
позивач не був, належним способом
захисту є витребування майна від
нинішнього його володільця шляхом
віндикації (ст.ст.387,388 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги прокурора
про визнання права власності держави
на земельну ділянку.

Вимоги апеляційної скарги, щодо
виключення з мотивувальної частині
рішення положення про те, що
оскаржуваний договір купівлі-продажу
земельної ділянки не є нікчемним,
задоволені бути не можуть з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК
України - недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом прокурор не зазначив закону,
яким встановлена недійсність договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, а відтак суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
зазначений правочин не є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги в частині
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на відсутність
підстав до визнання договору
нікчемним, а також щодо
необґрунтованої відмови суду у
визнанні права власності на спірну
земельну ділянку за державою,
висновків суду не спростовують, а
відтак вимоги апеляційної скарги в цій
частині задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст.303,307,308,313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу заступника
прокурора Київської області
задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 06 червня 2014 року
в частині відмови у задоволенні позову
прокуратури міста Ірпеня Київської
області про відмову у визнанні
державного акту на право власності на
земельну ділянку скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЗ №449651 на право власності на земельну
ділянку площею 0,15га., кадастровий номер
:01:042:0056, виданий на ім'я ОСОБА_1 з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_2 та скасувати його державну
реєстрацію.

В іншій частині рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 06
червня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді