Справа № 462/4948/13
Головуючий у 1 інстанції: Галайко
Провадження № 22-ц/783/687/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2
та його представника ОСОБА_3,
представника ТзОВ «Компанія Дністер»
Венглевського Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 05 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Компанія
«Дністер» про проведення остаточного
розрахунку при звільненні,
витребування трудової книжки,
стягнення середнього заробітку за час
проведення остаточного розрахунку та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н
о в и л а:

26 червня 2013 року ОСОБА_2 на підставі
статей 116, 237-1 КЗпП України звернувся до
суду з позовом про стягнення з
відповідача - ТзОВ «Компанія Дністер»
заробітної плати, що не була йому
виплачена при звільненні; середнього
заробітку за час затримки у проведенні
остаточного розрахунку при звільненні;
відшкодування нанесеної йому
моральної шкоди в розмірі 120 000 гривень;
та зобов'язання відповідача видати
йому належним чином оформлену трудову
книжку. В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 23.02.1998 року був
прийнятий на посаду заступника
головного бухгалтера ТзОВ «Компанія
Дністер», а 05.03.2013 року ним було подано
заяву про звільнення із займаної
посади за власним бажанням. В цей самий
день він отримав листок
непрацездатності та 05.03.2013 року був
прооперований у Львівській клінічній
лікарні швидкої допомоги. Після виходу
з лікарняного, 01.04.2013 року він передав у
бухгалтерію оригінали лікарняних
листів та подав заяву про проведення
остаточного розрахунку. Однак йому так
і не було видано трудову книжку, а також
не було проведено остаточного
розрахунку. Повторно, 29.04.2013 року він
особисто звернувся до інспектора по
кадрах ТзОВ «Компанія Дністер» гр.
ОСОБА_6 з вимогою видати йому трудову
книжку, на що йому було відмовлено на
підставі вказівки генерального
директора ОСОБА_7 Також йому було
відмовлено у прийнятті та реєстрації у
журнал вхідної кореспонденції
повторної заяви про проведення
остаточного розрахунку та видачі
трудової книжки. У зв'язку із цим він
29.04.2013 року рекомендованим листом
направив на адресу відповідача заяву
із вимогою видати трудову книжку та
провести остаточний розрахунок. Проте,
по цей час остаточного розрахунку з ним
не проведено та трудову книжку не
видано, жодних письмових повідомлень з
боку відповідача на його адресу не
надходило.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
цивільного позову ОСОБА_2 до ТзОВ
«Компанія «Дністер» про проведення
остаточного розрахунку при звільненні,
витребування трудової книжки,
стягнення середнього заробітку за час
не проведення остаточного розрахунку
та відшкодування моральної шкоди -
відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2,який
вважає рішення незаконним і
необґрунтованим у зв'язку з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права. Просить
скасувати рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 05
листопада 2013 року та ухвалити нове,
яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,
представника ТзОВ «Компанія Дністер»
Венглевського Б.Б., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду не
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивача ОСОБА_2 на момент
подачі заяви до суду не було звільнено,
а лише відсторонено від роботи, а тому,
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача - ТзОВ «Компанія Дністер»
заробітної плати, що не була виплачена
при звільненні та стягнення середнього
заробітку за час затримки у проведенні
остаточного розрахунку при звільненні
не є підставними та не підлягають до
задоволення, а також прийшов до
переконання, що у відповідності до ч. 1
ст. 237-1 КЗпП України ТзОВ «Компанія
Дністер» своїми діями жодним чином не
порушило законні права працівника, а
тому, у задоволенні позовних вимог
щодо відшкодування матеріальної шкоди
необхідно відмовити у зв'язку із
необґрунтованістю.

З такими висновками погодитися не
можна, оскільки вони суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції належним чином не встановив
усіх обставин, які мають значення для
вирішення справи, не з'ясував, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, залишив поза увагою
вимоги ст. ст. 36, 38, 46, 83, 116, 117 КЗпП
України.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 був прийнятий на посаду
заступника головного бухгалтера ТзОВ
«Компанія Дністер» 23.02.1998 року, що
сторонами не оспорюється.

Наказом від 18.02.2013 року за № 8/1 створено
комісію з проведення службового
розслідування щодо дій головного
бухгалтера ОСОБА_2 за період з 01.03.2010
року по 31.12.2010 року (а.с. 39).

Наказом № 18 к від 04.03.2013 року головного
бухгалтера ОСОБА_2 відсторонено від
виконання трудових обов'язків на час
проведення службового розслідування у
порядку ст. 46 КЗпП України (а.с. 40).

Як встановлено районним судом, не
заперечується і стороними, що позивач
ОСОБА_2 05.03.2013 року подав на ім'я
генерального директора ТзОВ «Компанія
Дністер» заяву з проханням про
звільнення його з посади головного
бухгалтера за власним бажанням з 05.03.2013
року (а.с. 9).

З копій листків непрацездатності
вбачається, що ОСОБА_2 перебував на
амбулаторному лікуванні в період з
05.03.2013 року по 8.03.2013 року, з 11.03.2013 року по
15.03.2013 року та з 16.03.2013 року по 30.03.2013 року
(а.с. 4, 5).

01.04.2013 року ОСОБА_2 подав на ім'я
генерального директора ТзОВ «Компанія
Дністер» заяву про проведення з ним
остаточного розрахунку та видачу йому
трудової книжки на підставі поданої
ним заяви про звільнення 05.03.2013 року
(а.с. 6)

29.04.2013 року ОСОБА_2 рекомендованим
листом направив на ім'я генерального
директора ТзОВ «Компанія Дністер»
заяву, якою вимагав провести з ним
остаточний розрахунку та видати йому
трудову книжку на підставі поданої ним
заяви про звільнення 05.03.2013 року ( а.с. 7).

Право на працю закріплено ст. 43
Конституцією України згідно якої кожен
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Держава створює
умови для повного здійснення
громадянами права на працю, гарантує
рівні можливості у виборі професії та
роду трудової діяльності, реалізовує
програми професійно-технічного
навчання, підготовки і перепідготовки
кадрів відповідно до суспільних
потреб. Використання примусової праці
забороняється. Не вважається
примусовою працею військова або
альтернативна (невійськова) служба, а
також робота чи служба, яка виконується
особою за вироком чи іншим рішенням
суду або відповідно до законів про
воєнний і про надзвичайний стан. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.

У відповідності до положень ст. 21 КЗпП
України трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення
працівників від роботи власником або
уповноваженим ним органом
допускається у разі: появи на роботі в
нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони; в інших випадках, передбачених
законодавством.

Тобто вказана норма не передбачає
можливість відсторонення працівника
від виконання службових обов'язків без
виплати заробітної плати на час
проведення службового розслідування,
не передбачено таке відсторонення і
іншими нормативними документами.

На підставі викладеного, колегія
суддів прийшла до переконання, що
відсторонення працівника від
виконання службових обов'язків без
виплати заробітної плати на час
проведення службового розслідування, а
саме головного бухгалтера ТзОВ
«Компанія Дністер» - ОСОБА_2, яке - слід
відмітити, триває вже більше року, є
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Згідно ст. 36 КЗпП України підставами
припинення трудового договору є: 1)
угода сторін; 2) закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення; 3) призов або
вступ працівника на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу; 4) розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника (статті 38, 39), з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
(статті 40, 41) або на вимогу
профспілкового чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45); 5)
переведення працівника, за його згодою,
на інше підприємство, в установу,
організацію або перехід на виборну
посаду; 6) відмова працівника від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці; 7)
набрання законної сили вироком суду,
яким працівника засуджено (крім
випадків звільнення від відбування
покарання з випробуванням) до
позбавлення волі або до іншого
покарання, яке виключає можливість
продовження даної роботи; 71 ) набрання
законної сили судовим рішенням,
відповідно до якого працівника
притягнуто до відповідальності за
корупційне правопорушення; 8) підстави,
передбачені контрактом.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 подавши заяву на звільнення за
власним бажанням 05 березня 2012 року не
відкликав її і своїми діями
категорично наполягав на його
звільненні 01 квітня 2012 року в день його
виходу на роботу після лікарняного та
29.04.2013 року. З 01 квітня 2013 року ОСОБА_2
припинив виходити на роботу.

За таких обставин, позивачем вимога
положення ст. 38 КЗпП України щодо
письмового попередження відповідача
ТзОВ «Компанія Дністер» за два тижні
про розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
його ініціативи була дотримана.

До цього часу відповідач не надав
позивачу ні примірника наказу про
звільнення, ні трудову книжку, також не
здійснив розрахунок у зв'язку зі
звільненням.

Колегія суддів приходить до
переконання, що відмова роботодавця
звільнити ОСОБА_2 за його заявою від 05
березня 2012 року, у зв'язку з тим, що
наказом № 18 к від 04.03.2013 року у зв'язку
із проведенням службового
розслідування його - головного
бухгалтера ОСОБА_2 відсторонено від
виконання трудових обов'язків на час
проведення службового розслідування у
порядку ст. 46 КЗпП України, є
необґрунтованою, у зв'язку з чим датою
його звільнення слід визнати 01 квітня
2012 року, а тому підлягає задоволенню і
вимога щодо видачі йому трудової
книжки, яку він у своїх заявах просив
відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Частиною 1 статті 83 КЗпП встановлено, що
у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки.

Згідно ст. 75 КЗпП України щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менше як 24
календарних дні за відпрацьований
календарний рік, який відлічується з
дня укладення трудового договору.

З довідки № 62 ТзОВ «Компанія Дністер»
від 30.04.2014 року вбачається, що ОСОБА_2
має 146 днів невикористаної відпустки (
а.с. 108).

За таких обставин, вимога позивача про
стягнення в його користь з відповідача
заробітної плати, що не була йому
виплачена при звільненні, під якою він
розумів всю належному йому
заборгованість, а саме компенсацію за
невикористану відпустку, про що він
пояснив суду, підлягає до задоволення.

Відповідно до п. п. 2, 3, 7 Постанови
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1995 року № 100 (з наступними
змінами і доповненнями):

обчислення середньої заробiтної плати
для оплати часу щорiчної вiдпустки,
додаткових вiдпусток у зв'язку з
навчанням, творчої вiдпустки,
додаткової вiдпустки працiвникам, якi
мають дiтей, або для виплати компенсацiї
за невикористанi вiдпустки провадиться
виходячи з виплат за останнi 12
календарних мiсяцiв роботи, що
передують мiсяцю надання вiдпустки або
виплати компенсацiї за невикористанi
вiдпустки (абзац 1 пункту 2 змiнено згiдно
з постановою КМ № 185 вiд 24.02.1997 р.);

при обчисленнi середньої заробiтної
плати для оплати за час щорiчної
вiдпустки, додаткових вiдпусток у
зв'язку з навчанням, творчої вiдпустки,
додаткової вiдпустки працiвникам, якi
мають дiтей, або компенсацiї за
невикористанi вiдпустки, крiм
зазначених вище виплат, до фактичного
заробiтку включаються виплати за час,
протягом якого працiвнику зберiгається
середнiй заробiток (за час попередньої
щорiчної вiдпустки, виконання державних
i громадських обов'язкiв, службового
вiдрядження тощо), та допомога у зв'язку
з тимчасовою непрацездатнiстю (абзац 4
пункту 3 змiнено згiдно з постановою КМ
№ 185 вiд 24.02.1997 р.);

нарахування виплат за час щорiчної
вiдпустки, додадкових вiдпусток у
зв'язку з навчанням, творчої вiдпустки,
додаткової вiдпустки працiвникам, якi
мають дiтей, або компенсацiї за
невикористанi вiдпустки, тривалiсть
яких розраховується в календарних днях
провадиться шляхом дiлення сумарного
заробiтку за останнi перед наданням
вiдпустки 12 мiсяцiв або за менший
фактично вiдпрацьований перiод на
вiдповiдну кiлькiсть календарних днiв
року чи меншого вiдпрацьованого перiоду
(за винятком святкових i неробочих днiв,
встановлених законодавством).
Одержаний результат перемножується на
число календарних днiв вiдпустки (абзац
1 пункту 7 змiнено згiдно з постановою КМ
№ 185 вiд 24.02.1997 р.).

На підставі викладеного, сума
компенсації за невикористані дні
відпустки становить 12140,00 грн. (29520,98 : 355
х 146), яка підлягає стягненню на користь
позивача.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» (далі -
Постанова Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13)
роз'яснено, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної
плати слід виходити з того, що в усіх
випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (з наступними
змінами і доповненнями) (п. 21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами і
доповненнями) (далі - Порядок)
передбачено, що у всіх інших випадках
збереження середньої заробітної плати
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Якщо протягом
останніх двох календарних місяців
працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи. Якщо і протягом цих місяців
працівник не відпрацював жодного
робочого дня, середня заробітна плата
обчислюється відповідно до останнього
абзацу пункту 4 цього Порядку.

В другому абзаці пункту 4 вищевказаного
Порядку обчислення середньої
заробітної плати зазначено, що при
обчисленні середньої заробітної плати
за останні два місяці, крім перелічених
вище виплат, також не враховуються
виплати за час, протягом якого
зберігається середній заробіток
працівника (за час виконання державних
і громадських обов'язків, щорічної і
додаткової відпусток, відрядження
тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Останнім абзацом пункту 4 цього Порядку
визначено, що коли нарахування
проводяться виходячи із середньої
заробітної плати, працівник не мав
заробітку, не з вини працівника,
розрахунки проводяться виходячи з
установлених йому в трудовому договорі
тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу.

Враховуючи викладене, вимога позивача
про стягнення середньої заробітної
плати за затримку розрахунку при
звільненні підлягає до задоволення за
період з 01.04.2013 року по 05.11.2013 року за
загальну кількість робочих днів, що
становить 150 дні.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2
обрахована у відповідності до
Постанови КМ України від 08.02.1995 року №
100 становить 61,54 грн. (/2500 + 2546,52/:/20+21/ = 61,54).
Тому середній заробіток за період
затримки у проведенні розрахунку при
звільненні, з врахуванням 150 робочих
днів, який підлягає до стягнення з
відповідача, становить 9231,00 грн. (61,54
грн. х 150 дн. = 9231,00 грн.).

В п.п. 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що при задоволенні вимог
про оплату праці, суд має навести в
рішенні розрахунки, з яких він виходив
при визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення.

Згідно положення ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В п. 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із
змінами, внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 5 від
25.05.2001 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам
необхідно враховувати, що відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України (набрала
чинності 13 січня 2000 року) за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

За наведених вище підстав, колегія
суддів приходить до висновку, що
несвоєчасне отримання позивачем при
звільненні грошових коштів, відмова у
його звільненні та неповернення
трудової книжки, завдало йому
психологічного стресу, порушило його
законні права, призвело до втрати
нормальних життєвих зв?язків та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, чим
спричинило моральні страждання, а тому,
визначаючи розмір відшкодування,
колегія суддів вважає, що
відшкодування в розмірі 3000,00 грн. в
повній мірі відповідатиме засадам
розумності, виваженості та
справедливості.

На підставі викладеного, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, відповідно до
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 05 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія-Дністер» в
користь ОСОБА_2 заборговані йому кошти,
належні при звільненні з роботи в сумі
12140,00 гривень (сума вказана без
відрахування обов'язкових платежів в
бюджет), 9231,00 гривню - середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні (сума вказана без
відрахування обов'язкових платежів в
бюджет) та 3000,00 гривень моральної
(немайнової) шкоди, а всього 24371,00
(двадцять чотири тисячі триста
сімдесят одну) гривню.

Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія-Дністер»
видати ОСОБА_2 належним чином оформлену
трудову книжку.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія-Дністер» в
дохід держави 243 гривні 70 коп. судового
збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.