Справа №ц-3-3653/10 19.05.2014 19.05.2014 19.05.2014
Провадження №22-ц/784/1380/14
Головуючий у І інстанції
Доповідач в апеляційної
інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 травня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Богатирьовою В.А.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 заочне рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 30
вересня 2010 року, ухваленого у цивільній
справі за позовом Акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за кредитним
договором, -

у с т а н о в и л а :

17 травня 2010 року ТОВ «Український
промисловий банк» пред'явив до ОСОБА_2
зазначений позов, який обґрунтував
наступним.

14 березня 2008 року він в простій
письмовій формі уклав з ОСОБА_2
кредитний договір № 121-004/ФК-08.

За його умовами ТОВ «Укрпромбанк»
зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у
розмірі 163 200 гривень на поточні
потреби, а той, в свою чергу, повернути
їх частинами згідно графіку погашення
до 13 березня 2023 року.

Крім того, позичальник зобов'язувався
сплачувати проценти за користування
позиченими грошима, виходячи з
процентної ставки 15,3 % на рік на суму
залишку заборгованості по кредиту, а
також сплатити єдиноразово винагороду
у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту.

Порушення позичальником умов
кредитного договору, давало Банку
право нараховувати пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного Банку України, що діяла в
період прострочення від суми
простроченої заборгованості по
кредиту за кожний день прострочки.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав
належним чином, в той час, як ОСОБА_2
свого слова не дотримався.

Отримавши від Банку грошові кошти, він
від своєчасного виконання зобов'язань
ухиляється, погашення кредиту згідно
графіка щомісячних платежів договору
не виконує, про що свідчать виписки з
особового рахунку відповідача.

У зв'язку з цим, станом на 12 травня 2010
року виникла заборгованість у розмірі
187 475 гривень 30 копійок, з яких:

· 146 880 гривень 00 копійок строкова
заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 8 160 гривень 00 копійок
прострочена заборгованість зі сплати
тіла кредиту;

· 1 847 гривень 07 копійок строкова
заборгованість за відсотками;

· 25 405 гривень 60 копійок
прострочена заборгованість за
відсотками;

· 5 182 гривень 62 копійки пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань.

Посилаючись на виписані обставини Банк
просив позов задовольнити.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк»,
АТ «Дельта Банк» та Національним
банком Країни укладено договір про
передачу кредитних зобов'язань ТОВ
«Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта
Банк», відповідно до якого останній
набув права вимоги на боржників по
кредитних договорах, у зв'язку з чим
набувач прав став позивачем по даній
справи.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 30
вересня 2010 року позов задоволено у
повному обсязі, з ОСОБА_2 на користь АТ
«Дельта Банк» стягнуто заборгованість
по кредиту у сумі 187 475 (сто вісімдесят
сім тисяч чотириста сімдесят п'ять)
гривень 30 копійок та судові витрати.

12 вересня 2013 року відповідач подав
заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду
від 17 січня 2014 року цю заяву залишено
без задоволення.

ОСОБА_2 подав на це заочне рішення
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати і ухвалити нове, яким в
задоволені позову відмовити.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, рішення суду І інстанції
змінити, оскільки воно ухвалене без
дотримання вимог чинного
цивільно-процесуального
законодавства, виклавши його
резолютивну частину в іншій редакції.

Задовольняючи вимогу Банку про
стягнення заборгованості, районний суд
вважав, що для цього є законні підстави
і таке повністю відповідало б засадам
цивільного законодавства щодо
справедливості та розумності.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх вірними, обґрунтованими й
законними.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір
кредиту, є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610,
611, 616, 622, 631 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання
(не виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не
звільняється від виконання
зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, які не виконані
належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, Банк
за кредитним договором № 121-004/ФК-08 від 14
березня 2008 року надав ОСОБА_2 кредит у
сумі 163 200 гривень.

Той грошові кошти взяв і використав на
свій розсуд.

При цьому, він зобов'язався повернути
їх частинами згідно графіку погашення
до 13 березня 2023 року і сплачувати
проценти за користування позиченими
грошима, виходячи з процентної ставки
15,3 % на рік на суму залишку
заборгованості по кредиту, а також
сплатити одноразову винагороду у
розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту.

Проте, належним чином умови договору
ОСОБА_2 не виконав, внаслідок чого
заборгованість за кредитним договором
сягнула 187 475 гривень 30 копійок, з яких 146
880 гривень строкова заборгованість зі
сплати тіла кредиту, 8 160 гривень
прострочена заборгованість зі сплати
тіла кредиту, 1 847 гривень 07 копійок
строкова заборгованість за відсотками,
25 405 гривень 60 копійок прострочена
заборгованість за відсотками, 5 182
гривень 62 копійки пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань, нарахована
відповідно до пункту 5.2 умов кредитного
договору.

За такого і відповідно до статей 525, 589,
590, 625, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України та
пункту 5.1.- 5.4., 6.2. кредитного договору
ОСОБА_2 повинен відповідати за
неналежне виконання кредитного
зобов`язання і нести негативні
наслідки таких своїх дій, а саме,
повернути достроково Банку тіло
кредиту, сплатити прострочені
відсотки, а також пеню.

Оскільки він у добровільному порядку
заборговані грошові кошти не сплачує,
то їх слід стягнути за судовим
рішенням, що вірно констатував і
районний суд.

В той же час, рішення суду не у
повній мірі відповідає положенням ч. 4
ст. 215 та п.13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14
«Про судове рішення у цивільній справ»,
згідно яких резолютивна частина
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях.

У ній, зокрема, має бути зазначено:

висновок суду про задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково (при відмові в позові слід
точно зазначити, кому, відносно кого та
в чому відмовлено);

висновок суду по суті позовних
вимог: які саме права позивача визнано
або поновлено;

розмір грошових сум чи перелік
майна, присуджених стороні;

вартість майна, яке належить
стягнути з відповідача, якщо при
виконанні рішення присудженого майна у
наявності не буде;

конкретні дії, які відповідач
повинен вчинити та на чию користь, або
інший передбачений законом спосіб
захисту порушеного права;

розподіл судових витрат
відповідно до вимог статті 88 ЦПК
України;

строк і порядок набрання
рішенням суду законної сили та його
оскарження;

у яких межах допускається негайне
виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити.

При об'єднанні в одне провадження
кількох вимог або прийнятті
зустрічного позову чи позову третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги,
має бути сформульовано, що саме ухвалив
суд щодо кожної позовної вимоги.

Вирішуючи за позовами про
визнання питання про наявність або
відсутність тих чи інших
правовідносин, суд при задоволенні
позову зобов'язаний у необхідних
випадках зазначити в резолютивній
частині рішення і про ті правові
наслідки, які тягне за собою таке
визнання (наприклад, про анулювання
актового запису про реєстрацію шлюбу в
разі визнання його недійсним,
анулювання свідоцтва про право
власності в разі задоволення позову
про витребування майна від
добросовісного набувача тощо).

З системно-логічного аналізу виписаної
норми та її судового тлумачення
випливає висновок про те, що вирішуючи
позови, про стягнення заборгованих за
кредитними зобов'язаннями грошових
сум, правова природа нарахування є
різною, суди в обов'язковому порядку
мають зазначати як загальний розмір
вимог, так і всі його складові, що
підлягають стягненню.

Районний суд такого не дотримався, і
зазначив у резолютивній частині свого
рішення лише загальний розмір
стягнення, що не можна вважати вірним.

У зв'язку з цим, рішення суду 1інстанції
слід змінити, виклавши його
резолютивну частину в новій редакції,
зазначивши крім загального розміру
вимог, ще і його складові.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 30 вересня 2010 року
змінити, виклавши його резолютивну
частину в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Акціонерного товариства «Дельта Банк»
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 121-004/ФК-08 від 14
березня 2008 року, що утворилася станом
на 12 травня 2010 року - 187 475 гривень 30
копійок, з яких:

· 146 880 гривень 00 копійок строкова
заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 8 160 гривень 00 копійок
прострочена заборгованість зі сплати
тіла кредиту;

· 1 847 гривень 07 копійок строкова
заборгованість за відсотками;

· 25 405 гривень 60 копійок
прострочена заборгованість за
відсотками;

· 5 182 гривень 62 копійки пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Акціонерного товариства ««Дельта
Банк» 1 820 гривень 00 копійок на
відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
дня його проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: