АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
-------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Панченка М.М., Барановської Л.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 4 квітня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
припинення права спільної часткової
власності та стягнення компенсації за
частину житлового будинку і земельної
ділянки та за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання права власнсті,

встановила:

у лютому 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про визначення порядку
користування житловим будинком та
земельною ділянкою, які розташовані по
АДРЕСА_1, зобов'язання ОСОБА_2 не чинити
їй перешкоди у користуванні,
розпорядженні та володінні своєю
власністю, виселити ОСОБА_3 із
житлового будинку та вселити її у
зазначений будинок.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 28
вересня 2006р. по 18 вересня 2008р. Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
21 лютого 2012р. у порядку поділу майна
подружжя за нею визнано право
власності на Ѕ частину житлового
будинку та АДРЕСА_1 та на Ѕ частину
земельної ділянки, яка розташована там
же.

Позивач стверджувала, що її
право власності зареєстровано
реєстраційною службою Головного
управління юстиції у м. Києві, проте
відповідач чинить їй перешкоди у
користуванні житловим будинком та
земельною ділянкою, не пускає її у
будинок і без її згоди здав будинок у
оренду ОСОБА_3, що порушує її права
співвласника.

У серпні 2013р. позивач звернулася
до суду із заявою про зміну предмета
позову, який уточнила заявою про
уточнення позовних вимог від 2 вересня
2013р., і просила суд припинити її право
спільної часткової власності на Ѕ
частину житлового будинку та земельної
ділянки по АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_2
на її користь компенсацію за її частку
у спільному частковому майні у розмірі
5 453 596,5грн. у житловому будинку та 1 180
521грн. у земельній ділянці.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала про неможливість
здійснити поділ будинку та земельної
ділянки з дотриманням ідеальних часток
кожного з співвласників і отримати
повноцінні ізольовані житлові будинки,
які можуть використовуватися окремо
кожним з співвласників вказаного
майна, а також на агресивну поведінку
відповідача

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/6875/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Оксюта Т.Г.Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.стосовно неї та її дітей.

У березні 2014р. ОСОБА_2 звернувся
до суду із зустрічною позовною заявою
про

- 2 -

визнання за ним право власності на усі
будівлі та всю земельну ділянку, що
знаходиться по АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги,
відповідач зазначав, що ОСОБА_1 не
надано належних документів, які
підтверджують її право власності на Ѕ
частину житлового будинку по АДРЕСА_1,
який існує на момент вирішення спору,
що на даний час на вищезазначеній
земельній ділянці розташовані два
житлових будинки, які є його власністю.

Рішенням суду від 4 квітня 2014р. у
позові ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_2 задоволено, визнано за
ОСОБА_2 право власності на усі будівлі
та всю земельну ділянку, що знаходиться
по АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги і
відмовити у задоволенні зустрічного
позову.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, необґрунтоване
відхилення наданих позивачем доказів
про її вправо власності на Ѕ частину
житлового будинку та земельної
ділянки, а також порушення судом норм
процесуального права.

Відповідачі, будучи належним
чином повідомленими про день та час
розгляду апеляційної скарги, тричі у
судове засідання не з'явилися,
зазначені ними причини неявки визнані
колегієї суддів неповажними, виходячи
з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК
України вручення судової повістки
представникові особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки
і цій особі.

Згідно договору про надання
правової допомоги, укладеного 28 січня
2013р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_4 є
представником ОСОБА_2 при розгляді
даної справи (с.с.64 т.2).

Аналогічна угода була укладена 16
червня 2011р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (с.с.150
т.2)

Апеляційному суду не було
повідомлено про припинення або
розірвання зазначених договорів.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
були повідомлені про день та час
розгляду апеляційної скарги через
свого представника (с.с. 219, 232, 241 т.2).

У підтвердження поважності
причин неявки у судові засідання, ні
представник відповідачів, ні самі
відповідачі не надали належних
документів, крім того, з матеріалів
справи вбачається, що ні первісним
позовом, ні зустрічною позовною заявою
інтереси ОСОБА_3 не зачіпаються, так як
він не є співвласником спірних
житлового будинку та земельної
ділянки, тому колегія суддів
відповідно до положень ст. 305 ЦПК
України вирішила за можливе провести
розгляд справи у відсутність
відповідачів та їх представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
21 лютого 2012р. проведено поділ майна
подружжя ОСОБА_2, і визнано на ОСОБА_1
право власності на Ѕ частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 та на Ѕ частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_1
зареєстрано у Державному реєстрі прав
на нерухоме майно (с.с.10-11 т.1).

Відмовляючи у задоволенні
первісного позову, суд першої
інстанції виходив з відсутності
підстав для його задволення відповідно
до положень СК України, а задовольняючи
зустрічні позовні вимоги, суд вважав їх
доведеними.

Проте, погодитися з таким
висновком суду не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

- 3 -

Вирішивши первісний позов на
підставі норм Сімейного Кодексу
України та посилаючись на норми, які
регулюють поділ спільного майна
подружжя, суд першої інстанції
самостійно змінив підстави позовних
вимог, чим порушив вимоги ст. 11 ЦПК
України, і не звернув увагу на те, що
спір про поділ спільного майна
подружжя був вирішений судом
ухваленням рішенням 21 лютого 2012р.

Розглядаючи зустрічну позовну
заяву та приймаючи рішення, суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що
зустрічна позовна заява не містить
обгрунтування заявлених вимог, що
позивачем не зазначені фактичні
обставини, на підставі яких він просить
визнати за ним право власності на усі
будівлі та всю земельну ділянку.
Припинивши право власності ОСОБА_1 на
частину у спірному майні на підставі
ст. 365 ЦК України, суд першої інстанції
не взяв до уваги, що таких позовних
вимог заявлено не було, а зазначена
норма матеріального права не
передбачає можливості припинити право
на частку у спільному майні без виплати
відповідної компенсації.

Оскільки судом першої інстанції
даний спір був вирішений з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, без повного з'ясування всіх
обставин справи, колегія суддів вважає,
що рішення суду підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення в частині
вирішення первісного позову, колегія
суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з уточненою
позовною заявою про припинення права
спільної часткової власності на
житловий будинок та земельну ділянку,
позивач посилалася на ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої,
другої статті 364 ЦК України кожен із
співвласників спільної часткової
власності має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

У силу положень статей 21, 24, 41
Конституції України, статей 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування та
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

За таких обставин, співвласник
спільної часткової власності має право
на отримання грошової компенсації
вартості його частки, у разі
неможливості виділу у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності.

Для визначення можливості
виділу у натурі частки із майна, судом
була призначена судова
будівельно-технічна експертиза.

Проте, визначаючи коло питань,
які необхідно вирішити експертам, суд
першої інстанції зазначив конкретні
приміщення, які бажала отримати у
власність позивач, однак, перед
експертами не було поставлено питання
про можливість виділення у натурі
частки із майна, яка належить позивачу.

З висновку експертів від 4 червня
2013р. вбачається, що відповідач ОСОБА_2
не надав можливості експертам провести
дослідження спірного житлового
бдуинку та земельної ділянки, тому
відповідь на поставлені питання ними
були надані на підставі дослідження
наданих документів, зокрема,
технічного паспорту на спірне
домоволодіння, складеного Київським
МБТІ станом на 30 вересня 2011р.

Однак, з наданих суду першої
інстанції документів вбачається, що
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
припинений 18 вересня 2008р.

- 4
-

16 січня 2009р. розпорядженням
Солом'янської районної у м. Києві
державної адміністрації № 17 дозволено
ОСОБА_2 замовити проектну документацію
на будівництво надбудови в житловому
будинку літ. «А» по АДРЕСА_1.

Порівняння технічних паспортів
на спірне домоволодіння, які датовані
22 лютого 2008р. (с.с.32-40 т.2) та 30 вересня
2011р. (с.с.12-24 т.1), підтверджує, що у
спірному будинку були здійснені
перебудови та добудови.

Отже, вирішуючи даний спір,
необхідно враховувати зазначені вище
обставини та з'ясувати, чи можливий
виділ у натурі частки у власності, яка
належить позивачу, на даний час та у
зв'язку із проведеними перебудовами та
надбудовами у будинку.

Позивачем у підтвердження
зазначеним вище обставинам належних
доказів надано не було.

У підтвердження вартості
компенсації за частку у майні,
позивачем суду наданий звіт з
незалежної оцінки майна від 30 серпня
2013р.

Однак, з тексту даного звіту
вбачається, що при визначені вартості
спірних житлового будинку та земельної
ділянки, спеціалістом не
досліджувалися зазначені об'єкти, а
була використана надана документація,
у тому числі і технічний паспорт на
будинок станом на 30 вересня 2011р. При
цьому, спеціалістом не
використовувався технічний паспорт на
будинок станом на момент припинення
шлюбних стосунків сторін.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що позивачем суду не
було надано належних та достатніх
доказів у підтвердження неможливості
виділу у натурі її частки із спільного
майна, а також вартості спірного майна,
без врахування здійснених після
припинення шлюбних стосунків сторін
перебудов та надбудов, а тому колегія
суддів вважає, що первісний позов
задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення за зустрічним
позовом, колегія суддів виходить з
того, що позивачем не були зазначені
підстави для визнання за ним права
власності на усі будівлі та всю
земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також не
були зазначені фактичні обставини, за
яких моживе визнання права власності.

Твердження позивача за зустрічним
позовом про відсутність належних
документів щодо права власності ОСОБА_1
на Ѕ частину будинку, не є підставою для
визнання за ним права власності на
будинок та земельну ділянку, так як це
суперечить нормам матеріального права,
які передбачають виникнення права
власності.

При цьому, на день вирішення даного
спору рішення Печерського районного
суду м. Києва від 21 лютого 2012р. про
визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ
частину житлового будинку та земельної
ділянки є чинним, воно зареєстровано у
Державному реєстрі, тому право
власності ОСОБА_1 належним чином
підтверджено.

Також колегія суддів враховує, що
позивачем за зустрічним позовом не
порушено питання про визнання права
власності на перебудоване, надбудоване
або новостворене майно, а також не
надано необхідних та достатніх доказів
у підтвердження законності вказаних
дій, так як надання дозволу на розробку
проектної документації на будівництво
надбудови у житловому будинку, не є
належним доказом виконання позивачем
даного розпорядження та дотримання
норм матеріального права при
здійсненні перебудови та надбудови у
будинку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що зустрічні позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 4 квітня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
припинення права спільної часткової
власності та стягнення компенсації за
частину житлового будинку та земельної

-
5 -

ділянки відмовити, у зустрічному
позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання права власності
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: