Єдиний унікальний номер 205/1638/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дніпропетровської
міської ради про визнання права
власності на домоволодіння, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
суду із позовною заявою до ОСОБА_2,
Дніпропетровської міської ради а про
визнання права власності на
домоволодіння.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач зазначає, що 30 листопада
1991 року вона, ОСОБА_1, уклала шлюб з
відповідачем ОСОБА_2. 01 квітня 2003 року
її чоловік на підставі договору
дарування об'єкта незавершеного
будівництва, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
реєстровий № 1093, отримав у дар
домоволодіння АДРЕСА_1. Дане
домоволодіння складалось із: сараїв - Б,
Д під а1, убиральні - В, душу - Г, колодязя
- К, мостіння -1, водо колонки № 3, огорожі
№ 1,2,3 та недобудованого житлового
будинку. Фактично житловий будинок
являв собою початий будівництвом
цокольний поверх, який почав зводитись
попереднім власником у 1971 році і станом
на 01.04.2003 року потребував капітального
ремонту. Далі позивач зазначає, що
протягом 2003 - 2007 роках вона зі своїм
чоловіком за спільні кошти та спільною
працею відбудували цокольний поверх
житлового будинку А-1, побудували:
перший поверх житлового будинку А-1,
двоповерхову прибудову до нього а-2 та
гараж Е.Згідно висновків експертного
дослідження по будівельно - технічній
експертизі № ГО-5619 від 10.10.2013 року
відсоток готовності житлового будинку
А-1, з ганком а1 та двоповерхову
прибудову а-2 складає 100 %.
Інвентаризаційна вартість
домоволодіння збільшилась з 5 999 грн. 00
коп.(як вказано в договорі дарування
від 2003 року) до 90 555 грн. 00 коп. у 2007 році
(як вказано у технічному паспорті), а
ринкова ціна відповідно з 20 904 грн. 00
коп. до 267 888 грн. 00 коп. у 2013 році. Також,
далі позивач зазначає, що у жовтні 2013
року їй стало відомо, що ОСОБА_2 (далі -
Відповідач-1) збирає документи для
реєстрації свого права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому,
заперечуючи її право на частину даного
домоволодіння. У зв'язку з тим, позивач
змушена звернутися до суду та просити
суд визнати право спільної сумісної
власності за нею, ОСОБА_1, та ОСОБА_2 на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
із: житлового будинку А-1, загальною
площею 126,4 кв.м., житловою площею 84,7
кв.м., цокольний поверх приміщення
коридор 1-1, площею 9,7 кв.м., житлова
кімната 1-2, площею 15,1 кв.м., житлова
кімната 1-3, площею 7,9 кв.м., санвузол 1-4,
площею 6,2 кв.м., кухня 1-5, площею 8,9 кв.м.,
перший поверх коридор 1-6 , площею 10,3
кв.м., коридор 1-7, площею 6,6 кв.м.,житлова
кімната 1-8, площею 15,5 кв.м., житлова
кімната 1-9 , площею 11,8 кв.м., житлова
кімната 1-10, площею 27,9 кв.м., житлова
кімната 1-11, площею 6,5 кв.м., прибудови а-2:
І поверх, площею 21,7 кв.м., ІІ поверх,
площею 20,8 кв.м., ганку а1, площею 9,1 кв.м.,
сараю Б, вбиральні В, душу Д, сараю під
а1-1, гаражу Е, споруд, ворота, колодязь,
колонка, огорожа, тротуари, доріжки та
майданчики, трубопровід.

Позивач ОСОБА_1 про день та час розгляду
справи повідомлялась належним чином,
про причини неявки в судове засідання
не повідомила, письмових заяв чи
клопотань до суду не надходило.

Відповідач -1 - ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, надав суду письмову заяву в які
просить суд відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі..

Представник відповідача -2 -
Дніпропетровської міської ради, у
судове засідання не з'явилася, надала
суду заперечення, в яких просила суд
розглядати справу за їх відсутності та
відмовити в задоволені позову в
повному обсязі (а.с.43-45).

Враховуючи ту обставину, що позивач від
свого позову не відмовився, його
пояснення та подані ним докази
містяться в матеріалах справи, суд
вважає за можливе розглянути справу на
підставі наявних в суду доказів.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, доходить
висновку, що в задоволені позову
необхідно відмовити.

Так, судом встановлені наступні
обставини і визначені відповідно до
них правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 1991
року (а.с.5).

Судом встановлено, що 01.04.2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір
дарування домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих
положень та Цивільного Кодексу у
редакції 2004 року положення цього ЦК
України також застосовуються до
правовідносин, що виникли, до набрання
чинності цим Кодексом і продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Оскільки, станом на сьогоднішній день
позивач продовжує користуватись
вказаним самочинно побудованим
нерухомим майном, суд вважає за можливе
застосувати норми ЦКУ 2003 року,
відповідно до п.4 Перехідних та
Прикінцевих положень вказаного
кодифікованого акту.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була
відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Частиною 2 ст. 376 ЦК встановлено, що
особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Судом встановлено, що вказаний
житловий будинок загальною площею 294,5
кв.м., позначений у технічному паспорті
літ. А-1, рік побудови 1971 році, що
розташований у АДРЕСА_1 є самочинним
будівництвом в розумінні ч.1 ст. 376 ЦК
України (а.с. 8-12).

Стаття 376 ЦК України визначає
можливість визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме
майно в разі наявності обставин,
передбачених частинами третьою, п'ятою
цієї статті. З положення,
передбаченого частиною третьою ст.
376 ЦК України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що
не була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

У відповідності до вимог ст. 125
Земельного кодексу України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу
України, документами, що посвідчують
право власності на земельну ділянку є:
державний акт на право власності на
земельну ділянку, державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою, договір оренди,
цивільно-правова угода щодо відчуження
земельної ділянки, свідоцтво про право
на спадщину.

Разом з цим, позивачем не надано суду
доказів державної реєстрації права
власності чи права користування
вказаною земельною ділянкою
(відповідного державного акту на право
власності на земельну ділянку, чи
державного акту на право постійного
користування земельною ділянкою, або
договору оренди, тощо). Відповідно до
змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, відповідно до ч.1 ст. 39 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» від 12.03.2011
року прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, що
належать до I-III категорій
складності, та об'єктів, будівництво
яких здійснювалося на підставі
будівельного паспорта, здійснюється
шляхом реєстрації органом
державного архітектурно-будівельного
контролю на безоплатній основі
поданої замовником декларації про
готовність об'єкта до експлуатації.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 39 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» датою
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта є дата реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації або видачі сертифіката.

Суду не надано висновків щодо
закінчення будівництва самочинно
збудованого та переобладнаного
нерухомого майна та прийняття його до
експлуатації у встановленому порядку.
Суд не може в даному випадку взяти до
уваги та розцінити як належний доказ
висновок Дніпропетровської
торгівельно - промислової палати
(а.с.13-23), оскільки висновки суб'єкту
господарювання не можуть підмінювати
собою висновків з цих питань
уповноважених органів держаного
архітектурно-будівельного контролю, на
яких чинним законодавством покладена
функція забезпечення дотримання
законодавства, державних стандартів,
норм і правил, архітектурних вимог і
технічних умов, а також положень
затвердженої містобудівної
документації та проектів конкретних
об'єктів, місцевих правил забудови
населених пунктів усіма суб'єктами
містобудівної діяльності незалежно
від форм власності під час забудови
територій і населених пунктів,
розміщення, будівництва,
реконструкції, капітального ремонту
об'єктів житлово-цивільного,
виробничого та іншого призначення,
тощо.

Окрім цього, відповідно до приписів ч.1
ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних та юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу,
лише в межах заявленими ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до положень статей 55, 124
Конституції України та статті 3 ЦПК
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Однак судом встановлено, що, станом на
момент звернення до суду з вказаною
позовною заявою, позивач з будь-якими
зверненнями з приводу оформлення права
власності на спірний об'єкт нерухомого
майна до відповідачів по справі не
зверталася, і відмови не отримувала,
тому між сторонами був відсутній
предмет спору.

Враховуючи вищевикладене та
аналізуючи зазначені докази по справі,
суд приходить до висновку про
необхідність відмовити у задоволенні
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись п.4
Прикінцевих і перехідних положень
Цивільного кодексу України від 16.01.2003р.,
ст.12, 15 Закону України «Про власність»,
ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на
домоволодіння - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення ( або складання тексту рішення
у повному обсязі) апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.