Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3307/14
Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„24" липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 10 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, 3 особа: ОСОБА_4, про усунення
перешкод та встановлення земельного
сервітуту та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3 особа:
Мелітопольська міська рада, про
зобов"язання знести самовільно
збудовані споруди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із позовом, який уточнила у
січні 2014 року, до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та встановлення земельного
сервітуту, в якому зазначала, що разом
із ОСОБА_4, на підставі договору міни
від 18.08.1994 року, є співвласниками 41/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1 м.
Мелітополі, земельна ділянка площею 500
кв. м, на якій розташований вказаний
будинок, не приватизована.

Відповідач ОСОБА_3 проживає у
сусідньому будинку АДРЕСА_1, який
раніше належав його матері ОСОБА_5,
померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є
користувачем суміжної земельної
ділянки.

Відстань між будинком позивачки та
гаражем відповідача складає 30 см.

На момент придбання частини будинку у
1994 році, на відстані приблизно 40 см від
їх будинку був встановлений паркан, що
розділяв суміжні ділянки.

За домовленістю з колишнім власником
будинку № 6 ОСОБА_5, остання прибрала
зазначений паркан і дозволила їм
безперешкодно проходити на земельну
ділянку для обслуговування належної
їм частини будинку № 4.

До серпня 2013 року між суміжними
землекористувачами існував такий
порядок використання землі, однак в
подальшому, коли відповідач висадив
під самим їх будинком перець, при
поливі якого вода стала проникати у
підвал будинку позивачки і стала його
руйнувати, як і стіни будинку, між
сторонами виникла конфліктна ситуація.

Через декілька днів відповідач заварив
металеву калітку, що існувала для
проходу для обслуговування будинку.

Після цього вона звернулася до
земельної комісії при виконкомі
Мелітопольської міської ради, із
відповіді якої дізналася, що межа між
будинками № 4 та № 6 змінена на 40 см
за рахунок того, що користувачем
ділянки № 6 вздовж межі побудовано не
житлову споруду.

На вимогу комісії відповідач зробив
замощення під її будинком № 4 та
встановив паркан із шиферу, який
розташований біля її будинку на
відстані 15 -20 см, що унеможливлює їй
здійснювати догляд за будинком, крім
того, після встановлення паркану до
будинку майже не проникає світло.

Посилаючись на те, що за вихід комісії
та за висновки спеціаліста з геодезії
нею було сплачено 1023 грн., а також у
зв"язку з тим, що діями відповідача їй
були спричинені моральні страждання,
остаточно вточнивши вимоги у січні 2014
року, просила зобов"язати ОСОБА_3
прибрати паркан між домоволодіннями №
4 та АДРЕСА_1 у м. Мелітополі, встановити
безстроковий безоплатний земельний
сервітут для задоволення потреб в
обслуговуванні частини житлового
будинку за рахунок земельної ділянки,
що знаходиться в користуванні
відповідача на відстані 0,8м, стягнути з
ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 1023
грн. та моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
зазначав, що на порушення положень п.3.25
ДБН України 360-92, відповідно до яких для
догляду за будівлями і здійснення їх
поточного ремонту відстань від межі
суміжної ділянки до найбільш
виступаючої конструкції стіни слід
приймати не менш ніж 1,0м, при цьому
повинно бути забезпечене влаштування
інженерно-технічних заходів для
запобігання стіканню атмосферних
випадів, на суміжній земельній ділянці
по АДРЕСА_1 у м. Мелітополі
розташовані самочинні будівлі у виді
сіней а-1 та веранди а11-1 до житлового
будинку А-1, які побудовані на відстані
0,3 м від існуючої між ділянками межі і
для обслуговування яких ОСОБА_2 вимагає
знесення паркану

Враховуючи самочинний характер
зазначених будівель, вважає, що
зведенням цих будівель ОСОБА_2 не лише
обмежила свої права, як
землекористувача, але порушує і його
права, як суміжного землекористувача, а
тому просив зобов"язати ОСОБА_2 знести
самочинно побудовані сіни а-1 та
веранду а11-1 до житлового будинку А-1 по
АДРЕСА_1 у м. Мелітополі, стягнути з
ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
та витрати по сплаті адвокатських
послуг.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 червня 2010 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення в частині відмови у
задоволенні її вимог скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення цих вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасника
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в
оскаржуваній частині в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов"язані
співпрацювати при вчиненні дій,
спрямованих на забезпечення прав на
землю кожного з них та використання цих
ділянок із запровадженням і
додержанням прогресивних технологій
вирощування сільськогосподарських
культур та охорони земель (обмін
земельних ділянок, раціональна
організація територій, дотримання
сівозмін, встановлення, зберігання
межових знаків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, за даними технічних
паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично є
суміжними землекористувачами
земельних ділянок площею 500 кв. м(за
даними кадастрової зйомки 25.06.2013р. -499
кв.м) по АДРЕСА_1 та площею 589 кв. м по
АДРЕСА_2 м. Мелітополі, при цьому
правові документи на земельні ділянки
у кожної із сторін відсутні.

Згідно акту засідання погоджувальної
комісії по вирішенню земельних спорів
від 11.09.2013 року(а.с.12-13), за даними КП
ММБТІ відстань від будинку № 4 з
прибудовами у виді сіней та веранди до
фактичної межі складає 30 см, відстань
від межі до не житлової споруди (гаража)
домоволодіння № 6 складає 50 см.

Розташування зазначених будівель на
вказаних відстанях до фактичної межі
підтвердили також допитані у судовому
засіданні свідки.

Відповідно до акту погоджувальної
комісії, сторони погодили встановлення
огородження між ділянками по
фактичному використанню, вздовж
відмостки будинку № 4, згідно виконаної
кадастрової зйомки.

В обґрунтування вимог щодо
зобов"язання ОСОБА_3 прибрати
встановлене між ділянками огородження
та встановлення сервітуту ОСОБА_2
посилалася на необхідність
обслуговування розташованих на
ділянці № 4 будівель, при тому, що
доказів стосовно погодження їх
зведення та розташування із суміжними
землекористувачами по справі не
надано.

Відмовляючи за вказаних обставин у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд,
враховуючи правову природу та зміст
земельного сервітуту, правильно
послався на їх недоведеність належними
та допустимими доказами.

Висновки суду погоджуються з
матеріалами справи та вимогами норм
матеріального права.

Згідно з ч.1 ст. 401 ЦК України
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 100 ЗК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов"язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду(ч.3 ст. 403
ЦК України).

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання доказів того, що нормальне
господарське використання своєї
земельної ділянки неможливо без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому слід довести, що
задоволення потреб позивача неможливо
здійснити яким-небудь іншим способом.

Відповідно до роз"яснень п.38 постанови
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року „ Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав",
встановлюючи земельний сервітут на
певний строк чи без зазначення строку
(постійний), суд має враховувати, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки в ефективному її
використанні; умовою встановлення
сервітуту є неможливість задовольнити
такі потреби в інший спосіб, а сервітут,
який встановлюється, є найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки.

При цьому відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК
саме позивач має довести, що повноцінне
використання своєї земельної ділянки
неможливе без обтяження сервітутом
чужої земельної ділянки; що
задоволення потреб серветуарія
неможливо здійснити в інший спосіб; що
відповідно до ч.3 ст. 402 ЦК він не досяг з
відповідачем домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови. За певних обставин для вирішення
спірних питань може бути призначена
відповідна експертиза.

Таким чином, встановивши фактичні
обставини справи та надавши належну
оцінку наданим по справі доказам
відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України,
суд дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення вимог ОСОБА_2 про
покладання на відповідача за
первісним позовом зобов"язання щодо
знесення встановленої між суміжними
ділянками огорожі та про встановлення
сервітуту, проти якого суміжний
землекористувач ОСОБА_3 заперечує.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2
посилається в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої
оцінки обставин справи та доказів, які
відрізняються від зробленої судом
першої інстанції, і підстав для
скасування судового рішення в
оскаржуваній ОСОБА_2 частині не
містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 10 червня 2014 року по даній
справі в оскаржуваній частині залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: