Номер провадження: 22-ц/785/5203/14
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Доценко Л.І.,

суддів - Процик М.В., Гірняк Л.А.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Прокуратури Приморського
району м. Одеси, Приморського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області,
Державної казначейської служби
України про відшкодування шкоди,
заподіяною незаконними діями органів
досудового слідства та прокуратури,
за апеляційними скаргами Приморського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, ОСОБА_2, заступника прокурора
Приморського району м. Одеси, Державної
казначейської служби України на
рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 04 березня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

07.08.2013року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Прокуратури Приморського
району м. Одеси, Приморського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області,
Державної казначейської служби
України про відшкодування моральної
шкоди, заподіяної незаконними діями
органів досудового слідства та
прокуратури, де просив стягнути з
Державної казначейської служби
України за рахунок коштів Державного
бюджету України шляхом списання коштів
з єдиного казначейського рахунку на
його користь 3 500 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 17.01.2006р. заступником
прокурора Приморського району м. Одеси
було порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ч.2
ст.115 КК України. 03.02.2006р. постановою
слідчого він був притягнутий у цій
справі у якості обвинуваченого і того
ж дня постановою Приморського
районного суду м .Одеси йому обрано
запобіжний захід у вигляді тримання
під вартою у СІЗО-21 Одеської області.
Під вартою він перебував з 18 січня 2006р.
по 20 серпня 2007р. 30.12.2008р. йому було
змінено за постановою суду запобіжний
захід на підписку про невиїзд. 30
вересня 2012р. постановою слідчого СВ
Порто-Франківського ВМ Приморського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
кримінальне переслідування відносно
нього було припинено на підставі ст.213,
ст.6 ч.2 КПК України та скасований
запобіжний захід про невиїзд.

Таким чином він близько семи років
незаконно перебував під слідством, з
яких 19 місяців-під вартою, з вини
Приморської районної прокуратури
м.Одеси та Приморського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області. За цей час
позивач зазнав значних душевних та
моральних страждань, які полягали у
позбавленні його загальнолюдських
прав у вигляді обмеження волі тривалий
термін і відсутністю контактувати з
зовнішнім світом, не отриманням
вчасної і кваліфікованої медичної
допомоги, загостренням його хвороби
астми, неможливість нікуди виїхати,
після звільнення він отримав
інвалідність, та втратив достойну
роботу , яку він займав до свого
затримання.

В судовому засіданні позивач та його
представник повністю підтримали
позовні вимоги з викладених підстав та
просили позов задовольнити. Щодо його
явки з повинною, то він пояснив, що
вимушено написав її у зв'язку з
фізичним та психологічним знущанням
над ним робітниками правоохоронних
органів.

Представники відповідачів:
Прокуратури Приморського району м.
Одеси, Приморського РВ ОМУ ГУМВС
України в Одеській області, Державної
казначейської служби України, діючі по
довіреностям, позовні вимоги не
визнали та просили в позові відмовити,
зазначивши при цьому що позивач під
час слідства надавав явку з повинною і
що таке стягнення призведе до
непередбачених державою витрат з
бюджету.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 04 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 до Прокуратури
Приморського району м. Одеси,
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, Державної
казначейської служби України про
відшкодування шкоди, заподіяною
незаконними діями органів досудового
слідства та прокуратури - задоволено
частково.

Стягнуто з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_2 217 825 гривень 52 копійок.

В іншій частині позовних вимог
- відмовлено.

Рішення суду оскаржують
Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, ОСОБА_2, заступник
прокурора Приморського району м. Одеси,
Державна казначейська служба України.

В апеляційних скаргах Приморський РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області,
заступник прокурора Приморського
району м. Одеси, Державна казначейська
служба України просять рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог,
стягнувши з Державної казначейської
служби України на користь ОСОБА_2 3500000
грн., посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційних скарг, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
і заявлених вимог колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з дожержанням вимог
матеріального і процесуального
права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до ст.1176
ЦК України та Закону України « Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» до стягнення
підлягає заподіяна ОСОБА_2 моральна
шкода в сумі 217825,52грн.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно
і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і
закон, який їх регулює.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що 17.01.2006року
заступником прокурора Приморського
району м. Одеси порушено кримінальну
справу за ознаками злочину,
передбаченого ч.2 ст.115 КК України по
факту навмисного вбивства.

25.01.2006року ОСОБА_2 був затриманий за
підозрою у скоєнні цього злочину.
03.02.2006року ознаки злочину
перекваліфіковано з ч.2 на ч.1 ст.115 КК
України. 09.02.2006року було порушено
кримінальну справу по відношенню до
ОСОБА_2 за ст.263 ч.1 КК України , яке було
об;єднано в одну справу.

03.02.2006року постановою Приморського
районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 був
обраний запобіжний захід у вигляді
тримання під вартою.

Згідно постанови Приморського
районного суду м. Одеси від 20.08.2007року
заява ОСОБА_2 заявлена під час судового
слідства по кримінальній справі про
застосування по відношенню до нього
оперативними робітниками органів
дізнання ОМУ ГУМВС України в Одеській
області недозволених методів слідства
, а саме побиття , у зв;язку з чим він
визнав себе винним, направлена для
проведення належної перевірки. При
цьому ОСОБА_2 було змінено запобіжний
захід з заключення під вартою на
підписку про невиїзд та звільнений із
залу суду.

Згідно постанови Приморського
районного суду м. Одеси від 30.12.2008р.
кримінальна справа № 1-289/08, слідчий
номер , за обвинуваченням ОСОБА_2 у
скоєнні злочину, передбаченого ст.115 ч.1,
ст.263 ч.1 КК України у зв;язку з
неповнотою та неправильністю
досудового следства повернута на
додаткове розслідування та було
залишено запобіжний захід у вигляді
підписки про невиїзд.

З мотивувальної частини цієї
постанови суду вбачається, що по
відношенню до ОСОБА_2 по
адміністративній справі № 3-107/06 був
оформлений адміністративний протокол
за скоєння правопорушення,
передбаченого ст.173 КУпАП ( дрібне
хуліганство), за яким постановою
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.01.2006року ОСОБА_2 призначено 15 діб
адмінарешту ( тобто з 18 січня по 02
лютого 2006р.), проте цей адмінарешт з 18
січня 2006р. є незаконним, так як ці
матеріали були зареєстровані в суді
лише 20 січня 2006р.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_2 перебував під вартою з 18.01.2006р.
по 20.08.2007р.

30.09.2012року постановою слідчого СВ
Портофранківського ВМ Приморського РВ
ГУМВС України в Одеській області
кримінальне переслідування по
відношенню до ОСОБА_2 за ст.213 , ст.6 п.2
КПК України припинено та відміняється
підписка про невиїзд.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 перебував під
підпискою про невиїзд з 20.08.2007року по
30.09.2012року.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обгрунтовано прийшов до висновку, що
ОСОБА_2 у зв;язку із знаходженням під
вартою та підпискою про невиїзд зазнав
моральних страждань і йому була
заподіяна моральна шкода, яка з
урахуванням вимог розумності,
виваженості та справедливості може
бути відшкодована в розмірі 217825,52грн.

В апеляційних скаргах Приморського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, заступника прокурора
Приморського району м. Одеси, Державної
казначейської служби України
вказується на те, що оскільки ОСОБА_2 в
процесі досудового слідства шляхом
самообмови перешкоджав з;ясуванню
істини і цим сприяв незаконному
притягненню до кримінальної
відповідальності, незаконному
застосуванню запобіжного заходу тому
відповідно до вимог ч.4 ст.1176 ЦК України
не має права на відшкодування шкоди.

Колегія суддів не приймає до
уваги дані доводи з наступних
підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що
25.01.2006року ОСОБА_2 написав на ім;я
начальника Портофранківського ВМ
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області явку з повинною, на
допиті в якості підозрюваного від
25.01.2006року ОСОБА_2 визнав себе винним у
скоєнні вбивства ОСОБА_3 26.01.2006року на
відтворені обстановки та обставин
подій злочину він показав, як він
скоїв вбивство ОСОБА_3

03.02.2006року при пред;явленні йому
обвинувачення ОСОБА_2 своєї вини не
визнав та вказав, що ніяких злочинів не
скоював і не підтверджує свої
зізнавальні показання, оскільки вони
були дані під тиском працівників
карного розшуку.

Колегія суддів вважає, що здійснення
позивачем самообмови могло бути
виявлено протягом строку досудового
слідства, однак органи досудового
слідства цього не зробили. З моменту
самообмови ОСОБА_2 25.01.2006року, від якої
він відмовився 03.02.2006року, та до
винесення постанови про припинення
кримінального переслідування по
відношенню до ОСОБА_2 30.09.2012року пройшов
дуже тривалий час, який неможливо
оправдати самообмовою.

Доводи апеляційних скарг
відповідачів про те, що ОСОБА_2 не надав
доказів заподіяння йому моральної
шкоди та сума моральної шкоди, яка
стягнута судом першої інстанції, не
відповідає вимогам закону,
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що ОСОБА_2 з 18.01.2006року
по 20.08.2007року перебував під вартою, а з
20.08.2007року по 30.09.2012року під підпискою
про невиїзд, що підтверджує факт
отримання ОСОБА_2 моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно застосував ст.5
Конвенції про захист прав людини та
основоположніх свобод 1950року та
практику Європейського Суду з прав
людини, зокрема рішення Європейського
Суду від 08.06.1976року у справі « Енгель
та інші проти Нідерландів» та рішення «
Боцано проти Франції» від 02.12.1986року,
які в силу ст.9 Конституції України є
частиною національного законодавства,
де зазначено, що кожен, хто є потерпілим
від арешту або затримання на
порушення положень цієї статті має
захищене позовом право на
відшкодування.

Положення статей 148,149,150 КПК 1960р., в
яких установлені загальні норми щодо
запобіжних заходів, викладені в
рішенні у справі «Меріт проти України»
від 30.04.2004року. Відповідно до ст.151
зазначеного кодексу підписка про
невиїзд полагає у відібранні від
підозрюваного або обвинуваченого
письмового зобов;язання не
відлучатися із зареєстрованого місця
проживання чи перебування або з місця
тимчасового знаходження без дозволу
слідчого. У разі його порушення вона
може бути замінена більш суворим
запобіжним заходом.

Із матеріалів справи вбачається, що
до ОСОБА_2 було застосовано запобіжний
захід тримання під вартою та підписка
про невиїзд, тобто він тривав понад 5
років. Цим йому було обмежено залишати
місце проживання без дозволу
протягом зазначеного часу і таким
чином від зазнав моральних страждань.

Доводи апеляційних скарг
відповідачів, про те, що незаконність
дій відповідачів не встановлена
рішенням суду, тому немає вини
відповідачів в заподіянні моральної
шкоди ОСОБА_2 є необгрунованими.

Згідно зі ст.2 Закону України « Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства ,
прокуратури і суду» передбачено, що
право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених цим
Законом, виникає у випадку закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчинені
злочину.

30.09.2012року постановою слідчого СВ
Портофранківського ВМ Приморського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
кримінальне переслідування відносно
ОСОБА_2 було припинено на підставі
ст.213, ст.6п.2 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_2 у відповідності
до вимог вищевказаного Закону України
має право на відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на те, що суд першої
інстанції необгрунтовано занизив його
позовні вимоги більш ніж в 14 разів, хоча
у зв;язку із находженням під вартою у
нього виникли приступи астми та
проблеми з хребтом, хоча до цього їх не
було, виникло заїкання, йому
встановлено 2 групу інвалідності.

Колегія суддів не приймає до уваги
дані доводи, оскільки вони
спростовуються висновком комплексної
амбулаторної судової психолого-
психіатричної експертизи від
18.04.2006року акт № 349, яка проводилась в
рамках кримінальної справи № 09
за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст.115 ч1 та
ст.263 ч.1 КК України і яка була
досліджена в суді апеляційної
інстанції. У висновку вказано, що
ОСОБА_2 з 1997року хворів бронхіальною
астмою, остеохондрозом хребта та вже
мав заїкання.

Таким чином, колегія суддів вважає,
що доводи апеляційних скарг суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.1, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приморського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Приморського району м.
Одеси відхилити.

Апеляційну скаргу Державної
казначейської служби України
відхилити.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 04 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Л.І. Доценко

Судді
М.В.Процик

Л.А. Гірняк