Справа № 463/486/14
Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/4442/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: представника відповідача
ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю « Преса» на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 28 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою
відповідальністю» Преса» , третя особа
директор ТзОВ "Преса" Білоніжко Андрій
Володимирович про визнання
незаконними наказів про оголошення
доган, визнання звільненим з посади за
власним бажанням, стягнення вихідної
допомоги, компенсації за невикористані
відпустки та середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні, -

в с т а н о
в и л а :

05 грудня 2013 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача. Просив
визнати недійсними накази № 192 від
30.10.2013 року , № 194 від 11.11.2013 року, визнати
припиненими трудові відносини з
відповідачем на підставі ст.38 КзПП
України з 15.08.2013 року , про що
зобов»язати відповідача видати наказ ,
внести до трудової книжки запис про
звільнення за власним бажанням на
підставі ст.38 КЗпП України з 15.08.2013 року,
зобов»язати відповідача провести
повний розрахунок та виплатити
позивачеві належні йому кошти, в тому
числі за невикористані дні щорічних
відпусток, стягнути з відповідача:
заподіяну моральну шкоду у розмірі 15000
грн, заподіяні збитки за затримку
розрахунку при звільненні за період з
21.10. 2013 року до часу ухвалення судового
рішення, вихідну допомогу у розмірі 18600
грн.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що
протягом 1992-2013 року він працював на
посадах директора та заступника
директора ТзОВ «Преса» . На підставі
наказу № 91 від 12.07.2013 року йому була
надана відпустка на 24 календарних дні.
Перебуваючи у відпустці , 31.07.2013 року
ним була подана заява про звільнення з
роботи за угодою сторін з 07.08.2013 року. З
06.08.2013 року до 17.10.2013 року він перебував
на стаціонарному лікуванні. Після
закінчення лікарняного, наказу про
своє звільнення він не отримав , запис
про звільнення в його трудову книжку не
внесено, розрахунку не проведено.
Замість того він отримав накази № 192
від 30.10.2013 року , № 194 від 11.11.2013 року про
оголошення доган за порушення
трудової дисципліни. Вважає , що за
наведених обставин він мав бути
звільненим з роботи за власним
бажанням з 15.08.2013 року. Однак про
порушення своїх трудових прав він
дізнався лише в кінці жовтня 2013 року.
Враховуючи його відпустку та
перебування на лікарняному вважає , що
відповідач мав надати йому наказ про
звільнення та провести повний
розрахунок 21.10.2013 року. Однак на дату
звернення з позовом , наказу про
звільнення і запису про звільнення в
трудовій книжці немає, повного
розрахунку , в тому числі за
невикористані дні щорічної відпустки
не проведено.

В обґрунтування позовних вимог
майнового характеру послався на
положення статтей ст.ст.116 , 117, 265, 237-1, 44
КЗпП України. Стверджує, що про
порушення своїх трудових прав
дізнався 30.10.2013 року, коли отримав
наказ № 192 від 30.10.2013 року «Про
оголошення догани».

Рішенням Личаківського
районного суду м.Львова від 28 квітня 2014
року з врахуванням ухвали ( про
виправлення описки допущеної у
резолютивній частині рішення ) від 05
травня 2014 року вирішено:

Позов задоволити частково.

Визнати незаконними накази про
оголошення доган ОСОБА_5 № 192 від 30.10.2013
року та № 194 від 11.11.2013 року.

Вважати ОСОБА_5 звільненим за ст.38 КЗпП
України з ТзОВ «Преса» з 21.10.2013 року,
зобов»язати ТзОВ «Преса» зробити запис
у трудовій книжці ОСОБА_5.

Стягнути з ТзоВ»Преса» на користь
ОСОБА_5 середній заробіток за весь час
затримки у розрахунку при звільненні
по день винесення рішення суду в сумі
37749 (тридцять сім тисяч сімсот сорок
дев»ять ) грн. 84 коп.

Стягнути з ТзОВ»Преса» на користь
ОСОБА_5 вихідну допомогу на підставі
ст.44 КЗпП України в сумі 18600 грн (
вісімнадцять тисяч шістсот ) грн.

Стягнути з ТзОВ «Преса» на користь
ОСОБА_5 27658 ( двадцять сім тисяч шістсот
п»ятдесят вісім ) грн. 69 коп компенсації
за невикористану відпустку.

В стягненні моральної шкоди відмовити.

На рішення суду першої інстанції
відповідачем подано апеляційну скаргу,
у якій просить скасувати оскаржуване
рішення і ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги
наведені наступні доводи.

Суд першої інстанції невірно дійшов
висновку, що роботодавець самостійно
міг змінити підставу звільнення ,
всупереч тій, яка була зазначена в
заяві від 31 липня 2013 року працівником.

Випадок звільнення , наведений в абзаці
2 п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 « Про
практику розгляду судами трудових
спорів» є абсолютно іншим до ситуації,
яка склалася між позивачем і
відповідачем, адже роботодавець , і це
було встановлено в судових засіданнях,
згоди на звільнення не надавав, а
позивач заяви про звільнення за
власним бажанням з проханням
погодження строків звільнення не
подавав.

Самовільно звільнити позивача за ст.38
КЗпП України на підставі заяви від
31.07.2013 року директор ТзОВ «Преса» не
мав правових підстав, оскільки
написана заява стосується положення
норми ст.36 КЗпП .

Звільнення працівника не за підставою
зазначеною ним в заяві могла стати
наслідком порушення його прав та
законних інтересів та подальше
оскарження таких дій до суду.
Відповідне викладено і в правовій
позиції Верховного Суду України в
рішенні від 31.10.2012 року в справі № 6-120
цс 12.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
задовольнити з наступних мотивів.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте, на думку колегії суддів,
оскаржуване рішення вищенаведеним
вимогам законодавства відповідає не в
повній мірі.

Частково задовольняючи позов,
суд першої інстанції обґрунтовував
свої висновки посиланням на те, що:

як встановлено в судовому
засіданні з поданих документів, після
виходу з відпустки наданої позивачу,
закінчення терміну перебування на
листку непрацездатності, позивач
повинен бути звільнений з займаної
посади саме 21.10.2013 року на підставі
поданої ним заяви, у даному випадку на
підставі ст. 38 КЗпП - за ініціативи
працівника, оскільки сторони не дійшли
згоди про звільнення позивача на
підставі ст.36 КЗпП України. На цій
підставі , суд вважав незаконними
накази про оголошення доган ОСОБА_5, що
винесені 30.10.2013 року та 11.11.2013 року,
тобто уже після того, як останній
підлягав звільненню. Оскільки судом
встановлено, що працівникові з вини
власника не виплачено сум у строки ,
передбачені ст.116 КЗпП України,
позивачу підлягає до виплати середній
заробіток за час затримки по день
розрахунку , що на день винесення
рішення суду складає 37749 грн 84 коп.
Підлягає стягненню з відповідача і
сума компенсації за невикористані
відпустки при звільненні працівника
ОСОБА_5 Крім цього суд першої інстанції
послався на те, що ст.44 КЗпП України
передбачено, що при припиненні
трудового договору внаслідок
порушення власником або уповноваженим
ним органом законодавства про працю,
колективного чи трудового договору (
ст.38 ), працівникові при припиненні
трудового договору виплачується
вихідна допомога у розмірі не менше
тримісячного середнього заробітку, що
складає 18600 грн, виходячи з середнього
заробітку позивача 6200 грн.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог у вищезазначеній
частині, виходячи з наступного.

Перш за все необхідно зазначити те, що у
позовній заяві позивач просив
визнати припиненими трудові відносини
з відповідачем на підставі ст.38 КзПП
України з 15.08.2013 року, про що
зобов»язати відповідача видати наказ,
внести до трудової книжки запис про
звільнення за власним бажанням на
підставі ст.38 КЗпП України з 15.08.2013 року,
а суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог у вищезазначеній
частині і вирішив: «Вважати ОСОБА_5
звільненим за ст.38 КЗпП України з ТзОВ
«Преса» з 21.10.2013 року, зобов»язати ТзОВ
«Преса» зробити запис у трудовій
книжці ОСОБА_5».

Крім цього , колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції неправильно
розтлумачено суть роз»яснень ,
наведених у абзаці другому пункту 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 « Про
практику розгляду судами трудових
спорів», оскільки звільнення з роботи
вважалося б проведеним з ініціативи
позивача з 07 серпня 2013 року в тому разі,
якщо б у заяві позивача не містилося
прохання про звільнення його з роботи
за угодою сторін.

Так як у заяві від 31 липня 2013 року
позивач просив звільнити його з роботи
за угодою сторін, тобто на підставі п.1
ст.36 КЗпП України, а з боку відповідача
не було надано згоди на звільнення
позивача з підстави п.1 ст.36 КЗпП
України, тобто домовленості між
сторонами трудового договору щодо
підстав та строку припинення
трудового договору досягнуто не було,
то відповідно:

відповідач не зобов»язаний був
видавати наказ про звільнення позивача
з роботи з 07.08.2013 року з підстави,
передбаченої п.1 ст.36 КЗпП України ;

і водночас відповідач не вправі був по
своїй ініціативі змінювати підставу
звільнення та звільняти позивача з
роботи з 15.08.2013 року або з 21.10.2013 року з
підстави, передбаченої ст.38 КЗпП
України, оскільки заяви про звільнення
з роботи за власним бажанням позивачем
відповідачеві в період з 31 липня 2013
року по 08 листопада 2013 року подано не
було. 08 листопада 2013 року позивачем
подана заява про звільнення його з
роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України,
однак з якої дати позивач просив
звільнити його у цій заяві не зазначено
( а.с. 50 ). 11.11.2013 року заява від 08
листопада 2013 року позивачем відкликана
(а.с. 49). Необхідно зазначити також, що
із змісту заяви позивача від 31 жовтня
2013 року ( а.с. 48) видно, що позивач знав
про те, що наказу про його звільнення
за угодою сторін з 07 серпня 2013 року не
видано, однак позивачем не було подано
відповідачеві заяви про його
звільнення ні з 18 липня 2013 року
(останній день роботи ) , ні з 21 жовтня
2013 року.

Таким чином, у відповідача не було
підстав для видання наказу про
звільнення позивача з роботи з 21 жовтня
2013 року по ініціативі позивача з
підстави, передбаченої ч.3 ст. 38 КЗпП
України.

В недотримання вимог п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12. 2009 № 14 « Про судове
рішення у цивільній справі» у
мотивувальній частині рішення не
наведено розрахунків , з яких суд
виходив при задоволенні грошових(
майнових вимог ), а саме не зазначено
початкової дати перебігу часу
затримки розрахунку і не наведено
розгорнутого розрахунку визначення
суми 37749 грн 84 коп.

Оскільки компенсація за
невикористані щорічні і додаткові
відпустки , у відповідності до
положень ст.83 КЗпП України підлягає
виплаті у разі звільнення працівника,
а звільнення позивача з роботи
фактично проведено не було, у зв»язку з
відсутністю на те відповідних правових
підстав, то відповідно не підлягали до
задоволення і позовні вимоги в частині
стягнення компенсації за
невикористані відпустки, яка стягнута
судом першої інстанції в розмірі 27658
грн 69 коп..

У зв»язку з відсутністю підстав
для звільнення позивача з роботи з 21
жовтня 2013 року з підстави, передбаченої
ч.3 ст.38 КЗпП України, і фактичним не
проведенням такого звільнення у суду
першої інстанції не було законних
підстав для стягнення з відповідача
середнього заробітку за весь час
затримки у розрахунку при звільненні
по день винесення рішення суду в сумі
37749 грн 84 коп. Необхідно зазначити
також, що в недотримання вимог п.11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 № 14 « Про судове
рішення у цивільній справі» у
мотивувальній частині рішення суду
першої інстанції не наведено
розрахунків , з яких суд виходив при
задоволенні грошових( майнових вимог ),
а саме не зазначено початкової дати
перебігу часу затримки розрахунку і не
наведено розгорнутого розрахунку
визначення суми 37749 грн 84 коп.

Обставини справи у їх об»єктивній
сукупності свідчать про те, що позивач
правомірно був відсутній на роботі в
період з 08 серпня 2013 року і повинен був
вийти на роботу 21 жовтня 2013 року після
закінчення відпустки та припинення
перебування на листку тимчасової
непрацездатності.

Факт відсутності позивача на роботі з 21
жовтня 2013 року сторонами не
заперечується.

Водночас позивачем не було надано
доказів, які б свідчили по те, що з 21
жовтня 2013 року до 11 листопада 2013 року
він був відсутній на роботі з поважних
причин. Зважаючи на наведене, у
відповідача були підстави вважати, що
позивачем допущено порушення трудової
дисципліни , отже, у відповідності до
положень ст.ст. 139, 147 КЗпП України, у
відповідача були підстави для видання
наказів № 192 від 30.10.2013 року та № 194 від
11.11. 2013 року про застосування до
позивача заходів дисциплінарного
стягнення за прогули без поважних
причин.

Згідно ст.44 КЗпП України в редакції,
чинній на час розгляду справи судом
першої інстанції , при припиненні
трудового договору з підстав,
зазначених у пункті 6 статті 36 та
пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу ( пункт 3 статті 36 )
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору ( статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

У зв»язку з відсутністю підстав
для звільнення позивача з роботи з 21
жовтня 2013 року з підстави, передбаченої
ч.3 ст.38 КЗпП України, і фактичним не
проведенням такого звільнення, у суду
першої інстанції не було підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача вихідної допомоги в сумі 18600
гривень. Доречно зазначити також, що в
оскаржуваному рішенні не наведено
мотивів, з яких суд першої інстанції
дійшов висновку про підставність
позовних вимог в частині стягнення
вихідної допомоги.

Таким чином , колегія суддів дійшла
висновку про те, що при ухваленні
оскаржуваного рішення, в частині
задоволення позовних вимог, судом
першої інстанції було неповно
з»ясовано обставини, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, і
допущено неправильне застосування
норм матеріального права та порушення
норм матеріального права, у зв»язку з
чим оскаржуване рішення, в частині
задоволення позовних вимог, залишатися
в силі не може і підлягає скасуванню з
ухваленням у вищезазначеній частині
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю « Преса»
задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 28 квітня 2014 року в частині
часткового задоволення позовних вимог
скасувати і ухвалити у цій частині нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю» Преса» , третя особа
директор ТзОВ "Преса" Білоніжко Андрій
Володимирович про визнання
незаконними наказів про оголошення
доган, визнання звільненим з посади за
власним бажанням, стягнення вихідної
допомоги, компенсації за невикористані
відпустки та середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні відмовити.

В решті рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 28 квітня 2014
року залишити без змін

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий: _______________ Тропак
О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.