У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О. Маляренка А.В.Мазур Л.М.
Нагорняка В.А.,розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Міністерства оборони Російської
Федерації, третя особа ‒? Державне
підприємство 471 відділу торгівлі
Управління торгівлі Чорноморського
флоту Російської Федерації, про
визнання незаконними наказів,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу; за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду м. Севастополя від 5 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до Міністерства Оборони
Російської Федерації про визнання
незаконними накази Управління
торгівлі Чорноморського флоту
Російської Федерації від 16 липня 2012
року № 142, від 30 липня 2012 року №153 та від
6 серпня 2012 року № 155, поновлення на
роботі, стягнення середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Обґрунтовував свої вимоги тим, що з 3
жовтня 2008 року він працював
начальником Державного підприємства 471
відділу торгівлі Управління торгівлі
Чорноморського флоту Російської
Федерації (далі - ДП 471). Наказом
тимчасово виконуючого обов'язки
начальника вказаного підприємства від
16 липня 2010 року йому була оголошена
догана у зв'язку з порушенням ним
правил ведення діловодства на
підприємстві. Наказом тимчасово
виконуючого обов'язки начальника ДП 471
від 6 серпня 2012 року № 155 позивача
звільнено з займаної посади з 10 серпня
2012 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України через грубе порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства.

Позивач вважає своє звільнення
незаконним, оскільки грубого порушення
трудових обов'язків він не допускав, у
зв'язку з чим просить поновити його на
роботі. Незаконне звільнення позивача
спричинило йому моральну шкоду, яка
виразилась у його душевних стражданнях
та переживаннях і яку останній оцінює в
розмірі 10 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Севастополя від 16 квітня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено частково. Скасовано
наказ від 6 серпня 2012 року № 155 про
звільнення ОСОБА_6 з 10 серпня 2012 року у
зв'язку з одноразовим грубим
порушенням трудових обов'язків.
Поновлено на роботі ОСОБА_6 на посаді
начальника ДП 471 з 10 серпня 2012 року.
Стягнуто з Міністерства оборони
Російської Федерації на користь ОСОБА_6
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 61 409 грн. 16 коп. без
врахування податків та інших
обов'язкових платежів, а також моральну
шкоду в розмірі 1 200 грн, а всього - 62 609
грн 16 коп. Судом вирішено питання про
судові витрати.

Додатковим рішенням вказаного суду
позовну заяву ОСОБА_6 в частині
визнання наказу від 30 липня 2012 року № 153
незаконним залишено без розгляду.

Рішення місцевого щодо накладення на
позивача дисциплінарного стягнення на
підставі наказу від 16 липня 2012 року № 142
останнім не оскаржено, у зв'язку з чим
воно набрало законної сили.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 5 вересня 2013 року
рішення Ленінського районного суду м.
Севастополя від 16 квітня 2013 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_6 скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 про поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу відмовлено.
Судові витрати в розмірі 421 грн 75 коп.,
понесені відповідачем, компенсовано за
рахунок держави.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, та просить
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про
поновлення на роботі та стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, апеляційний суд
виходив з того, що підставою для
звільнення ОСОБА_6 згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41
КЗпП України стали дії позивача,
пов'язані з одноособовим внесенням
змін до договору від 30 грудня 2011 року,
внаслідок чого відбулася незаконна
передача третім особам двох об'єктів
нерухомості, передача яких не
планувалася командуванням
Чорноморським флотом Російської
Федерації, що може бути визнано судом
як одноразове грубе порушення трудових
обов'язків.

Проте погодитись із такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх із
порушенням норм матеріального й
процесуального права. Такі висновки
суду не ґрунтуються на доказах, які є в
матеріалах справи.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, позивач з 6 жовтня 2008
року працював на посаді начальника ДП
471 (а. с. 131, т. 1). З 10 липня 2012 року вказана
державна установа була підпорядкована
начальнику Управління ресурсного
забезпечення Чорноморського флоту
Російської Федерації (а.с. 44, 61, т. 1).

На підставі наказу виконуючого
обов'язки начальника Управління
ресурсного забезпечення
Чорноморського флоту Російської
Федерації від 6 серпня 2012 року № 155
ОСОБА_6 був звільнений з роботи на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у
зв'язку з одноразовим грубим
порушенням ним трудових обов'язків (а.
с. 145, т. 1).

Відповідно до пункту першого статті 41
КЗпП України допускається звільнення
керівників та інших відповідальних
працівників за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків.

При вирішенні питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку ним
заподіяно чи могло бути заподіяно
шкоду (п. 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів".

Виходячи зі змісту пункту 1 статті 41
КЗпП України, підставою для звільнення
за цією нормою є вчинення особою
разового грубого порушення трудових
обов'язків, а не триваюче, зокрема
неналежне виконання своїх обов'язків
тощо.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_6 про поновлення
на роботі та стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, суд першої інстанції виходив
із того, що позивачем при укладанні
договору від 30 грудня 2011 року не була
порушена процедура його укладення та
погодження, а представником
відповідача не доведена належними
доказами підробка тексту вказаного
договору. Крім того, як підтвердив
представник відповідача, укладенням
вказаних договорів не було заподіяно
шкоди ані Міністерству оборони
Російської Федерації, ані Управлінню
ресурсного забезпечення флоту, ані ДП
471, що зумовило б дійти висновку про
грубе порушення позивачем трудових
обов'язків та застосування до нього
стягнення у вигляді звільнення, отже,
уповноваженою особою при звільненні не
було дотримано приписів ст. 149 КЗпП
України.

Такий висновок суду першої інстанції є
обґрунтованим, при встановленні
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Крім того, у наказі виконуючого
обов'язки начальника Управління
ресурсного забезпечення
Чорноморського флоту Російської
Федерації від 6 серпня 2012 року № 155 (а. с.
145‒?147) зазначено, що ОСОБА_6, виконуючи
обов'язки начальника ДП 471, тривалий час
не дотримувався положень Статуту
підприємства та допускав грубе його
порушення, наказами начальника
Управління ресурсного забезпечення
Чорноморського флоту Російської
Федерації від 16 липня 212 року № 140 та 30
липня 2012 року № 153 був притягнутий до
дисциплінарної відповідальності, що
підтверджує про триваюче неналежне
виконання ОСОБА_6 своїх трудових
обов'язків.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_6, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Ураховуючи наведене, рішення
апеляційного суду м. Севастополя від 5
вересня 2013 року підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення Ленінського
районного суду м. Севастополя від 16
квітня 2013 року з підстав, передбачених
ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 5 вересня 2013 року
скасувати, а рішення Ленінського
районного суду м. Севастополя від 16
квітня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк