Справа № 466/7846/13
Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/2557/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 січня 2014 року,
додаткове рішення того ж суду від 6
лютого 2014 року, ухвалу того ж суду від 17
лютого 2014 року та апеляційну скаргу
ОСОБА_7 на додаткове рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 6 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк», ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи:
приватний нотаріус Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання
недійсним договору -

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням частково
задоволено зазначений позов.

Визнано договір іпотеки №0378-ІД-1,
укладений 16.07.2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з
ПАТ «ПроКредит Банк» (посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9.)
недійсним в частині включення до
предмета іпотеки водонапірної вежі
(позначеною під літ. «Л-1» у
інвентаризаційній справі на будівлю),
яка належить на праві власності
позивачу ОСОБА_2 згідно свідоцтва про
право власності ВАС № 532352 від 27 грудня
2002 року.

Додатковим рішенням цього ж суду від
06.02.2014 року вирішено питання розподілу
судових витрат: стягнути солідарно з
ПАТ «ПроКредит Банк», ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_2 понесені витрати на
правову допомогу в сумі 4004, 52 грн. .

Ухвалою цього ж суду від 17.02.2014 року
ОСОБА_2 відмовлено у роз'ясненні
рішення суду від. 15.01.2014 року.

Рішення, додаткове рішення та ухвалу
про відмову від роз'яснення рішення
оскаржив ОСОБА_2

Додаткове рішення оскаржив ОСОБА_7
через свого представника ОСОБА_5

ПАТ «ПроКредитБанк» судові рішення не
оскаржував.

Апелянти просять скасувати
оскаржувані ними судові рішення і
ухвалити: ОСОБА_2 - про задоволення його
позову у повному обсязі, стягнути із
відповідачів витрати на правову
допомогу у повному обсязі та роз'яснити
рішення суду; ОСОБА_7 - про відмову у
стягненні витрат на правову допомогу.

Апелянти посилаються на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права. ОСОБА_2, окрім
цього, зазначає про неправильне
встановлення судом фактичних обставин
справи, невідповідність висновків суду
встановленим обставинам. Оскаржуваним
рішенням не у повній мірі відновлено
його права на реальне здійснення прав
власності. Просить визнати договір
іпотеки недійсним у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_2 та його представників ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 на підтримання своїх скарг,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на обґрунтування
скарги ОСОБА_7, перевіривши матеріали
справи, межі і доводи апеляційних скарг
колегія суддів не знаходить законних
підстав для їх задоволення з огляду на
викладені мотиви.

Встановлено, що 16.07.2010 року ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 уклали з ПАТ «ПроКредит Банк»
договір іпотеки №0378-ІД-1, яким
забезпечили зобов'язання ОСОБА_7 перед
ПАТ «ПроКредит»Банк» згідно Рамкової
угоди №0378 від 20.04.2006 року та укладених
на її підставі кредитних договорів з
лімітом суми кредитування
еквівалентно 250000 доларів США. Договір
був посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 За умовами договору
предметом іпотеки були нежитлові
приміщення під літ. «Б-2» загальною
площею 1298,9 кв. м., що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 та належать на праві
власності відповідачам ОСОБА_8 і ОСОБА_7
по 1/2 ідеальній частці (свідоцтва про
право власності від 30.12.2009 року - а.с. 10, 11
т. 1).

Відповідно до свідоцтва ВАС №532352 від
27.12.2002 року, ОСОБА_2 є власником
цілісного майнового комплексу на
АДРЕСА_1, до складу якого входить
водонапірна вежа (літ. «Л-1»), рік вводу в
експлуатацію 1985, стіни - цегляні,
фізичний знос - 60% (а.с. 9 т. 1).

Судом першої інстанції також
встановлено, і ця обставина
ґрунтується на матеріалах справи, що
згідно інвентаризаційних матеріалів
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» площа та об'єм
водонапірної вежі, що позначена в
технічній документації під літ. «Л-1» і
належить ОСОБА_2, увійшла в площу та
об'єм приміщень під №№ 15, 35 що
знаходяться в будівлі під літ «Б-2» за
адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровані на
праві власності за ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Із цього випливає, що оспорюваним
ОСОБА_2 договором іпотеки наведені вище
зобов'язання ОСОБА_7 забезпечено також
майном ОСОБА_2, який не давав згоди на
укладення такого правочину.

Висновок суду першої інстанції про те,
що договір іпотеки від 16.07.2010 року в
частині передачі в іпотеку майна
ОСОБА_2 - водонапірної вежі (літ. «Л-1») -
не відповідає ч. 1 ст. 203 ЦК України є
вірним, так як зміст цього правочину
суперечить приписам Цивільного
кодексу України і актам цивільного
законодавства, зокрема ст.ст. 5, 6 Закону
України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
наявність підстав для визнання
недійсним договору іпотеки у повному
обсязі не ґрунтуються на вимогах
закону і матеріалах справи.

Відповідно до ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Так як судом не встановлено обставин,
які б свідчили про неможливість
укладення оспорюваного договору
іпотеки без включення до нього умов про
передачу в іпотеку водонапірної вежі,
то визнавати недійсним договір іпотеки
в цілому підстав не має.

Зі змісту ст. 215 ЦК України випливає
висновок, що укладений правочин може
бути визнаний недійсним за позовом
сторони правочину, або іншої
заінтересованої особи.

Так як ОСОБА_2 не є стороною
оспорюваного договору іпотеки, то
порушувати питання про визнання такого
правочину недійсним (в частині
переданого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свого
майна в іпотеку) суб'єктивного права
він не має.

Із апеляційної скарги ОСОБА_2
убачається, що належна йому на праві
власності водонапірна вежа була
самочинно забудована відповідачами
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 таким чином, що по
периметру увійшла до складу їх майна,
позначеного під літ. «Б-2».

Ця обставина, як вважає апелянт,
унеможливила здійснення ним права
власності у повній мірі, а відтак
просив визнати договір іпотеки
недійсним у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що наведений
ОСОБА_2 факт не є підставою для
задоволення цих позовних вимог.

Суд першої інстанції, розглянувши спір
в межах позовних вимог, визнав договір
іпотеки частково недійсним і звільнив
майно ОСОБА_2 від обтяження. Таким чином
суд відновив порушене право позивача.

Разом із цим слід зазначити, що навіть у
разі визнання договору іпотеки
недійсним у повному обсязі, права
позивача, як він собі це бачить, не
будуть відновлені, оскільки належна
йому водонапірна вежа (під літ. «Л-1») і
фактично, і юридично залишатиметься
включеною у технічній документації до
складу майна ОСОБА_7, ОСОБА_8 (під літ.
«Б-2»).

Не підлягають до задоволення доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_7 на
додаткове рішення суду від 06.02.2014 року,
яким суд вирішив питання розподілу
судових витрат.

Законом вiд 20.12.2011 № 4191-VI встановлено
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах.

Як вірно встановив суд першої
інстанції, граничний розмір
компенсації витрат ОСОБА_2 на правову
допомогу становить 4004,52 грн. Цей розмір
відповідає матеріалам справи, на яких
суд базував своє рішення, і ґрунтується
на приписах ст. 1 наведеного вище Закону
України від 20.12.20011 року «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» № 4191-VI.

Розмір фактично понесених ОСОБА_2
витрат на правову допомогу базується
на його договірних відносинах із
фахівцем у галузі права, проте
компенсації підлягають лише
передбачений законом розмір.

Участь у розгляді справи ОСОБА_3 у
якості представника позивача ОСОБА_2,
поряд із наданням останньому правової
допомоги як фахівцем у галузі права, не
є перешкодою і не виключає можливості
компенсувати позивачу понесені ним
витрати на правову допомогу.

Цей висновок суду відповідає вимогам
ст. 84 ЦПК України.

Отже, цей довід апелянта ОСОБА_7 не
ґрунтується на нормах права.

Частиною першою статті 221 ЦПК України
визначено, ящо рішення суду є
незрозумілим для осіб, які брали участь
у справі, або для державного виконавця,
суд за їхньою заявою постановляє
ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення,
не змінюючи при цьому його змісту.

Так як рішення суду першої інстанції є
логічним, чітким і переконливим, виклад
змісту є зрозумілим, що свідчить про
його ясність, тому підстав для його
роз'яснення місцевий суд не убачав і
правомірно постановив 17.02.2014 року
ухвалу про відмову у задоволенні
відповідної заяви ОСОБА_2

Таким чином колегія суддів приходить
до переконання про наявність підстав
для залишення судових рішень без змін,
а апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_7
відхилити

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК
України колегія суддів -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_7
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 15 січня 2014 року,
додаткове рішення того ж суду від 6
лютого 2014 року та ухвалу того ж суду від
17 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: