Номер провадження: 22-ц/785/5363/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Сватаненко В.І.

- Черевко П.М.

при секретарі -Добряк Н.І.

за участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 08 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, Овідіопольського РС ГУДМС
України в Одеській області про
усунення перешкод у здійсненні права
користування житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким,
що втратив користування житловим
приміщенням, виселення його та
зобов'язання Овідіопольського РС ГУДМС
України в Одеській області зняти з
реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

07 серпня 2013 року позивачка звернулась з
зазначеним позовом, який уточнила 13
вересня 2013 року (а.с.27) . В його
обґрунтування посилається на те, що
вона є власником будинку, в якому
мешкає вона та відповідач, який був
зареєстрований в зазначеному будинку у
зв'язку з укладенням шлюбу у 1973 р. Після
розірвання шлюбу позивач робить
перешкоди в користуванні будинком, на
її вимоги не виселяється.

Відповідач позов не визнав, вказуючи,
що вселився до будинку як член сім'ї
позивачки та має право на проживання в
цьому будинку.

Рішенням суду першої інстанції від 08
квітня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
Овідіопольського РС ГУДМС України в
Одеській області про усунення перешкод
у здійсненні права користування
житловим приміщенням шляхом зняття з
реєстраційного обліку задоволений.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування жилою площею в будинку,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано Овідіопольський РС ГУДМС
України в Одеській області зняти з
реєстраційного обліку відповідача
ОСОБА_3 з будинку, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судовою колегією встановлено, що на 1973
рік власником спірного будинку була
мати позивачки - ОСОБА_6 У 1973 році
сторони уклали шлюб та відповідач був
зареєстрований за цією адресою як член
сім'ї позивачки, яка також була
прописана у зазначеному будинку.

4 квітня 1997 року шлюб між позивачкою та
відповідачем був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. На
підставі свідоцтва про право
власності, за заповітом від 09 вересня
2008 року , житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
розташований за адресою : АДРЕСА_1
належить позивачці.

Таким чином , власником спірного
будинку стала позивачка, яка була
колишнім членом сім'ї відповідача, що
послуговувало підставою для його
реєстрації місця проживання в
зазначеному будинку.

Відповідно до п. п. 50,51 роз'яснень,
викладених у Листі Верховного Суду від
26.05.2001 року "Правові позиції щодо
розгляду судами окремих категорій
судових справ (Житлове право)"
відповідно до ст. 157 ЖК члена сім'ї
власника (в тому числі колишнього) може
бути виселено у випадках, передбачених
ч. 1 ст. 116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що
приміщення необхідне для проживання
самого власника.

При вирішенні спорів між власниками
жилих будинків (квартир) і членами їх
сім'ї щодо користування житлом слід
враховувати, що згідно зі ст. 156 ЖК члени
сім'ї власника, що з ним проживають,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником, якщо при їх
вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.
Члени сім'ї власника можуть вселити в
займане ними приміщення інших членів
своєї сім'ї лише за згодою власника.
Вона не потрібна тільки на вселення до
батьків неповнолітніх дітей.

Позивачка обґрунтовуючи свої вимоги
посилається на те, що відповідач
повинен бути виселений з будинку, який
належить їй на праві власності,
відповідач втратив право користування
зазначеним будинком. При цьому
позивачка як на підставу задоволення
свого позову посилається на ст.ст.
316,317,391 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивачка є власником
спірного будинку, однак позбавлена
можливості користуватися та
розпоряджатися ним в повному обсязі, то
її право підлягає захисту на підставі
статей 386, 391 ЦК України.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що позивачка є власником
будинку АДРЕСА_1 з 2008 р., з 1973 р. вона
знаходилася у шлюбі з відповідачем, що
стало підставою для його реєстрації
місця проживання. Шлюб було розірвано.
Тобто відповідач є колишнім членом
сім'ї власника будинку.

Відповідно до частини другої статті 386
ЦК України власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Власник майна, як зазначено у статті 391
ЦК України, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Однак, відповідно до частини першої
статті 156 ЖК України члени сім'ї
власника будинку, які проживають разом
з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням.

Установлено, що відповідач є колишнім
чоловіком позивачки, вселився він до
спірного будинку в установленому
законом порядку і набув прав і
обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК
України.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені статтею 157 ЖК
України та частиною першою статті 116 ЖК
України. Порядок визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням , передбачений ст. 72 ЖК
України.

Виселення згідно із частиною першою
статті 116 ЖК України може мати місце,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір на підставі статей 386, 391
ЦК України, судом не враховано, що
будинок є житлом, а позбавлення житла
можливе на підставі вимог закону, який
регулює житлові правовідносини.

Судом першої інстанції не наведено
підстав порушення відповідачем норм
Житлового кодексу України. У зв'язку з
тим, що позивачка ставлячи питання про
визнання відповідача таким, що втратив
користування житлом, та виселення не
обґрунтувала свої вимоги нормами
Житлового кодексу і не довела
порушення цих норм відповідачем, її
вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того , суд першої інстанції
ухвалюючи рішення визнав відповідача
таким, що втратив право користування
житловим будинком. Але при цьому не
звернув увагу на приписи ст. 72 ЖК
України , відповідно до якої визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
проводиться в порядку ст. 72 ЖК України в
разі відсутності цієї особи понад
встановлені строки. Підстави про
визнання відповідача втратившим право
користування будинком судом в загалі
не розглядалися.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 08 квітня 2014
року - скасувати.

Ухвалити нове рішення , яким в
задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

П.М.Черевко

В.І. Сватаненко