АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/153/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/2137/14
Головуючий у 1-й інстанції Івко В. М.
Доповідач Акопян В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

головуючого судді Акопян В.І.

суддів: Лобова О.А., Петренка В.М.

при секретарі Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання розписки недійсною.

Колегія суддів,
заслухавши доповідь судді-доповідача, -
Акопян В.І.

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом, просив
стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг
в сумі 50 000 грн. та судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 500 грн.,
обгрунтовуючи вимоги тим, що
відповідач відмовляється добровільно
виконувати свої зобов'язання з
повернення боргу за борговою розпискою
від 01.08.2005 року.

У квітні 2014 року ОСОБА_1
пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2,
в якому просила визнати недійсною
розписку від 01 серпня 2005 року,
посилаючись на її безгрошовість.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 29 травня
2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суму боргу за договором позики в
розмірі 50 000 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір у сумі 500 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки
недійсною відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася
ОСОБА_1, та подала апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2,
задовольнити позов про визнання
розписки недійсною, або ухвалити
рішення про відмову у задоволенні
первісного позову за спливом строку
позовної давності. Вважає, що суд
першої інстанції при вирішенні спору
не дав належної оцінки істотним
обставинам, які спростовують
твердження позивача щодо поважності
причин пропуску строку давності та
відносно грошовості спірної розписки.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги і позовних вимог, заявлених в
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення осіб, які приймають участь у
розгляді справи, дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками,
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю таку ж суму грошових
коштів(суму позики) або ж таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 01 серпня 2005 року
ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг 50 000
грн. зі строком повернення до 01 серпня
2010 року. Передача коштів
підтверджується розпискою, яка
написана власноручно відповідачкою.
Підпис ОСОБА_1 на розписці посвідчено
сільським головою М.Г. Сімійон.

ОСОБА_1 як в суді першої інстанції, так і
в апеляційному суді підтвердила, що
вона дійсно отримала кошти від
позивача, про що написала розписку,
вона сама носила розписку до
сільського голови на підпис.

Відповідачка оспорює суму, яку вона
отримала від позивача: в суді першої
інстанції вона говорила, що отримала
3000грн. а в апеляційному суді - 4000грн., в
розписці зазначено, що ОСОБА_1 отримала
в борг 50 000грн.

Відповідно до ч.2 ст. 208 та п.2ч.1 ст.218 ЦК
України у письмовій формі належить
вчиняти правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять
і більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідчення
свідків.

Згідно п.п.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях

В письмовій розписці зазначено, що
ОСОБА_1 отримала в борг 50 000грн.,
відповідачка не надала належних
доказів того, що нею була отримана
менша сума ніж та, що зазначена в
розписці. Місцевий суд вірно встановив,
що відповідачкою було взято в борг у
позивача 50 000 грн. Відповідачка вказану
суму не повернула.

На забезпечення повернення боргу 01
серпня 2005 року ОСОБА_1 склала заповіт,
яким заповіла належну їй на підставі
державного акту на право власності на
землю ІІІ-ПЛ№027851 від 03.09.2002 року га.,
земельну частку (пай) площею 4,06 га.,
розташовану на території
Малоперещепинської сільської ради,
ОСОБА_2.

10 квітня 2003 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як
приватним підприємцем укладений
договір оренди землі, згідно якого
ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 у платне
строкове користування (п'ять років)
належну їй земельну ділянку площею 4,06
га., розташовану на території
Малоперещепинської сільської ради.

Після закінчення строку дії договору
оренди ОСОБА_2 продовжив користуватися
земельною ділянкою ОСОБА_1 без
укладення нового або продовження дії
раніше укладеного договору, що
підтверджується довідкою виданою
виконкомом Малоперещепинської
сільської ради.

31 липня 2013 року ОСОБА_1 скасувала
вказаний заповіт.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду, що оскільки
відповідачка в забезпечення
повернення позики позивачу передала в
користування земельну ділянку і
склала на нього заповіт, а в 2013 році
заповіт був скасований і вона почала
вимагати повернення земельної ділянки
з того часу почалося порушення його
права на повернення боргу. За таких
обставин висновок суду про не пропуск
позивачем строку звернення до суду є
вірним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1, районний суд виходив із
того, що ОСОБА_1 не заперечувала того, що
особисто підписала розписку, доказів,
що на неї був вчинений вплив, чи
відповідне зобов'язання не відповідало
її волі не надано.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та наявним у ній
доказам.

У постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року по
справі №6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для усіх
судів при вирішенні спорів у подібних
правовідносинах, сформульована
правова позиція про те, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Сторонами у справі не заперечується та
підтверджується належними і
допустимими доказами факт укладення
договору позички, оформлений
розпискою. Відповідно до абзацу
другого ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину, що має вчинятися у письмовій
формі або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків.

ОСОБА_1 не надала суду належних і
допустимих доказів, які б
спростовували факт отримання нею
грошей згідно розписки. Посилання у
зустрічному позові та в апеляційній
скарзі на існуючі між сторонами
правовідносини з оренди земельної
ділянки не мають правового значення,
оскільки ці відносини виникли між
ОСОБА_1 та приватним підприємцем
ОСОБА_2, були оформлені належним чином.
При цьому ні угодою позички (розпискою),
ні договором оренди земельної ділянки
сторони не пов'язували право ОСОБА_2 на
користування земельною ділянкою з
фактом передачі ОСОБА_1 грошових коштів
у якості позики.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції у частині визнання доведеним
факту укладення договору позики та
невиконання боржником зобов'язання з
повернення коштів є законним і
обґрунтованим.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308 ч.1,
ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів ,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Новосанжарського
районного суду Полтавської області від
29 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржене
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий

Акопян В.І.

/підписи/

Судді:

Петренко В.М.

Лобов О.А.

копія

вірно:________________________________________