АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3696/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Якименко Л.Г. Доповідач -
Петешенкова М.Ю.Категорія 37
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

28 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 лютого
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту прийняття спадщини та визнання
права власності на домоволодіння в
порядку спадкування за законом, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про встановлення юридичного факту та
визнання права власності на будівельні
матеріали за набувальною давністю, за
об'єднаним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи:
Дніпропетровська міська рада,
Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», Управління
земельних ресурсів Дніпропетровської
міської ради та Четверта
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності на частину домоволодіння в
порядку спадкування за законом, -

В С
Т А Н О В И Л А :

У грудні 2010 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із вищезазначеним
позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи його
тим, що на підставі карти володіння №1589
від 18 квітня 1922 року домоволодіння
АДРЕСА_1 належало на праві власності
його діду ОСОБА_5 та прабабці ОСОБА_6 У
1946 році дід з дозволу Головного
архітектора м.Дніпропетровська та за
погодженням інших служб, відповідно до
затвердженого проекту, збудував
самостійно, без участі ОСОБА_6, житловий
будинок Б-1 на земельній ділянці
АДРЕСА_1.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5,
спадщину шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном прийняла тільки одна його
донька ОСОБА_7 - мати позивача, яка
постійно проживала у АДРЕСА_1 та була в
ньому зареєстрована. ІНФОРМАЦІЯ_2
померла ОСОБА_7, спадщину після смерті
матері прийняв позивач ОСОБА_1 шляхом
подачі до нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини. Під час
оформлення спадкових справ він
дізнався про відсутність реєстрації
права власності на домоволодіння
АДРЕСА_1, у зв'язку з чим звернувся до
суду із зазначеним позовом.

У лютому 2011 року відповідачка ОСОБА_2
звернулася до суду із зустрічним
позовом обґрунтовуючи його тим, що вона
відкрито та добросовісно заволоділа
майном свого діда ОСОБА_5 - будівельними
матеріалами, з яких побудовано
домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки вона
проживає в ньому з моменту свого
народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3.
Протягом усього часу продовжувала
володіти та користуватися
домоволодінням відкрито та
безперервно більше ніж 50 років, вважає,
що набула право власності на це майно.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи:
Дніпропетровська міська рада, КП
«ДМБТІ», Управління земельних ресурсів
та Четверта дніпропетровська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту прийняття спадщини, про визнання
права власності на частину
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом. В
обґрунтування позову посилалися на те,
що ОСОБА_5 - їх дід знаходився в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8,
померлої у 1971 році, та після смерті
останньої відкрилася спадщина у
вигляді 1/2 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_8, як дружині
власника. Спадщину після ОСОБА_8
прийняла їх мати - ОСОБА_9, 1937 року
народження, шляхом фактичного
управління спадковим майном, оскільки
проживала у домоволодінні АДРЕСА_1 та
була в ньому зареєстрована. Таким
чином, після смерті ОСОБА_5 спадщину
прийняли його дві доньки: ОСОБА_9 - мати
позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
відповідачки ОСОБА_2, а також ОСОБА_7 -
мати позивача ОСОБА_1

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася
спадщина у вигляді 1/2 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, яку прийняли
позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом
фактичного управління спадковим
майном. Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просили встановити факт прийняття
спадщини - 1/4 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 ОСОБА_10 після смерті ОСОБА_8;
факт прийняття спадщини - 1/4 частини
домоволодіння після смерті її батька
ОСОБА_5; встановити факт прийняття
спадщини - 1/2 частини даного
домоволодіння після смерті їх матері
ОСОБА_10 та визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4
право власності в порядку спадкування
за законом за кожним по 1/4 частині
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 -
задоволено (а.с.74-76).

Встановлено факт прийняття спадщини
ОСОБА_7 після смерті батька ОСОБА_5,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності
на домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з: житлового будинку
літ.Б-1, загальною площею 69,2 кв.м,
житловою площею 48,8 кв.м, вбиральні
літ.В, сараю (тимчасового) літ.Г, споруд
№1-3, після матері ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного
позову до ОСОБА_1 про встановлення
юридичного факту та визнання права
власності на будівельні матеріали за
набувальною давністю - відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні
позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, треті особи
Дніпропетровська міська рада, КП
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», Управління
земельних ресурсів Дніпропетровської
міської ради та Четверта
дніпропетровська державна нотаріальна
контора про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності на частину домоволодіння в
порядку спадкування за законом -
відмовлено.

Вирішено питання про судові
витрати у справі.

Не погодившись з вищезазначеним
рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до
суду з апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального права та неправильне
застосування норм процесуального
права просить рішення суду скасувати
та ухвалите нове рішення, яким її
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
суд першої інстанції виходив з
належності ОСОБА_5 домоволодіння
АДРЕСА_1 на праві власності і прийняття
позивачем у встановленому законом
порядку спадкового майна після смерті
матері ОСОБА_7, яка є спадкоємицею майна
померлого ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 суд виходив із встановлених
обставин по справі, що цей спірний
житловий будинок не є самочинним
будівництвом і може бути об»єктом
права власності в порядку спадкування.

Проте з такими висновками суду
першої інстанції повністю погодитися
не можна.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7,
після смерті якої її син прийняв
спадщину у встановленому законом
порядку. Четверта дніпропетровська
державна нотаріальна контора
відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва
про правна на спадщину за законом,
мотивуючи відмову відсутністю
державної реєстрації права власності
спадкодавця на спадкове майно -
домоволодіння АДРЕСА_1.

Права на нерухоме майно, які
підлягають реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на збудований
житловий будинок набувається у
порядку, який існував на час його
будівництва.

Судом першої інстанції встановлено,
що на підставі карти володіння №1589 від
18 квітня 1922 року домоволодіння АДРЕСА_1
належало на праві власності ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 Адреса вказаного домоволодіння
неодноразово змінювалася, остання
адреса домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 41, 76,
77, 78 том 1). Вказане домоволодіння
АДРЕСА_1 складалося з житлового будинку
А-1, коридорів а-1, а-2, збудовано у 1891
році.

У 1946 році ОСОБА_5 на підставі
належного дозволу та проекту побудував
житловий будинок Б-1 на земельній
ділянці АДРЕСА_1 (а.с.46 том 1), на який на
протязі життя не було отримано
правовстановлюючих документів.

Рішенням Виконкому
Дніпропетровської міської ради
депутатів трудящих від 21 липня 1955 року
№848/8 «Про результати обміру земель по
будівельному кварталу №390
м.Дніпропетровська» земельна ділянка
АДРЕСА_1 була зареєстрована за
землекористувачем домоволодіння
АДРЕСА_1 - ОСОБА_5

Житловий будинок А-1 у зазначеному
домоволодінні, був зруйнований.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Вирішуючи питання про право
власності на нерухомість, суд повинен
застосовувати законодавство, яке діє
на час придбання (побудови) житлового
будинку, а питання спадкування - на час
відкриття спадщини.

У 1949 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків», (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948
року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948
року визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року
та Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства та прийняття будинку в
експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року. Згідно матеріалів
справи житловий будинок збудовано до
цієї дати.

Відповідно до пп. 6, 7 цієї
Інструкції підлягали реєстрації всі
будинки і домоволодіння, у тому числі
належні громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є договори про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва і експлуатації
будівель, затверджений виконавчим
комітетом місцевої ради народних
депутатів акт державної комісії про
прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акта державної
комісії про прийняття збудованого
громадянином житлового будинку цей
громадянин набував статусу власника
житлового будинку та згідно зі ст. 58
Цивільного кодексу Української РСР 1922
року він набував право в межах,
установлених законом, володіння,
користування й розпорядження цим
майном.

Проте, суд першої інстанції не
врахував, що належність
правовстановлюючих документів
встановлюється відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на житловий
будинок, а не на час смерті спадкодавця,
оскільки на цей час застосовується
законодавство, що стосується лише
питання спадкування.

Суд помилково застосував порядок
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна, на які відсутні акти
про прийняття їх в експлуатацію,
наведені в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів» та в листі Державному
комітету України з будівництва та
архітектури від 23 березня 1999 року №
12/5-126, у розумінні яких, громадяни, які
збудували житлові будинки до 5 серпня
1992 року, могли за умови прийняття їх в
експлуатацію відповідними комісіями
отримати правовстановлюючі документи
на будинок, навіть якщо його споруджено
самовільно (самочинно) на земельній
ділянці, яка перебуває в їх законному
користуванні або у приватній
власності, а не законодавство, яке
регулювало питання виникнення права
власності на побудований будинок у
спадкодавця (діда позивача) на момент
закінчення його будівництва.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що за життя у
померлого ОСОБА_5 не виникло право
власності на цей будинок, а тому
відсутні правові підстави для
встановлення юридичного факту та
визнання права власності на спірне
нерухоме майно за позивачем в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_7

З урахуванням вище встановлених
обставин по справі, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_1- відмовити. В іншій
частині рішення суду відповідає нормам
матеріального, процесуального права та
матеріалам справи, тому його слід
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 лютого 2014 року - скасувати в частині
задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності на домоволодіння в порядку
спадкування за законом та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності на домоволодіння в порядку
спадкування за законом - відмовити.

В іншій частині рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 лютого
2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: