АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/4187/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 615/1784/13-ц
Категорія: договірні
Доповідач - Костенко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко
Т.М.

суддів: Гальянової І.Г.,
Міненкової Н.О.

при секретарі
Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Валківського районного
суду Харківської області від 05 березня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики,
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а

28 жовтня 2013 року позивач звернулася до
суду із позовною заявою, в якій просить
стягнути з відповідача на свою користь
матеріальну шкоду з урахуванням
індексу інфляції і 3 % річних за період з
01 червня 2009 по 31 жовтня 2013 року в сумі
52609,05 грн., завдану їй внаслідок
невиконання останнім умов договору
позики від 01.04.2009 року, стягнути
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10000 грн., а також понесені
позивачем судові витрати у справі в
сумі 627 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
вказує, що 01 квітня 2009 року вона уклала
з ОСОБА_2 письмову угоду шляхом
оформлення розписки, згідно з якою вона
позичила відповідачу грошові кошти в
сумі 39000 грн., які він зобов'язався
повернути 01 червня 2009 року.

01 червня 2009 року ОСОБА_2 борг не
повернув, сплатив тільки 9000 грн., як
проценти за користування позикою.
Позивач неодноразово вимагала
повернення грошових коштів, але
відповідач, крім обіцянок повернути
гроші, ніяких заходів для погашення
заборгованості не здійснював. А в 2012
році почав уникати зустрічей з
позивачем, після чого вона звернулася
до Валківського райвідділу міліції із
заявою щодо неправомірності дій
відповідача. В ході проведення
перевірки ОСОБА_2 підтвердив про
наявність боргу перед позивачем в сумі
39000 грн., які зобов'язався повернути
гроші, але до цього часу борг не
повернув, посилаючись на відсутність
коштів, що змусило її звернутися до
суду з позовною заявою.

Оскільки на думку позивача, при
укладенні угоди сторони обумовили
розмір процентів, які повинен
сплачувати відповідач, з урахуванням
положень ст.625 ЦПК України ОСОБА_3
вважає, що розмір процентів становить
три проценти річних від простроченої
суми, які встановлені законом, за весь
час непогашення боргу, що за період з 01
червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року
становить 5467,80 грн. Крім того, ОСОБА_2
зобов'язаний сплатити їй суму боргу з
урахуванням індексу інфляції, яка за
період з червня 2009 року по 31 жовтня 2013
року збільшилася на 8141,25 грн.

Зазначає, що діями відповідача їй
заподіяна моральна шкода, так як через
невиконання ним обов'язку повернути
позику позивач втратила спокій,
постійно нервує, втратила нормальні
стосунки з оточуючими її людьми,
почуває себе ошуканою і приниженою.
Таке відношення з боку відповідача
порушує спосіб життя позивача, як
людини похилого віку. Позивачу
доводиться прикладати зусилля для
налагодження нормального способу
життя, оскільки часто хворіє та
вимушена витрачати додаткові кошти на
лікування, а тому вважає, що відповідач
повинен сплатити їй моральну шкоду,
розмір якої оцінює в 10000 грн.

При цьому позивач вказує, що трирічний
строк позовної давності закінчився на
початку червня 2012 року, але на той час
вона хворіла та не могла звернутися до
суду із позовною заявою, тому просить
поновити позовну давність, оскільки
відповідач постійно підтверджував про
наявність боргу та зобов'язувався його
повернути.

В судовому засіданні позивач позов
підтримала та пояснила, що 01.04.2009 року
ОСОБА_2 позичив у неї 39000 гри., які
зобов'язався повернути 01.06.2009 року. При
цьому для під страховки він написав
розписку. Однак, 01.06.2009 року відповідач
не повернув позичені кошти в повному
обсязі, а сплатив тільки 9000 грн.,
отримуючи які вона вважала, що це
ОСОБА_2 сплатив проценти за
користування кредитом. Вказала, що в
договорі позики сторони не домовлялися
про сплату процентів за користування
кредитом, але оскільки відповідач
продовжував користуватись грошовими
коштами, вважає, що сплачені ним
приблизно 01.06.2009 року 9000 грн. є проценти
за користування кредитом за період з
01.04.2009 року по 01.06.2009 року, а тому
відповідач має заборгованість за
договором позики в сумі 39000 грн. З
урахуванням індексу інфляції за період
з червня 2009 року по 31 жовтня 2013 року і
трьох процентів річних за весь час
непогашення боргу ОСОБА_2 повинен
відшкодувати заборгованість за
договором позики на загальну суму 52609,05
грн., а також моральну шкоду в сумі 10000
грн. Сваритися з ОСОБА_2 позивач не має
наміру, але зараз перебуває в скрутному
матеріальному становищі, через що
потребує повернення грошей.

Відповідач, що повідомлений належним
чином, в судове засідання не з'явився,
про причини своєї неявки не повідомив,
подав до суду клопотання про
застосування позовної давності
позовних вимог, що у відповідності до
ст.267 ЦПК України є підставою для
відмови у позові оскільки зазначена
позивачем обставина - перебування її на
лікарняному не є підставою поновлення
строків позовної давності.

Заочним рішенням Валківського
районного суду Харківської області від
05 березня 2014 року позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики від 01 квітня 2009 року у
сумі 30000,00 грн., вирішено питання про
розподіл судових витрат. В іншій
частині позову відмовлено.

Ухвалою Валківського районного
суду Харківської області від 15 квітня
2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про
перегляд заочного рішення відмовлено.

ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій
він зазначає, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухваленим із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та підлягає скасуванню у зв'язку з
неповнотою з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи. Апелянт
просить скасувати зазначене рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3

В судове засідання суду апеляційної
інстанції апелянт та його представник
повторно не з'явилися. Судова колегія
вважає апелянта ОСОБА_2 належно
повідомленим з підстав, передбачених
ч.5 ст.74 ЦПК України, оскільки судові
повістки неодноразово надсилалися за
усіма відомими суду адресами, в тому
числі і за місцем реєстрації. Іншої
інформації щодо місця перебування
ОСОБА_2 чи його представником суду
надано не було.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, вважає
апеляційну скаргу такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, сторони у простій письмовій
формі уклали договір позики, згідно
якого 01 квітня 2009 року ОСОБА_2 позичив у
ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 39 000 грн.,
які зобов'язався повернути 01 червня 2009
року.У встановлений строк були
повернуті лише грошові кошти у розмірі
9000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
грошові зобов'язання, які підтверджені
письмовою розпискою, відповідач
своєчасно добровільно не виконав, а
тому сума боргу підлягає стягненню.

Судова колегія погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
вони відповідають наданим доказам і
вимогам ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК
України.

Як вбачається із матеріалів справи, в
липні 2013 року позивачка звернулася до
правоохоронних органі із заявою щодо
неповернення ОСОБА_2 взятих ним у борг
грошових коштів у розмірі 39000 гривень.
Така заява внесена до Єдиного реєстру
досудових розслідувань

Допитаний у якості свідка 13 серпня 2013
року ОСОБА_2 підтвердив факт отримання
грошей у борг та пояснив, що повернути
одноразово він їх не може через
скрутний матеріальний стан, однак не
заперечував проти повернення частками.

Такі ж факти підтверджені власноручною
заявою відповідача на ім'я начальника
Валківського ГУМВС України в
Харківській області під час досудового
слідства.

Крім того, не оспорював ОСОБА_2М і сам
факт написання розписки ним особисто.

Судова колегія вважає висновок
районного суду щодо відсутності
підстав для застосування строку
позовної давності обґрунтованим,
оскільки він відповідає обставинам
справи та узгоджується із правилами
ст.ст.263, 264 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що відповідачем грошові кошти
повернуті повністю, а також, що
власноручне пояснення у райвідділі
міліції ним написане під психологічним
тиском позивачки, не підтверджено
належними і допустимими доказами.

Не може судова колегія вважати
обґрунтованими також і доводи
представника апелянта в тій частині, що
факт повернення позики може бути
підтверджений показами свідків.

Відповідно до ст.1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Таким чином, судова колегія вважає, що
районний суд правильно встановив
юридичну природу виниклих
правовідносин та застосував закон,
який їх регулює.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржувалось, тому
судовою колегією не переглядається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі висновків суду
першої інстанції не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія
приходить до висновку про залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Валківського районного
суду Харківської області від 05 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -