АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/4438/13-ц 22-ц/774/884/К/14
Справа № 210/4438/13-ц
Провадження 22ц/774/884/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
Категорія - 30 ( ІІІ )
суддя Чайкіна О.В.
Суддя-доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді:
Михайлів Л.В.,

суддів:
Барильській А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах
К.А.,

за участю: заявника - ОСОБА_2 його
представника- ОСОБА_3,

відповідачів: представника Державної
казначейської Служби України - Скляр
Наталії Миколаївни,

представника Головного Управління МВС
України в Дніпропетровській області-
Новікової Світлани Анатоліївни,

прокурора - Густякова Юрія
Володимировича,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_2, Державної казначейської Служби
України, до якої приєдналось Головне
Управління МВС України в
Дніпропетровській області, та
Прокуратури Дніпропетровської області
на рішення Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу від 18 лютого 2014
року по цивільній справі за заявою
ОСОБА_2 до Державної казначейської
Служби України та Головного
Управління МВС України в
Дніпропетровській області, про
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої незаконним засудженням,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з заявою про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої
незаконним засудженням, посилаючись на
те, що вироком Нікопольського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 листопада 1997р. він був
незаконно засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42
КК України (в редакції 1963 р) до 9 років
позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою судової колегії по
кримінальним справам
Дніпропетровського обласного суду від
17 лютого 1998 року міра покарання була
зменшена до 7 років позбавлення волі, в
іншій частині вирок залишений без змін.
Постановою Президії
Дніпропетровського обласного суду від
10 січня 2001 року вказаний вирок
районного суду та ухвала судової
колегії по карним справам
Дніпропетровського обласного суду
скасовані, справа направлена на нове
розслідування.

З 10 січня 2001 року по 13 вересня 2001 року
ОСОБА_2 утримувався в місцях
позбавлення волі без вироку суду і не
будучи обвинуваченим. На підставі
постанови місцевого суду
Нікопольського району від 13 вересня
2001 року на підставі ст.165-1; 165-2 КПК
України його звільнили з під варти і по
відношенню до нього була застосована
запобіжна міра у вигляді підписки про
невиїзд.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_2 був
незаконно позбавлений волі протягом 4
років 4 місяців та 21 днів.

Крім того посилається, дна те що в
березні 2004 р. він подав позов до суду
про відшкодування шкоди, заподіяної
незаконним засудженням На підставі
Положення про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконним засудженням, він
звернувся до органу, який виніс
постанову про припинення
кримінального переслідування -
прокуратуру області, про проведення
розрахунку шкоди. За повідомленням
начальника відділу прокуратури
області його заява направлена для
виконання до Нікопольського РВ. Однак,
14 серпня 2004 року начальником відділу
прокуратури області винесено
постанову про скасування постанови про
закриття кримінального
переслідування.

У жовтні 2005 року справу для подальшого
розслідування направлено до
Нікопольського РВ.

У травні 2006 року Нікопольським РВ знову
винесено постанову про закриття по
відношенню до ОСОБА_2 кримінального
переслідування за п. 2 ст.6 КПК України.
Ця постанова у черговий раз була
скасована.

Тільки після втручання Європейського
суду з прав людини 19 липня 2011 року
слідчим Нікопольського РВ було
винесено постанову про припинення щодо
ОСОБА_2 кримінального переслідування,
яку він отримав 05 квітня 2012 року.

Отже протягом 10 років 06 місяців та 21
днів ОСОБА_2 незаконно знаходився під
слідством, в той час коли строки
притягнення до кримінальної
відповідальності по інкримінуємому
злочину згідно КК України сплинули.

На підставі викладеного просив суд
стягнути з Державного бюджету України
на свою користь в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої незаконним засудженням та
конфіскацією майна, а також витрати на
правову допомогу у загальному розмірі
473 944,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 18 лютого 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства
України за рахунок коштів Державного
бюджету України, шляхом списання
коштів з єдиного казначейського
рахунку, на користь ОСОБА_2 матеріальну
шкоду в розмірі 75 859,00грн., яка
складається з сум:

-3 978,25 грн.- втрачений заробіток за час
незаконного тримання під вартою;

- 1000 грн. - вартість конфіскованого
майна;

- 1214,34 грн.- суми стягнуті за виконавчим
листом;

- 71 000 грн.- витрати на правову допомогу.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про зміну рішення в частині
розміру втраченого заробітку у зв'язку
з незаконним засудженням, визначивши
його, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, діючої на час
розгляду справи, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Так суд, визначаючи розмір втраченого
заробітку, виходив з розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановлених відповідними
нормативно-правовими актами у період з
26 квітня 1997 року по 13 вересня 2001 рік,
проте застосування вказаних розмірів
мінімальної плати при розрахунку
втраченого заробітку станом на дату
ухвалення рішення судом першої
інстанції є безпідставним та
необґрунтованим.

Оскільки в даному конкретному випадку,
визначаючи розмір втраченого
заробітку, суд, виходячи з аналогії
права, повинен був керуватися
роз'ясненнями, наведеними у п.9
постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
відповідно у якому зазначено, що якщо у
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподаткованим мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні такого
питання повинен виходити з такого
розміру мінімальної заробітної плати
чи неоподаткованим мінімумом доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

В апеляційній скарзі представник
відповідача Державної казначейської
Служби України, до якої приєдналось
Головне Управління МВС України в
Дніпропетровській області, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачу в
задоволені заявлених вимог в повному
обсязі, посилаючись на невірне
застосування законодавства і неповне
з'ясування обставин справи.

Так відповідно до заяви заявник
звернувся до суду із заявою щодо
стягнення з Державного бюджету України
матеріальної шкоди завданої
незаконним засудженням, зазначивши при
цьому, зацікавленою особою Державну
казначейську службу України, проте
рішенням суду було ухвалено стягнути
шкоду саме з Державного казначейства
України, що є незаконним оскільки суд
першої інстанції вирішуючи спір по
суті вийшов за межі заявлених ОСОБА_2
вимог.

Окрім того, відповідно до норм
цивільного законодавства, Державна
казначейська служба України не
уособлює собою державу Україна, а її
рахунки не уособлюють собою Державний
бюджет України.

Також, вважають, що сума стягнутої
матеріальної шкоди, не підтверджується
доказами доданими заявником, оскільки
розмір цих сум обчислюється виходячи
із середньомісячного заробітку
громадянина до вчинення щодо нього
незаконних дій з заліком заробітку
одержаного за час відсторонення від
роботи, відбування кримінального
покарання або адміністративного
стягнення у вигляді виправних робіт.
При заліку заробітку громадянина, який
відбував покарання в місцях
позбавлення волі, враховується тільки
та її частина, яка нарахована йому
після відрахування витрат на
утримання в виправно- трудових
установах.

Більше того, зазначають що стягнення 1000
грн. у відшкодування вартості
автомобіля, не ґрунтується на законі,
оскільки автомобіль марки ВАЗ 2103,
відповідно до протоколу опису майна
від 02.06.1997 року не був конфіскований, та
не був звернений в дохід держави судом,
а лише був переданий ОСОБА_2 на
відповідальне зберігання, а тому його
вартість не підлягає відшкодуванню за
рахунок Державного бюджету України.

Крім зазначеного, наголошують на
безпідставне стягнення 71 000 грн. у
відшкодування витрат на оплату
юридичних послуг, оскільки їх розмір
суперечить Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», окрім того
Державна казначейська служба України
та її територіальні органи звільнені
від сплати судового збору у справах
пов'язаних з питаннями, що стосуються
повноважень цих органів.

Головне Управління МВС України в
Дніпропетровській області, в своїй
заяві про приєднання до апеляційної
скарги Державної казначейської Служби
України, зазначає що підтримує доводи
викладені в апеляційній скарзі
Державної казначейської Служби
України та просить, апеляційну скаргу
Державної казначейської Служби
України задовольнити та скасувати
рішення суду в частині задоволених
вимог, ухваливши нове рішення, яким
відмовити позивачу в задоволені
заявлених вимог в повному обсязі,
посилаючись на невірне застосування
законодавства і неповне з'ясування
обставин справи.

В апеляційні скарзі представник
прокуратури Дніпропетровської
області, просить змінити рішення суду
та зменшити розмір матеріальної шкоди,
що підлягає стягненню за рахунок
державного бюджету на суму витрат на
правову допомогу у розмірі 71 000 грн. та
вартості конфіскованого майна у
розмірі 1000 грн., посилаючись на невірне
застосування судом норм матеріального
права та неповним дослідженням
доказів, наданих на підтвердження
заявленого позову.

Так задовольняючи вимоги заявника в
повному в частині стягнення витрат на
правову допомогу в сумі 71 000 грн., суд
зазначив, що ОСОБА_2 тривалий час
користувався послугами адвокатів
ОСОБА_3 та ОСОБА_8, які складали для
нього позовні заяви, скарги, звернення
до Європейського суду з прав людини.

Разом з тим, з досліджених в судовому
засіданні актів виконаних робіт та
квитанції про сплату послуг за період з
2007 року про надання правової допомоги
не можливо зробити висновок в яких
конкретно справах ОСОБА_2. надавалась
допомога.

Таким чином, надані документи не
підтверджують факту надання правової
допомоги, що підлягає відшкодуванню.

Крім того, зазначають, що судом взагалі
не досліджено питання виконання вироку
суду відносно ОСОБА_2 в частині
конфіскації майна.

Так суд дійшов висновку, що ОСОБА_2
підлягає відшкодуванню вартість майна
у вигляді автомобіля ВАЗ 2103 №527-60 ЛЛ,
яка на момент вилучення згідно
протоколу опису майна від 02.06.1997 року
становить 1000 грн.

Проте при цьому не встановлено чи
виконано рішення суду на теперішній
час, чи передавалось зазначене майно
безоплатно до установ, підприємств,
організацій, чи існує можливість
повернення майна в натурі.

За таких обставин вимоги щодо
відшкодування вартості майна також не
підлягають задоволенню.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів позовної заяви, апеляційних
скарг та пояснень на них, колегія
суддів, вважає, що апеляційна скарга
позивача ОСОБА_2 задоволенню не
підлягає, а апеляційні скарги
Державної казначейської Служби
України, до якої приєдналось Головне
Управління МВС України в
Дніпропетровській області та
Прокуратури Дніпропетровської
області, підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та сторонами не
оспорюється що вироком Нікопольського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 листопада 1997 р. ОСОБА_2 був
засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42 КК
України (в редакції 1963р.) до 9 років
позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк тримання під вартою - з 26 квітня
1997 року (а.с.98-100).

Постановою Президії
Дніпропетровського обласного суду від
10 січня 2001 року вирок Нікопольського
районного суду від 25 листопада 1997 року
та ухвала судової колегії по карним
справам Дніпропетровського обласного
суду від 17 лютого 1998 року, якою ОСОБА_2
покарання зменшено з 9 до 7 років,
скасовані, справа направлена на нове
розслідування (а.с.101-102).

19 липня 2011 року слідчим СВ
Нікопольського РВ УМВС України в
Дніпропетровської області відносно
ОСОБА_2 було винесено постанову про
припинення кримінального
переслідування на підставі ст. 6 п.2 і ст.
213 КПК України (а.с.113).

У зв'язку із тривалою незаконною
бездіяльністю правоохоронних органів
і прокуратури і неприйняттям законного
і остаточного рішення відносно
ОСОБА_2, останній звернувся до
Європейського суду за захистом своїх
порушених прав. Європейським судом
було встановлено порушення його прав
передбачених Конвенцією про захист
прав людини та основних свобод і судом
справа прийнята до розгляду (а.с.87-93).
Рішення Європейського суду з прав
людини пред'явлено до виконання (а.с.
94-97).

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про стягнення на його користь
на відшкодування матеріальної шкоди
суд першої інстанції керувався тим, що
ОСОБА_2 перебував під слідством понад 10
років, з моменту скасування вироку суду
відносно ОСОБА_2, із них з 26.04.1997р. по
13.09.2001р. під вартою(4 роки 4 місяці та 21
день), фактом незаконного притягнення
його до кримінальної відповідальності
й пов'язаними з цим процесуальними
діями йому заподіяно матеріальну
шкоду, розмір відшкодування якої
згідно Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» повинен бути не
менше одного мінімального розміру
заробітної плати.

Проте колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.. ст.. 11,12 Закону України від
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду»
передбачено, що у разі закриття
кримінальної справи за відсутності
події злочину слідчий зобов'язаний
роз'яснити громадянинові порядок
поновлення його порушених прав і
відшкодування шкоди. Розмір
відшкодовуваної шкоди, зазначеної в
пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону,
залежно від того, який орган провадив
слідчі дії чи розглядав справу, в
місячний термін з дня звернення
громадянина визначають відповідні
органи дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суд, про що
виносять постанову (ухвалу). Якщо
справу закрито судом при розгляді її в
апеляційному або касаційному порядку,
зазначені дії провадить суд, що
розглядав справу у першій інстанції. У
разі незгоди з винесеною постановою
(ухвалою) про відшкодування шкоди
громадянин відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства може оскаржити
постанову до суду, а ухвалу суду - до
суду вищої інстанції в апеляційному
порядку. Оскарження до суду не
позбавляє громадянина права
звернутись із скаргою до
відповідного прокурора.

Як вбачається із матеріалів
кримінального провадження № 00623,
закриваючи провадження у кримінальній
справі 19.07.2011р. слідчим СВ
Нікопольського РВ УМВС України в
Дніпропетровської області були
виконані вищезазначені вимоги та
роз'яснено ОСОБА_2 порядок поновлення
його порушених прав та свобод та його
право на відшкодування шкоди, що
підтверджується особистим підписом
ОСОБА_2 на вищевказаній постанові 05.04.2012
року. Копія постанови про припинення
кримінального переслідування ОСОБА_2
на підставі ст. 6 п.2 і ст. 213 КПК України
було отримана ним особисто.(а.с.294-295)

Відповідно до ст. 1176 ЦК України, право
на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, виникає у випадках,
передбачених законом.

Згідно із п.п. 1,2,3, 4 ст. 3 Закону України
від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду» у випадках, передбачених ст. 1
цього Закону, громадянинові
відшкодовуються (повертаються),
зокрема, заробіток та інші грошові
доходи, які він втратив внаслідок
незаконних дій, майно конфісковане
або звернене в доход держави судом,
вилучене органами дізнання чи
досудового слідства, органами, які
здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, а також майно, на яке
накладено арешт, штрафи, стягнуті на
виконання вироку суду, судові витрати
та інші витрати, сплачені громадянином
суми, сплачені громадянином у зв'язку
з наданням йому юридичної допомоги.

Стаття 1 Положення про застосування
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» (надалі - Положення
) від 04.03.1996 року, затвердженої наказом
Міністерства юстиції, Генеральної
прокуратури України та Міністерства
Фінансів України визначає, що це
Положення визначає порядок
застосування зазначеного вище Закону.

Пунктами 11, 12 вищевказаного Положення,
роз'яснено порядок поновлення
порушених прав, та зазначено, що для
визначення розміру шкоди, переліченої
в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин
протягом шести місяців після
направлення йому повідомлення може
звернутися: 1) при закритті провадження
в справі органами дізнання або
слідства Міністерства внутрішніх
справ, Генеральної прокуратури і
Служби безпеки України - відповідно до
цих органів;2) при винесенні
виправдувального вироку або закритті
справи судом першої інстанції чи в
касаційному або наглядному порядку -
до суду, який розглядав справу по
першій інстанції;3) при скасуванні
постанови районного (міського) суду
(судді) про накладення
адміністративного стягнення у
вигляді арешту або виправних робіт і
закритті справи - в районний (міський)
суд (до судді), який розглядав справу
про адміністративне правопорушення.

У місячний термін з дня звернення
громадянина один з органів,
перелічених в п.11 Положення, залежно
від того, хто з них здійснював слідчі
дії або розглядав справу, витребовує
від відповідних державних і
громадських організацій всі
необхідні документи, що мають
значення для визначення розміру
завданої шкоди, і виносить
передбачену частиною 1 ст.12 Закону
постанову (ухвалу).

В прийнятій постанові (ухвалі)
вказаного органу, зокрема,
зазначається: - найменування органу
(службової особи), що виніс таку
постанову (ухвалу), і дата її винесення;
- дата засудження громадянина,
притягнення до кримінальної
відповідальності, застосування як
запобіжного заходу взяття під варту,
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; - дата і підстави
винесення виправдувального вироку,
скасування запобіжного заходу у
вигляді взяття під варту, закриття
кримінальної справи (за відсутністю
події злочину, за відсутністю в діянні
складу злочину або за недоведеністю
участі громадянина у скоєнні злочину)
або закриття справи про
адміністративне правопорушення; -
зміст вимог громадянина (стягнення
заробітку, виплачених штрафів, судових
витрат, сум за надання юридичної
допомоги тощо); - докладний
розрахунок втраченого громадянином
заробітку (доходу) з посиланням на
документи, на підставі яких
проведено розрахунок (розмір
середньомісячного заробітку, період,
протягом якого громадянин був
відсторонений від попередньої
посади, перебував під вартою як
запобіжного заходу, відбував покарання
або адміністративне стягнення; сума
податків, що підлягає утриманню за цей
період часу, підсумкова сума, що
підлягає виплаті в рахунок втраченого
заробітку); - розмір штрафів, судових
витрат та інших сум, що виплачені
(стягнуті за виконавчим листом) у
зв'язку з незаконними діями;- розмір
сум, що виплачені (стягнуті за
виконавчим листом) на користь установи
(адвоката), яка надала юридичну
допомогу; - загальна сума, що
підлягає виплаті громадянинові в
рахунок відшкодування завданої шкоди,
і порядок її виплати; - порядок і
термін оскарження і опротестування
постанови (ухвали).

Згідно з частиною 2 ст.12 Закону у
разі незгоди з винесеною постановою
(ухвалою) про відшкодування шкоди
громадянин відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства може оскаржити
постанову до суду, а ухвалу суду - до
суду вищої інстанції в апеляційному
порядку. Оскарження до суду не
позбавляє громадянина права
звернутись із скаргою до
відповідного прокурора.

Як пояснив суду апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3
він звертався у 2004 році до органу
досудового слідства із заявою про
визначення розміру матеріальної шкоди,
проте колегія суддів не бере зазначене
звернення до уваги, оскільки рішення
про закриття кримінального
провадження, було скасовано і слідство
провадилось до 19.07.2011 року.

Крім того із матеріалів цивільної
справи Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу №2-585/06, оглянутої у суді
апеляційної інстанції вбачається, що
рішенням цього суду від 19 грудня 2006
року у задоволенні позову ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди завданої незаконним
засудженням було відмовлено з підстав
того, що на час розгляду справи не
закінчено провадження по кримінальній
справі.

Таким чином, після закриття
провадження у кримінальній справі на
підставі ст. 6 п.2 і ст. 213 КПК України у 2011
році та враховуючи роз'яснення порядку
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду ОСОБА_2 не звертався
у порядку визначеному п.11 Положення, до
органів досудового слідства СВ
Нікопольського РВ УМВС України в
Дніпропетровської області.

Відповіді Головного управління МВС
України в Дніпропетровській області,
на які посилається ОСОБА_2, як на доказ
свого звернення , за захистом свого
порушеного права в установленому
Законом порядку, колегія суддів
відхиляє, оскільки Законом та
Положенням передбачено, що відповіддю
на звернення громадянина є винесення
відповідним органом постанови (ухвали),
яка може бути оскаржена в
установленому законом порядку, такої
постанови матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції, у порушення існуючого
порядку, передчасно задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на
його користь за рахунок державного
бюджету матеріальної шкоди в розмірі
75 859,00грн., та відмовив в задоволенні
решти позовних вимог.

Проте колегія суддів, дійшла висновку,
що у ОСОБА_2 є можливість захистити своє
право у вказаному вище порядку,
звернувшись з заявою про відшкодування
втраченого заробітку, витрат на
правову допомогу, відшкодування
вартості втраченого автомобілю до
органу слідства Нікопольського РВ УМВС
України в Дніпропетровської області.,
який і має визначити розмір
матеріальної шкоди, про що винести
постанову з даного питання.

Термін встановлений для пред'явлення
відповідних вимог на підставі п.п.11,14
Положення, може бути поновлено тією
установою або організацією, на якій
лежить обов'язок по розгляду цих
вимог(п. 25 Положення).

Скасовуючи рішення про часткове
задоволення заявленого ОСОБА_2 позову
та відмовляючи в його задоволенні з
підстав передчасного вирішення судом
першої інстанції питання про
відшкодування матеріальної шкоди,
колегія суддів зважує на те, що рішення
суду апеляційної інстанції не порушує
гарантоване ст..55 Конституції України,
право позивача на оскарження в суді
рішень, дій чи бездіяльності органів
державної влади, місцевого
самоврядування, посадових осіб в
порядку , установленому Законом, не
перешкоджає зверненню в установленому
законом порядку за вирішенням питання
щодо захисту своїх прав.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає за необхідне рішення
суду в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної шкоди завданої
незаконним засудженням, на підставі
п.п. 1,3 ч. 1 ст.309 ЦПК України - скасувати,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_2 в задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309,
ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційні скарги Державної
казначейської Служби України, до якої
приєдналось Головне Управління МВС
України в Дніпропетровській області та
Прокуратури Дніпропетровської області
- задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 18 лютого 2014 року
скасувати та увалити нове рішення про
відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 до
Державної казначейської Служби
України та Головного Управління МВС
України в Дніпропетровській області,
про відшкодування матеріальної шкоди,
завданої незаконним засудженням.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: