АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7366/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 14 квітня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Київської міської
ради, треті особи: ОСОБА_4, Комунальне
підприємство «Липкижитлосервіс»,
Комунальне комерційне унітарне
підприємство «Фінансова компанія
«Житло-інвест», ОСОБА_5, ОСОБА_6 - про
визнання права власності,

встановила:

В квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до Київської міської
ради, в якому просила визнати за нею
право власності за набувальною
давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 14 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
через свого представника - ОСОБА_3
звернулась з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
у повному обсязі, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказувала, що вона добросовісно
заволоділа чужим майном, оскільки за
весь період її проживання в квартирі
проживала в ній відкрито, без таємниць,
постійно та безперервно. Власник
квартири ніколи не з'являвся, не
заявляв про свої права на квартиру та
не пред'являв жодних вимог щодо
виселення її та її родини.

ОСОБА_2 продовжує проживати зі своєю
родиною в даній квартирі і за весь час
проживання у квартирі постійно сплачує
всі необхідні комунальні та інші
платежі. Крім того, у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
відомості на квартиру АДРЕСА_1
відсутні.

Зазначала, що відмовляючи в
задоволенні позову, суд посилається на
ст. 58 ЖК України, п. 10 ст. 15 ЖК України, а
також на те, що набуття у власність
житлового приміщення державного чи
комунального фонду відбувається у
порядку, передбаченому Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду».

Однак вказані норми матеріального
права жодним чином не стосуються
позовних вимог і реальних обставин
справи. ОСОБА_2 вимоги щодо
приватизації квартири в порядку,
передбаченому чинним законодавством,
не піднімались взагалі.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 28.12.2011 року було встановлено,
що з 1997 року через відсутність
службових квартир керівництвом ЖЕО- 301
в квартиру АДРЕСА_1 була поселена
двірник ОСОБА_2 із сім'єю, які
проживають в квартирі по цей час,
сплачують квартирну плату та
комунальні платежі. Отже, судом
встановлено, що ОСОБА_2 добросовісно, з
дозволу керівництва ЖЕО-301, у 1997 року
заволоділа квартирою, та їй не було
відомо про неправомірне володіння
чужим майном.

В судове засідання апелянт та її
представники не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Клопотання апелянта,
подане нею до канцелярії суду у день
судового засідання 10.07.2014 року, про
відкладення розгляду справи визнано
колегією суддів необґрунтованим, а
зазначені у ньому причини неявки в
судове засідання - неповажними, жодних
доказів поважності причин неявки до
клопотання не додано та про них у
клопотанні не зазначено.

Посилання апелянта на те, що вона
розірвала співпрацю зі своїми
представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_7, -
неможливо визнати обґрунтованою
причиною її неявки, оскільки даних про
відкликання довіреності не надано, тим
більше, що у попередньому клопотанні
від 19.06.2014 року про відкладення
судового засідання 19.06.2014 року апелянт
стверджувала, що її належними
представниками за довіреністю є ОСОБА_3
та ОСОБА_7, а третій представник ОСОБА_8
не може представляти її інтереси за
станом здоров'я.

За змістом ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка
в суд апеляційної інстанції сторін або
інших осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в
судовому засіданні вважала доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просила залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Представники відповідача та решти
третіх осіб в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що з 23 жовтня 1996
року вона працювала двірником в ЖЕК №
301 ДКП Печерського району м. Києва. 07
березня 1997 року разом зі своєю родиною
була поселена в квартиру АДРЕСА_1 за
згодою начальника ЖЕК № 301 ДКП
Печерського району м. Києва, в якій за
власні кошти зробила ремонт,
оплачувала комунальні платежі, а тому
вона добросовісно заволоділа чужим
майном. Оскільки добросовісно,
відкрито, безперервно володіла
квартирою протягом 16 років, просить
визнати за нею право власності на
квартиру за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки відповідним органом
не приймалось рішення щодо надання
позивачу ордера на вселення у квартиру
АДРЕСА_1, позивач проживає в спірній
квартирі без належних правових
підстав, позивачу відомо, що вона
неправомірно володіє чужим майном, а
тому її не можна вважати такою, що
добросовісно заволоділа чужим майном.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Норми матеріального права - ст. 328, 335, 344
ЦК України відповідно до спірних
правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними доводам, що викладені нею
на обґрунтування позовної заяви, вони
були предметом розгляду суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що згідно з довідкою форми
№ 3 комунального комерційного
унітарного підприємства «Унітарна
компанія «Житло-інвест» від № 61 від
17.02.2005 року квартира АДРЕСА_1 є
державною та значиться як вільна
житлова площа.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається у письмовій формі і на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Як встановлено судом першої інстанції
і підтверджується матеріалами справи,
ордер на вказану квартиру позивачу не
видавався.

З матеріалів справи, а також змісту
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23.03.2011 року та ухвали
Апеляційного суду м. Києва від 28.12.2011
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ГУЖЗ КМДА,
Київського міського БТІ про виселення
та реєстрацію права власності та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_9, ГУЖЗ КМДА, Київської
міської державної адміністрації про
скасування наказу та зобов'язання
надати жиле приміщення, вбачається, що
судами встановлено той факт, що ОСОБА_2
поселилася до спірної квартири у 1997
році за згодою начальника ЖЕО-301 у
зв'язку з роботою ОСОБА_2 двірником.

У спірній квартирі позивач ОСОБА_2 не
зареєстрована, а, як вбачається з
довідки форми № 3, виданої ЖЕК-304 23.10.2013
року, ОСОБА_2 та члени її сім'ї
зареєстровані і проживають в
однокімнатній квартирі АДРЕСА_5, яка
була приватизована ними ( а.с. 222, т.1).

Відповідно до розпорядження
Печерської районної у м. Києві
державної адміністрації № 379 від 20.03.2003
року «Про капітальний ремонт жилого
будинку АДРЕСА_1» замовником
капітального ремонту призначено КП
«Житлоінвестбуд -УКБ» ГУЖЗ.
Фінансування капітального ремонту
будинку - здійснити за рахунок коштів,
залучених Головним управлінням
житлового забезпечення від реалізації
квартир, що звільнились у будинку ( а.с.
59, т.2).

08.12.2005 року між ОСОБА_4 та ККУП
«Унітарна компанія «Житло-інвест» було
укладено договір доручення № 27-1727,
відповідно до якого ОСОБА_4 доручив
підприємству від його імені та за його
рахунок профінансувати спорудження
об'єкта інвестування - квартири
АДРЕСА_1, а після завершення
будівництва та введення будинку в
експлуатацію надати ОСОБА_4 документи,
необхідні для оформлення об'єкта
інвестування у власність.

Вартість об'єкта інвестування
становить 391 285 грн., які ОСОБА_4 сплатив
підприємству згідно з платіжним
дорученням від 09.12.2005 року ( а.с. 122, т.1).

На виконання постанови Святошинського
районного суду м. Києва від 25.05.2007 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до
Головного управління житлового
забезпечення КМДА про визнання
протиправним та скасування рішення,
зобов'язання вчинити певні дії -
Головне управління житлового
забезпечення КМДА видало ОСОБА_4
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Однак за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
ОСОБА_5 зазначена постанова була
скасована ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03.12.2010 року, а провадження у справі
закрито, оскільки справа не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Вищевказаним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 23.03.2011 року,
залишенимо без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 28.12.2011
року, ОСОБА_4 було відмовлено у
виселенні сім'ї ОСОБА_5 зі спірної
квартири, та задоволено зустрічний
позов ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
скасування наказу ГУЖЗ від 19.01.2006 року в
частині оформлення та видачі ОСОБА_4
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1

Підставою для скасування наказу ГУЖЗ у
вказаній частині стало те, що він
виданий з порушенням Положення про
порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна.

Цим же рішенням позовні вимоги ОСОБА_6
про зобов'язання КМДА забезпечити їх
житловим приміщенням - визнані
безпідставними та в задоволенні цих
вимог - відмовлено.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 18.11.2013 року були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_4 до Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київради та визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1.
Однак рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 25.02.2014 року вказане рішення
суду першої інстанції було скасоване
та ухвалено нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_4 - відмовлено. ( а.с. 101- 102, т.
2)

Апеляційний суд зазначив, що у
матеріалах справи відсутні докази
відмови ГУЖЗ КМДА, яке перейменоване у
Департамент будівництва та житлового
забезпечення КМДА, в оформленні права
власності ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого
майна, при цьому з 01.01.2013 року вирішення
питань оформлення та видачі свідоцтв
про право власності на об'єкти
нерухомого майна до компетенції
Департаменту не відносяться.

Отже, з матеріалів справи вбачається,
що питання щодо наявності чи
відсутності у ОСОБА_4 прав на спірну
квартиру на даний період часу
залишається не вирішеним, проте
зазначена обставина не є підставою для
скасування даного рішення та
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
оскільки жодних правових підстав для
набуття позивачкою права власності на
спірну квартиру за набувальною
давністю - немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_2 добросовісно, з дозволу
керівництва ЖЕО-301 у 1997 році заволоділа
квартирою, та що їй не було відомо про
неправомірне володіння чужим майном -
не ґрунтуються на нормах матеріального
права, а посилання на добросовісність
володіння та необізнаність з тим, що
вона володіє чужим майном -
спростовуються матеріалами справи.

В п. 9 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ роз'яснив, що при
вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності.

Отже, добросовісне володіння означає,
що особа не знала і не повинна була
знати, що володіє річчю незаконно.
Позивач як володілець майна повинен
бути впевнений у тому, що на це майно не
претендують інші особи і він отримав це
майно за таких обставин і з таких
підстав, які є достатніми для отримання
права власності на нього (роз'яснення
Верховного Суду України в «Аналізі
деяких питань застосування судами
законодавства про право власності при
розгляді цивільних справ» за 2013 рік).

Між тим, зі значної кількості судових
рішень, що наявні у матеріалах справи,
вбачається, що ОСОБА_2 достеменно знала
про незаконність свого володіння
квартирою, оскільки позивач поселилась
до спірної квартири за обставин, які не
лише не давали підстав для отримання
права власності, але й права на
користування квартирою, оскільки
ордеру на спірну квартиру вона не
отримувала, що підтверджується
повідомленням Печерської районної в м.
Києві державної адміністрації від
30.08.2013 року ( а.с. 183, т.1)

Так із судових рішень Печерського
районного суду м. Києва від 12.11.2003 року
та від 25.05.2004 року вбачається, що в
провадженні Печерського районного
суду м. Києва знаходилась справа за
позовом Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Печерського району м. Києва до ОСОБА_2,
ОСОБА_5 про виселення без надання
іншого жилого приміщення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до
Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
права на користування житловим
приміщенням і зобов'язання укласти
договір найму житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
виселення, КП «Управління житлового
господарства» Печерського району м.
Києва вказувало, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5
без ордеру вселились у квартиру
АДРЕСА_1 і добровільно відмовляються її
звільнити.

Ухвалою суду від 25.05.2004 року вказана
позовна заява була залишена без
розгляду.

Також судом першої інстанції
встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання за нею права користування
спірною квартирою -залишені без
задоволення.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 27.04.2009 року позовні вимоги
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Печерської
районної у м. Києва державної
адміністрації про зобов'язання надати
житлове приміщення - були задоволені.
Проте зазначене рішення було
скасоване рішенням Апеляційного суду
м. Києва від 08.07.2009 року.

Посилання апелянта на те, що вона була
поселена у вказану квартиру за
відсутності інших службових квартир,
вважаючи, що їй було надано службове
житло, - також є безпідставними,
оскільки матеріали справи не містять
жодних доказів про належність спірної
квартири до службового житла, як і
доказів перебування позивача на обліку
у Печерській районній в м. Києві
державній адміністрації.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що позивач з 28.08.1997 року
перебуває на обліку для поліпшення
житлових умов разом з сім'єю в
Деснянській районній в м. Києві
державній адміністрації ( а.с. 130, т.1).

Доводи апеляційної скарги про
незаконність висновків суду першої
інстанції щодо посилання на Закон
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» - колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки за
змістом статті 345 ЦК України, набуття
права власності фізичною особою на
майно, що є у державній чи комунальній
власності, можливе лише у разі
приватизації цього майна у порядку,
встановленому законом.

Таким чином, суд першої інстанції з
достатньою повнотою з'ясував обставини
справи, всі висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності та
необгрунтованості заявленого позову
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального права не можуть
бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи, надано
вірну оцінку зібраним доказам,
відповідно до спірних правовідносин
правильно застосовано норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 14 квітня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: