Єдиний унікальний номер 2-6681/10
Номер провадження 22-ц/775/4608/2014
Головуючий у 1 інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року

м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Агєєва О.В., суддів
Шевченко В.Ю., Кіянової С.В.

при секретарі Козак І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 28 грудня
2010 року по справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Ленінської районної у м.
Донецьку ради про визнання права
власності, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2010 року позивачі звернулись до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначили, що ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу від 29.05.2007р.
належав жилий будинок літ. А-1 з
господарськими прибудовами, загальною
площею 40,7 кв.м., в т.ч. житловою площею 25,0
кв.м, розташований на земельній ділянці
за адресою: АДРЕСА_1, ? частину якого він
подарував своїй дружині ОСОБА_3 згідно
договору дарування від 06.04.2009 р. В 2010р.
даний жилий будинок було знесено та
побудовано новий двохповерховий жилий
будинок з цокольним поверхом та
мансардою літ. М-3 загальною площею 511,6
кв.м., в т.ч. житловою площею 223,5 кв.м.,
несущі та огороджуючи конструктивні
елементи якого, мають задовільний
технічний стан, будівництво виконано
без порушень державних стандартних
норм та правил. Проте виконавчий
комітет відмовляється в оформленні
документів про прийняття жилого
будинку з господарськими прибудовами в
експлуатацію.

Просили визнати за ними право
власності на жилий будинок літ. М-3
загальною площею 511,6 кв.м., житловою
площею 223,5 кв.м., в т.ч. по цокольному
поверху загальною площею 141,8 кв.м., по
1-му поверху загальною площею 143,9 кв.м.,
житловою площею 78,2 кв.м., по 2-му поверху
загальною площею 141,6 кв.м., в т.ч.
житловою площею 75,1 кв.м., по мансарді
загальною площею 84,3 кв.м., в т.ч.
житловою площею 70,2 кв.м., ганок м,
огородження № 13, тротуар 1, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в
рівних частинах за кожним.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3,
ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_3 право власності на
домоволодіння, яке складається з
житлового будинку літ. М-3 загальною
площею 511,6 кв.м., житловою площею 223,5
кв.м, в т.ч. по цокольному поверху
загальною площею 141,8 кв.м., по 1-му
поверху загальною площею 143,9 кв.м.,
житловою площею 78,2 кв.м., по 2-му поверху
загальною площею 141,6 кв.м., в т.ч.
житловою площею 75,1 кв.м., по мансарді
загальною площею 84,3 кв.м., в т.ч.
житловою площею 70,2 кв.м., ганок м,
огородження № 13, тротуар 1, що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 по ?
частини за кожним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду через неповне
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального права та ухвалити нове
про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги помилково послався на
ст.ст.316,319,331 ЦК України, оскільки
спірний будинок будувався без
будь-якого дозволу та належно
затвердженого проекту на земельній
ділянці, яка в користування в
установленому законом порядку
позивачам не надавалась та у їх
власності не перебувала, тому даний
будинок є самочинним будівництвом, на
яке позивачі, відповідно до ст.376 ЦК
України право власності набути не
можуть; судом не враховано, що умови
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об`єктів визначені
постановою КМУ № 1243 від 22.09.2004р. «Про
Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об`єктів», не
встановив, чи відповідає спірне
домоволодіння технічним,
протипожежним та іншим вимогам, чи не
порушені права інших власників,
землеволодільців, чи закінчено
будівництво спірного будинку і чи
придатне воно до експлуатації.

Представник апелянта в судовому
засіданні апеляційного суду
підтримала доводи скарги, просила її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_3, відповідач в судове
засідання апеляційного суду не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлялись належним чином.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в
судовому засіданні апеляційного суду,
яке відбулося 25.06.2014р. заперечував
проти доводів скарги. В судове
засідання апеляційного суду 23.07.2014р.
позивач ОСОБА_3 та її представник не
з`явились, від представника позивача до
суду надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи у зв`язку з
його перебуванням у м. Харкові та
ОСОБА_3 в АР Крим, що пов`язано з
небезпечною ситуацією в м. Донецьку.

Відповідно до ч.1 ст.304 ЦПК України,
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

Згідно ч.ч.1,2 ст.305 ЦПК України,
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Апеляційний суд, з урахуванням
належного повідомлення позивача
ОСОБА_3 та її представника, а також
інших сторін про час та місце розгляду
справи, відповідно до вимог ч.1 ст.304, ч.2
ст.305 ЦПК України, вважає можливим
розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та
інші особи, які беруть участь у справі,
а також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов`язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

З даною норми закону вбачається, що
оскарження цією особою судового
рішення може бути зумовлено не лише
покладенням на неї рішенням обов`язків,
а й втручанням в її майнові та
немайнові права або створення перешкод
у їх реалізації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
України в абз.6 п.14 постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» від
24.10.2008р. № 12, особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право подати
до суду апеляційної інстанції всі
наявні в них докази на підтвердження
порушення їх прав.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_1, який не брав участі у
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_3
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.

Обґрунтовуючи правомірність звернення
до суду апеляційної інстанції зі
скаргою, апелянт посилається на те, що
оскаржуване рішення суттєво порушує
його права, оскільки ще до будівництва
будинку між ним та ОСОБА_3 було
досягнуто згоди про прийняття ним
(апелянтом) участі у будівництві
(надання коштів на будівництво) та по
завершенню будівництва визнання права
власності на частку у ньому, що
підтверджується розпискою від 15.01.2010р.
(а.с. 72).

24.06.2014р. до суду апеляційної інстанції
представником ОСОБА_3 -ОСОБА_4 надано
заперечення на апеляційну скаргу, яке
підтримано ним під час розгляду справи,
в якому він зазначає про те, що ОСОБА_1
не має право відповідно до ст.292 ЦПК
України оскаржувати рішення суду,
оскільки з наданої апелянтом розписки
не вбачається за якою адресою повинно
бути здійснено будівництво жилого
будинку, а також те, що він буде
приймати участь у будівництві АДРЕСА_1
та за ним буде визнана право власності
на частину даного жилого приміщення.

Також представник позивачки
посилається на те, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить
багатопрофільний комплекс, який
розташований за адресою: АДРЕСА_2 та
можливо саме на будівництво цього
комплексу апелянтом були надані кошти
за розпискою від 15.01.2010р.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржуване судове рішення не
відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що
в 2010р. позивачами на земельній ділянці
за адресою: АДРЕСА_1 було знесено жилий
будинок літ. А-1 з господарськими
прибудовами, загальною площею 40,7 кв.м.,
в т.ч. житловою площею 25,0 кв.м., та
побудовано новий двохповерховий жилий
будинок з цокольним поверхом та
мансардою літ. М-3, загальною площею 511,6
кв.м., житловою площею 223,5 кв.м.

Знесений жилий будинок належав ОСОБА_3
на підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 29.05.2007р. за реєстровим №
8103, ? частина якого на підставі договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 06.04.2009 р. за
рестровим № 746, була подарована ним
своїй дружині ОСОБА_3 (а.с. 26,27,28, 29).

З технічного паспорту КП БТІ м.
Донецька від 27.10.2010р. вбачається, що
жилий будинок літ. М-3, розташований на
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 є
самовільно побудованим (а.с. 18-25). Несущі
та огороджуючи конструктивні елементи
даного об`єкту нерухомості, мають
задовільний технічний стан,
будівництво виконано без порушень
державних стандартних норм та правил,
що вбачається з висновку ВАТ
«Донбасартпроект» (а.с. 32-58).

Виконавчий комітет Ленінської
районної у м. Донецьку ради листом від
08.11.2010р. № 01/15-2486 (а.с. 17), повідомив
позивачів про неможливість розгляду
документів по прийняттю в експлуатацію
спірного жилого будинку через
відсутність повноважень.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції керувався
ст.ст.316,319,331,375, ч.5 ст. 376 ЦК України та
виходив з того, що позивачі є
власниками земельної ділянки, на якій
ними самочинно збудовано новий жилий
будинок, будівництво спірного будинку
проведено без порушень державних
стандартних норм та правил, та не
порушує права інших осіб.

Колегія суддів не погоджується з даним
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦПК України передбачено
право кожної особи на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання, а також на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3,
на підставі рішення Господарського
суду Донецької області від 15.06.2009 року
по справі № 20/129пн за позовом СПД ОСОБА_3
до СПД ОСОБА_7 (яке прийнято до дати
складання розписки) є власником
багатопрофільного комплексу, який
розташований за адресою: АДРЕСА_2. Даним
рішенням встановлено, що ОСОБА_3
вищевказане нерухоме майно збудовано
за власні кошти (а.с. 135-137).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішенням Ленінського
районного суду м. Донецька від 28.12.2010р.
створено перешкоди у можливості
реалізації ОСОБА_1 своїх прав щодо
спірного нерухомого майна, а тому у
нього є наявним право на оскарження
даного рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Тобто, критеріями самочинного
будівництва є: будівництво на
земельній ділянці, яка не відведена для
цієї мети, будівництво, здійснене без
дозволу або проекту, будівництво,
здійснене з порушенням норм і правил.

Відповідно до п.1 Положення про
Державну архітектурно-будівельну
інспекцію, затвердженого постановою
Кабінету міністрів України від 25.03.1993р.
№ 225 із змінами (чинного на час
виникнення спірних правовідносин),
державний архітектурно-будівельний
контроль і нагляд з питань будівництва,
містобудування та архітектури
здійснює Державна
архітектурно-будівельна інспекція
(Держархбудінспекція) та її
територіальні органи.

Згідно з п.3 вказаного положення
основними завданнями Державної
архітектурно-будівельної інспекції є
участь у формуванні та реалізації
державної політики у сфері архітектури
та будівництва; виконання дозвільних,
реєстраційних функцій та здійснення
контролю і нагляду у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Відповідно до ч.1,2,3 ст.30-1 Закону України
від 20.04.2000р. «Про основи планування і
забудову територій», та п.п.2,3 Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об`єктів 08.10.2008р. № 923, які
діяли на час завершення будівництва
спірного жилого приміщення, прийняття
в експлуатацію закінчених
будівництвом об`єктів здійснюється на
підставі сертифіката відповідності,
який видається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю… .

Для одержання сертифіката
відповідності замовник або
уповноважена ним особа подає до
інспекції архітектурно-будівельного
контролю, яка надала дозвіл на
виконання будівельних робіт, письмову
заяву, до якої додаються документи,
визначені в ч.2 ст.30-1 Закону України від
20.04.2000р. «Про основи планування і
забудову територій». Розгляд заяви,
прийняття рішення про видачу
сертифіката відповідності або відмову
в його видачі, реєстрація виданих
сертифікатів відповідності та відмов у
їх видачі здійснюються інспекціями
державного архітектурно-будівельного
контролю протягом десяти днів з дня
реєстрації заяви.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.9 постанови «Про
практику застосування судами ст.376 ЦК
України» від 30.03.2012р. № 6 роз'яснив, що
якщо позивач не звертався до
компетентного державного органу із
заявою про прийняття об'єкта до
експлуатації, суд вирішує спір по суті
з урахуванням наведених обставин та
вимог закону. За загальним правилом
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(частина перша статті 15 ЦК, частина
перша статті 3 ЦПК України). У зв'язку із
цим звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу
(інспекції державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації ), рішення якого
чи його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.
Якщо позивач не звертався до
компетентного державного органу із
заявою про прийняття об'єкта до
експлуатації, суд вирішує спір по суті
з урахуванням наведених обставин та
вимог закону.

Зі справи вбачається, що в справі
відсутні дані про те, що спірний об`єкт
нерухомості побудований згідно
проекту та мається дозвіл на виконання
будівельних робіт. З питань щодо
прийняття до експлуатації цих робіт до
компетентного державного органу,
позивачі не звертались.

З урахуванням встановлених обставин
справи, вимог закону та приймаючи до
уваги, що питання оформлення права
власності на самочинне будівництво не
було предметом розгляду компетентного
державного органу, та позивачами не
наведено обставин щодо порушення їх
прав, свобод чи інтересів з питань, що
стосуються предмету спору, невизнання
чи оспорювання їх відповідачем,
колегія суддів вважає що підстав
вважати про наявність спору про право
не має, тому у задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_3 слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не
підлягають, підстави для розподілу
судових витрат між сторонами
відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
відсутні.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції не можна визнати законним й
обґрунтованим, тому відповідно до
п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313-316 ЦПК України,
апеляційний суд -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 28 грудня 2010 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Ленінської районної у м. Донецьку ради
про визнання права власності
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Судді: