Справа № 758/6602/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Зарицької Ю. Л. ,

при секретарях - Сотніковій І. О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«Хрещатик» про визнання договору
недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
зазначеним вище позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що між нею та ПАТ «КБ
«Хрещатик», що є правонаступником ВАТ
КБ «Хрещатик», 05.09.07 р. було укладено
кредитний договір № 37/07-840/94, відповідно
до умов якого відповідач надав
позивачці кредит в сумі 150000 дол. США
строком на 20 років, терміном повернення
03.09.27 р., зі сплатою за користування
кредитом 13%. Так, позивачка зазначила
про те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України забороняється.
Також позивачка зазначила про те, що
відповідачем не дотримано основних
принципів кредитування, оскільки при
укладені кредитного договору не було
перевірено кредитоспроможність
позивачки. Крім того, позивачка
зазначила, що положення кредитного
договору не відповідають чинному
законодавству України, оскільки,
відповідно до норм чинного
законодавства України, єдиним
платіжним засобом на території України
є гривня. Також позивачка вказала на те,
що в договорі не встановлено строк,
після якого кредитний договір
припиняється. Крім того, позивачка
вказала на те, що в порушення норм
чинного законодавства в договорі не
вказано мети кредиту, а також в
договорі відсутнє спів мірне
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором. Тому позивачка
звернулась до суду та просила визнати
кредитний договір № 37/07-840/94 від 05.09.07 р.,
укладений між ВАТ КБ «Хрещатик» та
ОСОБА_1

В судовому засіданні представник
позивачки позов підтримав з зазначених
вище підстав, представник відповідача
проти задоволення позову заперечував
та просив в його задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази по справі,
суд приходить до висновку, що позов
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

05.09.07 р. між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_1
було укладено кредитний договір №
37/07-840/94, відповідно до умов якого банк
надав позичальнику кредит на споживчі
потреби в сумі 150000 дол. США строком на 20
років, терміном повернення 03.09.27 р. зі
сплатою за користування кредитом 13%
річних (а.с.а.с. 5-9).

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору,
кредит надається позичальнику на
споживчі потреби.

Відповідно до п. 1.3 договору,
позичальник зобов'язується
використати кредит на цілі,
передбачені цим договором, сплатити
банку відсотки за користування
кредитом і комісії у розмірі та
порядку, передбачених цим договором, та
повернути банку суму кредиту в порядку
і строки, передбачені цим договором.

Крім того, п. 1.5 договору встановлено, що
загальна орієнтовна вартість кредиту
складає 356616 дол. США, в тому числі: сума
кредиту 150000 дол. США, сума відсотків 206466
дол. США, сума комісій 150 дол. США, що за
курсом НБУ складає 757,50 грн.

Відповідно до п. 2.1.1 договору, видача
кредиту здійснюється банком до 14.09.07 р.
при виконанні позичальником наступних
умов: надання банку копії свого
паспорта, копії довідки про присвоєння
ідентифікаційного номера, довідки про
доходи (свої та працездатних членів
сім'ї), а також на вимогу банку копій
інших документів, що можуть свідчити
про репутацію позичальника та
підтверджувати про його спроможність
своєчасно погасити кредит та сплатити
відсотки за користування кредитом.

Відповідно до п. 3.1 договору, виконання
зобов'язань позичальника за цим
договором забезпечується:

- іпотекою двокімнатної квартири
загальною площею 47,00 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
заставною вартістю 131 600 дол. США, що
буде у власності ОСОБА_2;

- порукою ОСОБА_3.

Відповідно до п. 5.3.1 договору,
позичальник зобов'язується
використовувати кредит на цілі,
зазначені в п. 1.2 цього договору та
повернути його банку в строки і в
порядку, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 9.1 договору, цей
договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
повного виконання ними прийнятих на
себе зобов'язань.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний
перелік підстав, з яких правочин може
бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчиняться у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Так, позивачка, як на одну з підстав
визнання вказаного кредитного
договору недійсним, посилалась на те,
що відповідач не мав права надавати
кредит в іноземній валюті, оскільки це
суперечить вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів», а також у
зв'язку з тим, що єдиним платіжним
засобом на території України є гривня.

Ч. 3 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», на яку посилалась
позивачка та її представник, та якою
передбачено те, що надання (отримання)
споживчих кредитів в іноземній валюті
на території України забороняється,
діє з 16.10.2011 року, тобто на момент
укладення вказаного договору заборони
надання споживчого кредиту не було.

Крім того, ст. 99 Конституції України, на
яку посилалась позивачка та її
представник, лише закріплює правовий
статус гривні як грошової одиниці
України, а питання щодо використання в
Україні іноземної валюти вона не
регулює, не визначає сферу її обігу і не
встановлює будь-які обмеження щодо
можливості її використання.

Ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про банки і банківську
діяльність» на момент укладення
договору не містив приписів, які б
забороняли банкам надавати кредити в
іноземній валюті або регламентували
умови кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом. Тобто,
відповідно до законодавства гривня має
статус універсального платіжного
засобу, який без обмежень приймається
на всій території України, однак у той
же час обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Згідно з п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» індивідуальної
ліцензії потребують операції, в тому
числі щодо надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо термін і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі.

Таким чином, чинним законодавством
України, не встановлено жодного
обмеження щодо валюти кредиту і
відповідно відсутнє посилання на те, що
грошові кошти (кредит) надаються тільки
у грошовій одиниці України - гривні.
Крім того, позивачкою не доведено, що
кредит видавався з перевищенням
встановлених законодавством меж, які
на даний час Кабінетом Міністрів
України не визначені.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України
сторони є вільні в укладенні договору
та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Таким чином, чинне законодавство
України вказує на те, що умови надання
грошових коштів встановлюються
договором і відповідно позичальник
зобов'язаний повернути кредит (грошові
кошти в яких видано кредит) та сплатити
проценти за їх користування.

Як на підставу визнання вказаного
кредитного договору, позивачка також
посилалась на те, що відповідачем не
було перевірено кредитоспроможність
позивачки, однак, однією з умов видачі
кредиту в п. 2.1.1 кредитного договору
передбачено надання довідки про доходи
(своєї та працездатних членів сім'ї).
Крім того, не є підставою для визнання
кредитного договору недійсним в
цілому, оскільки стосуються
процедурного питання оформлення,
укладання правочину.

Також представник позивачки посилався
на те, що відсутні всі істотні умови
договору, зокрема: відсутній строк дії
кредитного договору, відсутня мета
кредитного договору, відсутнє
співмірне забезпечення кредитного
договору, та посилався на положення
Господарського кодексу України,
мотивуючи тим, що банк є суб'єктом
господарювання, а тому в часті
регулювання особливостей майнових
відносин укладення кредитного
договору підпадає під перегулювання
Господарського кодексу України. Однак,
відносини, що виникли між сторонами на
підставі укладеного кредитного
договору є цивільно-правовими
відносинами та правове регулювання
Господарським кодексом України на
правовідносини між сторонами не
поширюються.

Таким чином, при підписанні кредитного
договору, всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договорів були дотримані, а тому не
вбачається підстав стверджувати про
невідповідність їх умов вимогам
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З урахуванням зазначеного та вимог
ст.215 ЦК України відсутні підстави для
визнання кредитного договору, оскільки
договір укладений відповідно до норм
чинного законодавства, позивачка
добровільно погодилась на його
укладення, підписавши кредитний
договір, що свідчить про те, що сторони
прийшли згоди стосовно всіх його умов.

На підставі ст.ст. 60, 192, 203, 215, 626, 627, 638, 1054
ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209,
212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Хрещатик» про
визнання договору недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Ю. Л. Зарицька