АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3893/14
інст.-Задорожний М.І.
Справа № 2-1030/11
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 02 квітня 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний
нотаріус Харківського районного
нотаріального кругу ОСОБА_6 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

22 червня 2010 року Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про звернення стягнення за іпотечним
договором №839/4/27/38/7-588 від 10 серпня 2007
року на предмет іпотеки -двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу,
посвідченого 14 травня 2010 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий № 384, у спосіб надання ПАТ
«Укрсоцбанк» права на продаж предмету
іпотеки будь-якій особі покупцеві та
надання ПАТ «Укрсоцбанк» права вчиняти
усі дії та отримувати усі документи для
здійснення продажу квартири, виселення
з квартири АДРЕСА_1 усіх мешканців.

В судовому засідання представник
позивача Волобуєва О.В., що діє на
підставі довіреності юридичної особи,
позовні вимоги підтримала просила їх
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та просила відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на те,
що на час переходу права власності на
квартиру від ОСОБА_9 до ОСОБА_2 спірна
квартира не була предметом іпотеки,
тому посилання представника позивача
на ст. 23 Закону України «Про іпотеку»,
при обґрунтуванні позовних вимог є
неправомірними та безпідставними. Крім
того, на момент розгляду справи договір
купівлі - продажу щодо оспорюваного
об'єкту нерухомості будь - ким не
оскаржений, а тому є дійсним.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала просила
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 02 квітня 2014 року, позовні
вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення
стягнення на предмет іпотеки
задоволені частково. На задоволення
вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором
кредиту №839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в
сумі 937965,21 гривень звернуто стягнення
на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі - продажу, посвідченого 14.05.2010
року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, р.№384. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
користь ПАТ «Укрсоцбанк» сплачені при
подачі позову судові витрати у розмірі
1820 грн. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про відмову ПАТ «Укрсоцбанк» у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд безпідставно не узяв до
уваги факт виключення запису в
Державному реєстрі іпотек та зняття
заборони на відчуження спірної
квартири, не звернув уваги на
відсутність вказаних записів в
Державному реєстрі іпотек та
неможливість відновлення запису в т.ч.
і заборону на відчуження спірної
квартири, та не надано жодної правової
оцінки щодо відсутності перешкод до
вчинення правочину, укладеного між
ОСОБА_2 та ОСОБА_9 14 травня 2010 року
беручи до уваги, що на час переходу
права власності на квартиру від ОСОБА_9
до ОСОБА_2 квартира не була предметом
іпотеки. Крім того, позивачем не
дотримано порядку щодо направлення
письмової вимоги до ОСОБА_2, що є
підставою для відмови у позові про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає
задоволенню, виходячи з наступного:

Задовольняючи частково позовні вимоги
ПАТ «Укрсоцбанк» (далі Банк) суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є
новим власником квартири, яка є
предметом договору іпотеки, який з
придбанням квартири набув статус
іпотекодавця за договором іпотеки
№839/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу
ОСОБА_7за реєстровим №1450 і несе всі
обов'язки за іпотечним договором. Щодо
вимоги позивача про встановлення
способу реалізації предмету іпотеки
шляхом надання Банку права самостійно
реалізувати предмет іпотеки від свого
імені будь-який особі покупцеві в
порядку статті 38 Закону України «Про
іпотеку» суд вважав, що ця вимога
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне:

Відповідно статті 38 Закону України
«Про іпотеку» ціна продажу предмету
іпотеки за цією процедурою
встановлюється за згодою між
іпотекодавцем і іпотекодержателем або
на підставі оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності. Позивач не надав
суду докази наявності узгодження
вартості продажу або звіту суб'єкту
оціночної вартості, тому суд вважав за
необхідне визначити спосіб реалізації
шляхом продажу предмету іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Закону України «Про виконавче
провадження».

Але з цим висновком погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права і висновок суду
не відповідає обставинам справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309
Цивільного процесуального кодексу
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право: скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Частинами 2, 3 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11, ст. 57, ч. 1
ст. 58, ч.ч. 3, 4 ст. 60, ст. 179, ч. 1, 2 ст. 212, ч. 1
ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно статті 33 Закону України
«Про іпотеку», у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпротекодержатель яким є Позивач
вправі задовольнити свої вимоги за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки може бути здійснено на
підставі рішення суду.

Відповідно статті 23 Закону України
«Про іпотеку», у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, іпотека є
дійсною для набувача відповідного
нерухомого майна, навіть у тому
випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 572, ч. 1 ст. 575, ч. 1,
2 ст. 590, ст. 1054 Цивільного кодексу
України, в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, коли зобов'язання не
буде виконано у встановлений строк
(термін), якщо інше не встановлено
договором або законом.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 10
серпня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_4 був укладений договір кредиту
№839/3/27/38/7-360 згідно якого ОСОБА_4
отримала грошові кошти у сумі 118000
доларів США зі сплатою 12.75 відсотків
річних.

В забезпечення кредитних зобов'язань
ОСОБА_4 ОСОБА_10 була передана
двокімнатна квартира АДРЕСА_1
відповідно укладеного іпотечного
договору №839/4/27/38/7-588 від 10 серпня 2007
року посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 за
реєстровим №1450.

06 квітня 2010 року Дзержинським районним
судом м. Харкова ухвалено заочне
рішення у справі №2-5498/10, яким
задоволено позов ОСОБА_5; розірваний
іпотечний договір №839/4/27/38/7-588 від 10
серпня 2007 року, внесено в Державний
реєстр іпотек відомості про виключення
запису та знято заборону відчуження з
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно листа КП «ХМБТІ» № 2337 від 28
квітня 2010 року право власності на
квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_5
до іншої особи відповідно договору
купівлі-продажу від 22 квітня 2010 року,
при відсутності обтяження майна
іпотекою.

17 квітня 2010 року ухвалою Дзержинського
районного суду м. Харкова заочне
рішення було скасоване, а ухвалою суду
від 30 червня 2010 року позов ОСОБА_5
залишено без розгляду.

22 червня 2010 року Банком подано позов
про звернення стягнення на предмет
іпотеки до Дзержинського районного
суду м. Харкова.

22 червня 2010 року Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про звернення стягнення за іпотечним
договором №839/4/27/38/7-588 від 10 серпня 2007
року на предмет іпотеки двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу,
посвідченому 14 травня 2010 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий № 384, у спосіб надання ПАТ
«Укрсоцбанк» права на продаж предмету
іпотеки будь-якій особі покупцеві та
надання ПАТ «Укрсоцбанк» права вчиняти
усі дії та отримувати усі документи для
здійснення продажу квартири, виселення
з квартири АДРЕСА_1 усіх мешканців.

Згідно з іпотечним договором №
839/4/27/38/7-588 від 10 серпня 2007 року,
укладеним між ОСОБА_5 та
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
іпотекодавцем є ОСОБА_5

Виключення запису з Державного
реєстру іпотек, щодо оспорюваного
об'єкту, відбулося саме згідно Заочного
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 06 квітня 2010 року у справі
№ 2-54910 за позовом ОСОБА_5 до
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
ОСОБА_4 про розірвання іпотечного
договору.

Згідно інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
відомості щодо іпотеки відсутні. Крім
того в матеріалах справи міститься
лист приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_11, яка посвідчувала
іпотечний договір у 2007 році, згідно
якого вбачається про неможливість
відновити запис в реєстрі іпотеки, в
тому числі і заборону на відчуження
спірної квартири.

Висновок суду про те, що ОСОБА_2 є новим
власником квартири, яка є предметом
договору іпотеки і він з придбанням
квартири, набув статус іпотекодавця за
договором іпотеки № 839/4/27/38/7-688 від 10
серпня 2007 року та несе всі обов'язки за
іпотечним договором, суперечить
наявним у справі доказам в їх
сукупності та взаємозв'язку.

Згідно іпотечного договору № 839/4/27/38/7-588
від 10 серпня 2007 року, укладеного між
ОСОБА_5 та Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» іпотекодавцем є ОСОБА_5
Тобто право власності від ОСОБА_5
перейшло не до відповідача - ОСОБА_2, а
до іншої особи - ОСОБА_9

З огляду на зазначене, право
власності на квартиру від іпотекодавця
до відповідача - ОСОБА_2 не переходило, а
відтак вищезазначені застереження,
передбачені ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» не розповсюджується на
правочин, що був укладений між
апелянтом та ОСОБА_9.

Отже, відповідач - ОСОБА_2 не
укладав та не підписував жодного
договору з позивачем, а відтак не знав
та не міг знати ні про кредитний
договір, ні про іпотечний договір, та як
наслідок не міг навіть здогадуватися
про обтяження майна ОСОБА_5 іпотекою.

Договір купівлі-продажу квартири
був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 14
травня 2010 року з дотриманням вимог
закону. Так, відсутність заборон,
арештів на відчуження цієї квартири
підтверджується наявністю договору
купівлі-продажу квартири, який є
дійсним, платним, що спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним та таким, що ні
позивачем ні іншою особою в судовому
порядку не визнавався недійсним.

Реалізуючи право власника щодо
вільного володіння, користування та
розпорядження майном, ОСОБА_9 відчужила
дане нерухоме майно ОСОБА_2, про що був
укладений відповідний договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7 Ніяких перешкод на
момент вчинення правочину не існувало,
квартира в іпотеці не перебувала, про
що свідчить в тому числі і вказаний
договір купівлі-продажу.

Таким чином, на час переходу права
власності на квартиру від ОСОБА_9 до
ОСОБА_2 квартира не була предметом
іпотеки, пому посилання суду на ст. 23
Закону України «Про іпотеку» при
обґрунтуванні підстав для задоволення
позовних вимог, є неправомірним та
безпідставним. Крім того, на час
розгляду справи договір
купівлі-продажу щодо оспорюваного
об'єкту нерухомості будь-ким не
оскаржений, а тому є дійсним.

Враховуючи викладені обставини,
відповідач ОСОБА_2 є добросовісним
набувачем квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1. Оскільки відповідно
до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України
добросовісність набувача
презюмується.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 35
Закону України «Про іпотеку», у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення у не менш
ніж тридцяти денний строк. У цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону
України «Про іпотеку», щодо не
направлення іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
кредитного зобов'язання у строк,
визначений законом або договором, у
якому мають бути зазначені передбачені
законом відомості про зміст порушення
зобов'язань, є підставою для відмови у
позові про звернення стягнення на
предмет іпотеки. Але, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
позивачем недотриманий вказаний
порядок, передбачений ст.ст. 33, 35 Закону
України «Про іпотеку».

В порушення ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
вийшов за межі заявлених ПАТ
«Укрсоцбанк» позовних вимог.

Так згідно позовної заяви 22 червня 2010
року Публічне акціонерне товариство
«Укрсоцбанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
звернення стягнення за іпотечним
договором №839/4/27/38/7-588 від 10 серпня 2007
року на предмет іпотеки двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі - продажу,
посвідченого 14 травня 2010 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
реєстровий № 384, у спосіб надання ПАТ
«Укрсоцбанк» права на продаж предмету
іпотеки будь-якій особі покупцеві та
надання ПАТ «Укрсоцбанк» права вчиняти
усі дії та отримувати усі документи для
здійснення продажу квартири, виселення
з квартири АДРЕСА_1 усіх мешканців, а
суд першої інстанції ухвалюючи рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки визначив спосіб реалізації
шляхом продажу предмету іпотеки на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України «Про виконавче
провадження», зазначивши при цьому, що
вимоги позивача про встановлення
способу реалізації предмету іпотеки
шляхом надання Банку права самостійно
реалізувати предмет іпотеки від свого
імені будь-який особі покупцеві в
порядку статті 38 Закону України «Про
іпотеку», задоволенню не підлягають.

За таких обставин, в силу п. 2 ч. 1 ст. 307,
п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України,
оскаржуване судове рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати розподіляються
відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, а саме
з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_12
підлягає стягненню судовий збір за
подання апеляційної скарги у розмірі 1
827 гривень.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319,
321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального
кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 02 квітня 2014 року -
скасувати.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки -
відмовити.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
на користь ОСОБА_2 судовий збір у
розмірі 1 827 (одна тисяча вісімсот
двадцять сім) гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: