Справа № 159/2277/14-ц
Провадження № 2/159/603/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
17 липня 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді Бойчука
П.Ю.,

за участю: секретаря Спасюк
К.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи
Плеханова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, з
участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів - Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПРИВАТБАНК" в особі Волинської
філії, приватного нотаріуса
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, а саме п. 5 вказаного
договору, та визнання зазначеного
нерухомого майна таким, що знаходиться
в спільній сумісній власності подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 11 травня 2007 року
він зареєстрував шлюб з відповідачем
ОСОБА_2 Так як вона не мали свого
власного житла, то вирішили отримати
кредит в ПАТ "ПРИВАТБАНК" і за кредитні
кошти придбати житло в м. Ковелі. 14
вересня 2007 року між дружиною позивача -
ОСОБА_2 та ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було
укладено кредитний договір № VOKVGK00001599
про надання кредитних коштів в розмірі
78 000 доларів США. Згідно умов
кредитного договорі кошти надавались
для придбання житла. Після отримання
кредиту, 24 вересня 2007 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1. В п.
5.5 зазначеного договору, що будинок
набувається Покупцем (ОСОБА_2) за
особисті кошти в особисту власність, що
засвідчується заявою чоловіка ОСОБА_6,
справжність підпису на якій засвідчено
нотаріально. Позивач вказує, що подання
ним такої заяви було обумовлено тим, що
він не знав діючого законодавства і, як
пояснила йому відповідач ОСОБА_2, в
зв'язку з тим, що вони перебувають у
шлюбі нетривалий час, а вона отримала
кошти на своє ім'я, то це майно належить
їй на праві особистої власності.
Позивач зазначає, що на той час він
погодився з поясненнями дружини, проте
зараз він зрозумів, що його дії були
помилковими і такими, що не
відповідають діючому законодавству.
Позивач вважає, що вказаний житловий
будинок був придбаний ним і його
дружиною за спільні кошти подружжя, а
тому сам будинок не є особистою
власністю його дружини, а знаходиться в
спільній сумісній власності їх
подружжя.

Враховуючи наведене, покликаючись
на норми чинного законодавства,
позивач просив суд постановити
рішення, яким:

- визнати недійсним п. 5 договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 24 вересня 2007 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

- визнати будинок АДРЕСА_1 таким, що
знаходиться в спільній сумісній
власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Відповідно до ухвали Ковельського
міськрайонного суду від 12 червня 2014
року, до участі в даній справі було
залучено в якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні
відповідачів, - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в
особі Волинської філії та приватного
нотаріуса Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 /а.с.44/.

В судове засідання позивач не
з'явився, однак подав суду заяву про
розгляд справи у його відсутності. На
позовних вимогах наполягає /а.с. 32/.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні, поділяючи позицію
позивача, позовні вимоги підтримав
повністю з підстав, викладених в
позовній заяві. Уточнивши позовні
вимоги щодо визнання частково
недійсним зазначеного вище договору
купівлі-продажу, просив суд визнати
недійсним п. 5.5 цього договору. Вказував
на те, що позивач ОСОБА_6 та відповідач
ОСОБА_2 на момент укладення спірного
договору купівлі-продажу перебували в
зареєстрованому шлюбі, відповідач
ОСОБА_2 особистих коштів не мала,
будинок АДРЕСА_1 був придбаний за
кредитні кошти, які є спільним сумісним
майном подружжя. Заява ОСОБА_6 про
набуття ОСОБА_2 будинку в особисту
власність була помилковою, оскільки
існує інша заява ОСОБА_6, в якій він
надає згоду на укладення договору
іпотеки як співвласник цього будинку.
Вважає, що зазначений будинок є
спільною власністю подружжя ОСОБА_6, а
тому просив задовольнити позов
повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги визнала
повністю. Суду пояснила, що на момент
укладення спірного договору
купівлі-продажу ОСОБА_6 не знав, що
надана ним заява не має юридичної сили,
а по закону він є співвласником даного
будинку. Вважає його заяву про набуття
нею будинку в особисту власність
помилковою, оскільки саме вона
наполягала на тому, щоб він написав
таку заяву. Це було пов'язано з тим, що
попередній її шлюб був невдалим, а на
момент укладення договору
купівлі-продажу вони прожили
нетривалий час, а тому не хотіла, щоб в
подальшому виникли можливі проблеми з
поділом цього будинку. Просила позов
задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні заперечували проти
задоволення позову з підстав,
викладених в письмовому запереченні,
вказуючи, що в п. 5.5 договору купівлі
продажу житлового будинку АДРЕСА_1,
зазначено, що відповідач ОСОБА_2
(покупець) за свої особисті кошти
придбала у ОСОБА_3 у особисту власність
зазначений житловий будинок. Ця
обставина підтверджується нотаріально
посвідченою заявою позивача - чоловіка
ОСОБА_2 Фактично позивач, підписавши
вказану заяву, уклав односторонній
правочин, яким визнав та встановлює
статус майна, тобто коштів, за які
ОСОБА_2 придбала будинок. Цим
правочином позивач визнав, що кошти на
придбання будинку є одноосібною
власністю його дружини. З цього приводу
позивач висловив своє волевиявлення та
посвідчив його нотаріально.
Правоздатність та дієздатність
позивача при посвідченні його
виявлення було перевірено нотаріусом.
Тому вважають, що посилання позивача на
те, що він не знав законодавства, не
відповідає його позовним вимогам,
оскільки незнання законодавства не є
підставою для визнання укладеного
правочину недійсним. Вказали, що з
моменту укладення правочину 24 вересня
2007 року по теперішній час, тобто
протягом майже семи років, ні позивач,
ні відповідач ОСОБА_2 не оскаржували ці
правочини. Просили в позові відмовити
за безпідставністю і
необґрунтованістю позовних вимог та в
зв'язку з пропущенням встановленого ст.
257 ЦК України загального трирічного
строку позовної давності.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
представ спору, на стороні відповідача
- ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Плеханов О.М. в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позову з підстав,
викладених в письмовому запереченні,
вказуючи, що твердження позивача про
те, що його дії в 2007 році під час
укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
договору купівлі-продажу житлового
будинку були помилковими, не
відповідає дійсності, оскільки ці дії
позивача мали цілеспрямований
характер, були спрямовані на
розрахунок одержання користі від
вчиненого правочину. Позивач при
укладення вказаного договору повною
мірою розумів значення правочину, його
дії були продиктовані певними мотивами
та міркуваннями, а тому така помилка у
відповідності до диспозиції ч.2 ст. 229 ЦК
України, не має істотного значення.
Крім того, вказав, що з кредитного
договору від 14 вересня 2007 року між
ПриватБанком та ОСОБА_2 вбачається, що
кредитні кошти надані саме
позичальниці ОСОБА_2, і за рахунок цих
кредитних коштів остання придбала
спірний житловий будинок, який надала
Банку в забезпечення виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором.
Відповідальність за кредитним
договором та договором іпотеки цього
будинку також несе одноособово ОСОБА_2
В свою чергу, позивач не надав доказів
того, що вказаний житловий будинок було
придбано за спільні кошти подружжя.
Враховуючи, що задоволення вимог
ОСОБА_6 причинить значну шкоду майновим
інтересам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», просив в
позові відмовити за безпідставністю і
необґрунтованістю позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо представ спору,
на стороні відповідача - приватний
нотаріус Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явилась, однак подала
суду письмове заперечення проти
позову, згідно якого заперечує проти
задоволення позову. Вказала, що нею 24
вересня 2007 року за реєстровим № 2274 був
посвідчений договір купівлі-продажу
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 між
продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_2
Перед посвідченням вказаного договору,
а саме 17 вересня 2014 року, до неї
звернулись за консультацією позивач та
його дружина ОСОБА_2, які просили
роз'яснити ним порядок набуття будинку
одним із подружжя за кошти, які
належать особисто одному із подружжя
та які не перебувають у спільній
сумісній власності. Нею було роз'яснено
ст. 57 СК України, зокрема, що майно, яке
набуте одним із подружжя за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй (йому)
особисто є особистою власністю дружини
(чоловіка). Позивач ОСОБА_6 повідомив, що
його дружина планує придбати будинок
за особисті кошти, які не перебувають у
спільній сумісній власності, і на
підтвердження даного факту просив
засвідчити справжність його підпису на
заяві про те, що будинок АДРЕСА_1
набувається його дружиною в особисту
власність. Вказану заяву було
посвідчено нею 17 вересня 2007 року за
реєстровим № 2182. Вказує, що твердження
позивача про те, що він не знав діючого
законодавства, є невірними, оскільки
нею особисто було роз'яснено правові
наслідки набуття будинку в особисту
власність, що підтверджується змістом
самої заяви з посиланнями на ст. 57 СК
України та підписом ОСОБА_6 В
подальшому, 24 вересня 2007 року за
реєстровим № 2274 нею був посвідчений
договір купівлі-продажу зазначеного
вище житлового будинку між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 В п.5.5. вказаного договору
зазначено, що будинок набувається
покупцем за особисті кошти в особисту
власність, що засвідчується заявою
чоловіка ОСОБА_6, справжність підпису
на якій засвідчено нотаріально. Цей
договір підписаний покупцем ОСОБА_2, що
підтверджує, що вона набуває будинок в
особисту власність. Вважає, що правочин
був укладений відповідно до чинного
законодавства з додержанням вимог ЦК
України, СК України, ЗУ "Про нотаріат" та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.
Зазначила також, що твердження
позивача, що правочин вчинено під
впливом помилки, є не вірним, так як не
має правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією із сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним. Крім
того зазначила, що позивач, стверджуючи
свої дії помилковими, посилається на
ст. 233 ЦК України "Правові наслідки
правочину, який вчинено під впливом
тяжкої обставини", однак при цьому не
вказуючи, що він діяв під впливом
тяжких обставин і на вкрай невигідних
умовах і не надав доказів, які б
вказували, що на момент укладення
договору він діяв під впливом помилки
або під впливом тяжкої обставини.
Просила в позові відмовити за
безпідставністю і необґрунтованістю
позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
наявні серед матеріалів справи
письмові докази та з'ясувавши
обставини справи, прийшов до висновку,
що позов безпідставний і задоволенню
не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду із захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6
та відповідач ОСОБА_2 перебувають в
зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2007
року. Зазначена обставина визнається
сторонами та підтверджується копією
свідоцтва про шлюб, виданого 11.05.2007 року
відділом РАЦС по м. Ковелю Ковельського
міськрайонного управління юстиції /а.с.
5/.

14 вересня 2007 року між ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" і відповідачем ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір
№VОКVGК00001599 від 14 вересня 2007 року,
згідно якого останній було відкрито
кредитну лінію у розмірі 78000,00 доларів
США для придбання житла /а.с. 6-8/.

24 вересня 2007 року між відповідачами
ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_2, як
покупцем, було укладено договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 /а.с. 4/.

Пунктом 5.5 зазначеного договору
визначено, що будинок набувається
Покупцем (ОСОБА_2) за особисті кошти в
особисту власність, що засвідчується
заявою чоловіка ОСОБА_6, справжність
підпису на якій засвідчено
нотаріально.

ОСОБА_6 17 вересня 2007 року дійсно
звернувся до приватного нотаріуса
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 із заявою, в якій він
підтвердив, що йому відомо про купівлю
його дружиною ОСОБА_2 за кошти, які
належать їй особисто, житлового
будинку по АДРЕСА_1. Цією ж заявою він
підтвердив, що кошти на купівлю
вказаної квартири належать його
дружині особисто і не перебувають у
спільній сумісній власності. Вказаний
житловий будинок набувається його
дружиною в особисту приватну
власність. Зміст ст. 57 СК України йому
роз'яснено нотаріусом.

Справжність підпису ОСОБА_6 в
зазначеній заяві було посвідчено тим
же приватним нотаріусом ОСОБА_7

Всі особи, які беруть участь у
справі, визнали, що зазначений будинок
був придбаний ОСОБА_2 за отримані нею
від ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитні кошти.

Як вбачається з письмового
заперечення представника ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК", будинок АДРЕСА_1 перебуває
в іпотеці ПриватБанку згідно договору
іпотеки від 03.10.2007 року, відповідно до
якого власниця будинку ОСОБА_2 надала
його ПриватБанку в іпотеку в якості
забезпечення за кредитним договором
від 14.09.2007 року. На даний час, відповідно
до рішення Ковельського
міськрайонного суду, на цей будинок
звернуто стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Існування зазначених обставин
також визнали всі особи, які беруть
участь у справі.

Підстави для визнання договорів
недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК
України і такі підстави повинні мати
місце саме на час укладення такого
договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

При цьому ст. 215 ЦК України
встановлює загальне правило про те, що
правочин є недійсним у зв'язку з
недодержанням у момент його вчинення
стороною (сторонами) загальних вимог,
які необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 229 ЦК України
передбачено, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилялася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснено в п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", що обставини,
щодо яких сторона правочину (ст. 229 ЦК
України) помилялася, мають існувати
саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також, що вона має істотне
значення. Не є помилкою щодо якості
речі неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі
сторін зобов'язань, які виникли з
правочину, і не пов'язане з поведінкою
іншої сторони правочину. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Зі змісту зазначеного трактування
правової норми випливає, що саме
позивач на підтвердження своїх вимог
про визнання правочину недійсним
повинен довести, що така помилка
насправді мала місце та надати докази,
які б свідчили про його помилку щодо
істотних обставин правочину.

Як на підставу своїх позовних вимог
позивач покликається на ту обставину,
що на момент подання зазначеної вище
заяви від 17 вересня 2007 року він не знав
діючого законодавства та подав цю
заяву за проханням його дружини.

Аналіз зазначених вище правових
норм та судової практики приводить суд
до висновку, що обставини, названі
відповідачем, не є підставою для
визнання недійсним п. 5.5 спірного
договору купівлі-продажу, а помилка, на
яку вказує позивач, в даному випадку не
мала місця.

При цьому суд звертає особливу
увагу на фактичні обставини, які
склались між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" щодо наявності між ними
кредитних правовідносин,
заборгованості по кредиту та звернення
стягнення на її житловий будинок і
розцінює даний позов як намагання
позивача допомогти ОСОБА_2 уникнути
сплати частини заборгованості за
кредитом та унеможливити виселення з
предмету іпотеки.

За вказаних обставин заслуговують
на увагу доводи представника ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" щодо дисбалансу прав та
обов'язків позивача. Зокрема позивач,
намагаючись довести своє право на
частину житлового будинку, не вказує на
свою готовність взяти на себе
відповідальність за погашення частини
несплаченого кредиту ОСОБА_2

Покликання представника позивача
на наявність Додатку № 1 до Договору
іпотеки "Згода співвласника" як на
доказ того, що позивач дійсно є
співвласником цього будинку, є
безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до зазначеної згоди
співвласника, позивач ОСОБА_6 надав
згоду на укладення договору іпотеки
від 03.10.2007 року майна, що належить йому
на праві спільної власності з ОСОБА_2, в
тому числі будинку в АДРЕСА_1 /а.с. 31/.

Згідно спірного договору
купівлі-продажу, зазначений будинок на
момент укладення договору іпотеки від
03.10.2007 року належав ОСОБА_2 на праві
особистої власності, а тому позивач не
був співвласником цього будинку, а
відтак - його згода, як співвласника, є
нікчемною.

Доводи представника позивача та
відповідача ОСОБА_2 про те, що житловий
будинок був придбаний за спільні кошти
сім'ї ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки
будинок було придбано за кредитні
кошти, які надавались лише ОСОБА_2, а
позивач не подав суду жодного доказу
того, що він надавав спільні кошти на
придбання цього будинку.

Представник позивача не зміг
вказати, яким саме чином порушено права
позивача з боку відповідача ОСОБА_3
Судом також не встановлено порушень
законних прав та інтересів позивача з
боку цього відповідача, а тому позовні
вимоги в цій частині є повністю
безпідставними та надуманими.

Решта доводів представника позивача
не спростовують висновків суду щодо
відсутності підстав для визнання
частково недійсним спірного договору,
а тому суд відхиляє їх.

Крім цього, суд не приймає визнання
даного позову відповідачем ОСОБА_2,
оскільки таке її визнання позову
порушує права та інтереси інших осіб, а
саме - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Зокрема
визнання частково недійсним спірного
договору унеможливить реалізацію
цього предмета іпотеки для погашення
боргу.

Таким чином, аналізуючи все
викладене вище в сукупності, суд
прийшов до переконливого висновку про
повну безпідставність позовної вимоги
позивача про визнання частково
недійсним договору купівлі продажу від
24.09.2007 року.

Оскільки позовна вимога позивача
про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 є похідною від попередньої
позовної вимоги, то, відповідно, дана
позовна вимога також не підлягає до
задоволення.

Крім цього, зважаючи на строки, які
минули після того, як позивач ОСОБА_6
дізнався, або ж міг дізнатись про
порушення своїх цивільних прав (як
мінімум 03.10.2007 року - дата укладення
договору іпотеки), суд вважає заяви
відповідача ОСОБА_3, її представника та
представника ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо
застосування строків давності до даних
правовідносин такими, що заслуговують
на увагу, однак не застосовує їх,
оскільки відмовляє позивачу в
задоволенні позовних вимог по суті.

Таким чином суд повно,
всесторонньо та об'єктивно дослідивши
наявні в матеріалах справи докази,
прийшов до висновку про
безпідставність заявленого позову, а
тому в його задоволенні слід відмовити
повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
покладає на позивача понесені ним
судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 174, 88, 212, 213,
214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16,
203, 215, 229 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, з участю третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні
відповідачів - Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПРИВАТБАНК" в особі Волинської філії,
приватного нотаріуса Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу - відмовити
повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні при його оголошенні - протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 18 липня 2014 року.

Головуючий

П.Ю.Бойчук