Справа № 412/3515/14-ц
Провадження № 2/412/1584/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
м. Краснодон

Краснодонський міськрайонний суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Рімашевської О.В.,
при секретарі Букаєвій А.О.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Краснодоні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої
особи Краснодонського районного
сектору Управління ДМС України в
Луганській області, про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, зняття з
реєстрації, -

В
С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати
відповідача такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_1 та зняти відповідача з
реєстрації постійного місця
проживання за вказаною адресою.

В судовому засіданні позивач
підтримав заявлені вимоги. Суду
пояснив, що спірний будинок перебуває у
його власності; з відповідачем він з 2003
по 2014 роки перебував у зареєстрованому
шлюбі; відповідач зареєстрована у
спірному будинку з його згоди з 2003 року;
вони спільно проживали до листопада 2012
року, коли відповідач поїхала. З того
часу відповідач у будинку не проживає,
особистих речей там не має. Під час
розгляду справи позивач підтвердив, що
відповідач виїхала з будинку та
забрала речі, оскільки він на цьому
наполягав. Також позивач пояснив, що
він поміняв вхідний замок на двері
будинку, відповідач зверталась до
нього з приводу отримання ключа, але
він забув його передати.

Відповідач в суді позов не визнала.
Суду пояснила, що перебувала з
позивачем в зареєстрованому шлюбі з 2003
року, до 2003 року сторони проживали
спільно та фактично перебували у
шлюбних відносинах. В листопаді 2012 року
їй, за станом здоров»я, було
рекомендовано санаторно-курортне
лікування. Позивач про це знав, але
сприйняв негативно, викинув її речі із
будинку та вигнав її саму. Вона з 2012
року змушена проживати у матері, іншого
житла не має. Неодноразово зверталась
до позивача з проханням дозволити їй
проживати в будинку, але її звернення
позивач ігнорував, змінив замок на
двері будинку. Відповідач зазначила,
що вона не має можливості проживати у
спірному будинку, оскільки цьому
перешкоджає позивач, хоча потребує
житла, у його збереженні зацікавлена.

Представник третьої особи в
судове засідання не з»явився, про дати
розгляду справи повідомлявся; заяв про
розгляд справи за його відсутності не
надходило. Суд вирішив можливим
розглянути справу за відсутності
представника третьої особи.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши надані сторонами докази,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог, суд дійшов до наступного.

За ст. 15 ЦПК України, справа
підсудна суду.

За ст. 10,60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи та пояснень
сторін вбачається, що з 2003 рок по
березень 2014 року відповідач ОСОБА_2
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
позивачем, та зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1. Будинок належить на праві
приватної власності позивачу (а.с.5) . В
суді позивач підтвердив, що відповідач
була членом його сім»ї та він давав
згоду на її реєстрації у спірному
будинку. Також із пояснень сторін
вбачається, що сторони проживали в
спірному будинку до листопада 2012 року,
коли у них виник конфлікт.

Відповідно до ст. 156 Житлового
Кодексу України, члени сім»ї власника
будинку (квартири), які проживають
разом із ним у будинку (квартирі), що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), як що при їх
вселенні не було іншої угоди про
порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до п. 4 вказаної статті,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів його сім»ї
права користування займаним
приміщенням.

Таким чином суд встановив, що
відповідач ОСОБА_2 вселилась в спірне
житлове приміщення на законних
підставах та набула права та
обов»язки, передбачені ст. 156 ЖК
України.

За нормами ст. 405 ЦК України члени
сім"ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають займати, визначається його
власником. Член сім»ї власника житла
втрачає право на користування житлом у
разі відсутності його без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Аналіз вказаною правової норми
свідчить про те, що для визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, потрібно
з»ясувати обставини, через які особа не
проживає за місцем реєстрації.

В суді сторони пояснили, що
відповідач не має можливості проживати
в будинку, оскільки позивач цьому
перешкоджає. Позивач підтвердив, що за
його наполяганням відповідач залишила
будинок, забрала свої особисті речі, не
проживає у будинку. Позивач підтвердив,
що він змінив механізм замка вхідної
двері будинку. Спочатку хотів дати
відповідачу ключ, але потім передумав.
Позивач не вважає можливим спільне
проживання в одному будинку з
відповідачем, оскільки між сторонами
виникли неприязнені відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами, не
потребують додаткового доказування в
судовому засіданні.

Таким чином суд встановив, що
відповідач, яка на законних підставах
набула права проживання у спірному
будинку, майже два роки позбавлена
можливості проживати за місцем
реєстрації через негативне ставлення
до неї та перешкоджання з боку
позивача, власного житла не має,
пояснила, що бажає проживати у спірному
будинку, оскільки більше їй проживати
ніде.

На підставі вказаного суд дійшов
до висновку, що відповідач не має
можливості проживати у спірному
будинку з поважних підстав. Самі по
собі неприязні стосунки між сторонами
та не проживання позивачки в спірному
будинку з незалежних від неї обставин,
не можуть бути підставами для визнання
відповідача такою, що втратила право
користування спірним житлом, у
непередбачений законом спосіб.

Згідно до ст.47
КонституціїКонституції України ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

З підстав вищенаведеного,
враховуючи, що під час розгляду справи
встановлено, що відповідач позбавлена
можливості проживати у спірному
будинку, покинула його не з власної
волі, потребує житла, на підставі
положення ст.47 Конституції України, яка
гарантує кожному право на житло, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити в задоволенні позовних вимог
щодо визнання відповідача такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та зняття її з реєстрації
постійного місця проживання.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.10, 11,60,61,88, 212-215,
Цивільного процесуального кодексу
України, ст. 405 Цивільного Кодексу
України, ст. 156 Житлового Кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, зняття з реєстрації -
відмовити за необґрунтованістю вимог.

Повний текст рішення складений 28
липня 2014 року.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Луганської області
про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
через Краснодонський міськрайонний
суд.

Суддя:
О.В. Рімашевська