Справа № 152/913/14-ц
24 липня 2014 року Шаргородський
районний суд Вінницької області у
головуючого судді -
за участю секретаря судового засідання
- Вішньової А.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Шаргороді в залі суду
справу за позовом ОСОБА_1 до
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача: ОСОБА_2,
Управління пенсійного фонду України у
Шаргородському районі Вінницької
області про скасування наказу,
несплату пенсійних внесків з 18 грудня
2012 року по 29 травня 2013 року та 16 жовтня
2012 року, 30 листопада 2012 року, несплату
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки та
стягнення моральної шкоди і судових
ОСОБА_1 (далі - Позивач) 02.06.2014 року
звернувся до Шаргородського районного
суду Вінницької області з позовною
заявою до Шаргородського районного
центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді (далі - Відповідач,
Центр), треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача: ОСОБА_2,
Управління пенсійного фонду України у
Шаргородському районі Вінницької
області про скасування наказу,
несплату пенсійних внесків з 18 грудня
2012 року по 29 травня 2013 року та 16 жовтня
2012 року, 30 листопада 2012 року, несплату
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки та
стягнення моральної шкоди і судових
З урахуванням заяв про збільшення
позовних вимог від 16.06.2014 року, від
03.07.2014 року, від 17.07.2014 року та від 23.07.2014
року позивач просить:
- Скасувати наказ т.в.о. директора
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді ОСОБА_2 від 29.05.2013 року №01-06/025
«Про зону обслуговування».
- Визнати незаконними дії
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді в особі головного спеціаліста -
бухгалтера ОСОБА_2 та зобов'язати центр
сплатити всі суми податків, відпускних
і зарплату за всі дні, які йому не
- Визнати незаконними дії
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї дітей та
молоді в особі головного спеціаліста -
бухгалтера ОСОБА_2 та зобов'язати центр
правильно сплатити пенсійні внески з
02.07.2012 року по 21.11.2013 року.
- Зобов'язати Шаргородський
районний центр соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді: - провести
нарахування позивачу заробітної плати
за 16.10.2012 року, нарахувати 86,68 грн.,
сплатити ЕСВ 3,6% - 3,12 грн., ПДФО 15% -12,53
грн., сума до стягнення без податків -
71,03 грн.; за 30.11.2012 року - 90,62 грн.,
сплатити податки ЕСВ 3,6% - 3,26 грн., ПДФО 15%
- 13,10 грн., сума до стягнення без
податків - 74,25 грн; за 10 днів травня 2013
року, а саме з 15 по 28 нарахувати - 915,40
грн., сплатити податки ЕСВ 3,6% - 32,95 грн.,
ПДФО 15% - 132,37 грн., сума до стягнення без
податків - 705,08 грн.; - провести
нарахування позивачу відпускних за не
використану відпустку за період з
01.07.2013 року по 21.11.2013 року, а саме: за 9
днів - 714,25 грн., сплатити податки ЕСВ 3,6% -
25,71 грн., ПДФО 15% - 103,28 грн., сума до
стягнення без податків - 585,26 грн.; -
провести нарахування позивачу доплати
за розширення зони обслуговування в
розмірі 22% від посадового окладу, який
становить 1474, 00 грн., за період з 26.04.2013
року по 21.11.2013 року - 2190,64 грн., сплатити
податки ЕСВ 3,6 % - 78,86 грн., ПДФО 15% - 316,77
грн., сума до стягнення без податків -
1795,01 грн.; - провести нарахування згідно
зі ст. 117 КЗпП України за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
з 22.11.2013 року по 31.12.2013 року та з 01.01.2014 по
сплатити податки ЕСВ 3,6% - 656,67 грн., ПДФО
15% - 2637,61 грн., сума до стягнення без
нарахування позивачу заохочувальних
виплат (премії) за період з 02.07.2012 року
- Стягнути з Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді на користь
позивача заробітну плату, оплату за не
використану відпустку та компенсацію
за затримку розрахунку при звільненні.
- Стягнути з Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді на користь
позивача поштові витрати в сумі 28,40 грн.
- Стягнути з Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді на користь
позивача моральну шкоду в сумі 100 000,00
грн. та судові витрати, а всього в сумі
стягнути 122266, 74 грн.
У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримав посилаючись на обставини
викладені у позовній заяві та заявах
про збільшення позовних вимог.
Представник відповідача - Заволович
Ю.А. проти позову заперечував
посилаючись на те, що позовні вимоги не
обгрунтовані, а дії Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді і його
керівництва були законними.
Третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_2 проти задоволення позову
заперечувала посилаючись на те, що при
звільненні ОСОБА_1 було здійснено
виплату усіх належних платежів, сплата
податків була проведена у
відповідності до чинного
Представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Управління
пенсійного фонду України у
Шаргородському районі Вінницької
області Титаренко О.В. проти
задоволення позову заперечував
посилаючись на те, що сплата податків
Шаргородським районним центром
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді проведена відповідно до чинного
законодавства, тому підстави
задовольняти позов відсутні.
Суд, заслухавши пояснення учасників
судового засідання, дослідивши
матеріали справи, всебічно та повно
з'ясувавши обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, прийшов до
висновку, що позов задоволенню не
підлягає з таких підстав.
ОСОБА_1 з 02.07.2012 року по 21.11.2013 року
працював на посаді фахівця із
соціальної роботи Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді.
17.12.2012 року був звільнений з займаної
посади, рішенням Апеляційного суду
Вінницької області від 25.04.2013 року був
поновлений на роботі з 18.12.2012 року зі
стягненням на його користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 7759,91 грн. і судових витрат.
Вказане рішення Апеляційного суду
Вінницької області, щодо стягнення
належних позивачу коштів виконано у
примусовому порядку.
Наказ про поновлення ОСОБА_1 було
прийнято директором Шаргородського
районного центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді 15.05.2013 року.
Усі вищезазначені обставини було
встановлено рішеннями Апеляційного
суду Вінницької області від 25.04.2013 року
та рішенням Шаргородського районного
суду Вінницької області від 19.11.2013 року,
які набрали законної сили та
відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
доказуванню не підлягають.
Позивач звільнився за власним бажанням
21.11.2013 року про що зазначає у позовній
заяві, вказана обставина визнана
відповідачем та третіми особами.
Позивач вважає, що за час його роботи
було допущено ряд порушень чинного
законодавства, не сплачено належних до
сплати податків та прийнято незаконний
наказ від 29.05.2013 року № 01-06/025 «Про зміну
зони обслуговування» чим порушено його
законне право на працю та завдано
Встановленим судом фактам
відповідають трудові правовідносини,
які регулюються ст. ст. 40, 43, 139, 233
Кодексу законів про працю України.
Окрім того суд, приймаючи рішення,
враховує положення п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" від 6 листопада 1992 року №9
відповідно до якого встановлені
статтями 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити пропущений строк.
Як втановлено в ході розгляду справи
вказаний наказ від 29.05.2013 року №01-06/025
«Про зміну зони обслуговування» /а.с. 36,
90/ було прийнято т.в.о. начальника
Шаргородського районного центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді ОСОБА_2 у зв'язку із тим, що за час
поки тривав розгляд справи про
поновлення на роботі ОСОБА_1 (з 17.12.2012
року по 25.04.2013 року) територія сіл, яку
обслуговував фахівець з соціальної
роботи ОСОБА_1, була передана іншим
фахівцям із соціальної роботи, а відтак
після поновлення на роботі позивача
йому було визначено іншу зону
обслуговування не охоплену соціальним
супроводом фахівців Центру.
Представник відповідача - Заволович
Ю.А. та третя особа ОСОБА_2 не
заперечували в судовому засіданні щодо
вказаних обставин, також вони
підтвердили, що позивача не
повідомлялося про зміну істотних умов
праці за два місяці до прийняття
вказаного наказу. Крім того вони
підтвердили, що села Ярове та Юліямпіль
знаходяться на відстані приблизно 60 км.
від місцевості, яку раніше
обслуговував фахівець із соціальної
Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою.
Про зміну істотних умов праці - систем
та розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад тощо - працівник має
бути повідомлений не пізніше ніж за два
Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за п. 6 ст. 36 КЗпП.
Слід наголосити, що згідно з ч. 3 ст. 32
КЗпП зміна істотних умов праці
допускається у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці за
обов'язкової умови продовження роботи
за тією ж спеціальністю, кваліфікацією
Зміни в організації виробництва і
праці в розумінні роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
в п. 10 Постанови № 9 Пленуму ВСУ, - це
раціоналізація робочих місць, введення
нових форм організації праці, у тому
числі перехід на бригадну форму
організації праці, і навпаки,
впровадження передових методів,
Відповідно до ст. 21 та ст. 32 КЗпП і
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, які містяться в п. 31 Постанови
№ 9 Пленуму ВСУ, доручення працівникові
роботи, що не відповідає спеціальності,
кваліфікації чи посаді, визначеній
трудовим договором, вважається
переведенням на іншу роботу і
допускається тільки за згодою
працівника. Таким чином, слід
пересвідчитися, що має місце не
запровадження нової роботи
працівників, а зміна умов виконання
За таких умов суд вважає, що наказ від
29.05.2013 року №01-06/025 «Про зміну зони
обслуговування» прийнято з порушенням
чинного законодавства, оскільки
працівник не був повідомлений про
зміну умов праці за два місяці,
водночас відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.
Із зазначеним наказом ОСОБА_1 був
ознайомлений 30.05.2013 року /а.с. 36/, про що
свідчить його заперечення на самому
наказі та дата, однак до суду із позовом
про скасування наказу він звернувся
лише 17.07.2014 року подавши заяву про
уточнення, збільшення розміру позовних
вимог. Виходячи із вищевикладеного
позивачем пропущено тримісячний строк
для звернення до суд в цій частині
позовних вимог, що є самостійною
підставою для відмови у позові у цій
частині позовних вимог.
Стосовно позовних вимог про визнання
дій протиправними та зобов'язати центр
сплатити всі суми податків судом
встановлено, що обов'язок щодо
нарахування та виплати заробітньої
плати покладено на власника або
уповноважений ним орган (ст. 94 КЗ пП
України). Утримання із заробітної плати
- це податки, які утримуються з суми
доходу, яка виплачується працівникові,
і їх перерахування до відповідних
бюджетів покладено на роботодавця (п. 1
ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообовязкове державне соціальне
страхування» та п.п. 14.1.180, 168.1.1
Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 14.1.180 ст. 14 ПК
України податковий агент щодо податку
на доходи фізичних осіб - юридична
особа (її філія, відділення, інший
відокремлений підрозділ), самозайнята
особа, представництво нерезидента -
юридичної особи, інвестор (оператор) за
угодою про розподіл продукції, які
незалежно від організаційно-правового
статусу та способу оподаткування
іншими податками та/або форми
нарахування (виплати, надання) доходу (у
грошовій або негрошовій формі)
зобов'язані нараховувати, утримувати
та сплачувати податок, передбачений
розділом IV цього Кодексу, до бюджету
від імені та за рахунок фізичної особи
з доходів, що виплачуються такій особі,
вести податковий облік, подавати
податкову звітність контролюючим
органам та нести відповідальність за
порушення його норм в порядку,
передбаченому статтею 18 та розділом IV
Згідно з підпунктом 1.1. ст. 168 ПК України
податковий агент, який нараховує
(виплачує, надає) оподатковуваний дохід
на користь платника податку,
зобов'язаний утримувати податок із
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 4 Платниками
єдиного внеску є: роботодавці:
підприємства, установи та організації,
інші юридичні особи, утворені
відповідно до законодавства України,
незалежно від форми власності, виду
діяльності та господарювання, які
використовують працю фізичних осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством, чи за
цивільно-правовими договорами (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною особою -
підприємцем, якщо виконувані роботи
(надавані послуги) відповідають видам
діяльності відповідно до відомостей з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), у
тому числі філії, представництва,
відділення та інші відокремлені
підрозділи зазначених підприємств,
установ і організацій, інших юридичних
осіб, які мають окремий баланс і
самостійно ведуть розрахунки із
застрахованими особами.
Як вбачається із індивідуальних
відомостей про застраховану особу
ОСОБА_1 /а.с. 35/ та пояснень представника
Управління пенсійного фонду України
Шаргородського району Вінницької
області до страхового стажу ОСОБА_1 за
жовтень 2012 року зараховано 31 день, а за
листопад 2012 року 30 днів, ця кількість
днів співпадає з кількістю календарних
днів у відповідних місяцях, а тому
твердження позивача, що за 16.10.2012 та
30.11.2012 року відповідачем не сплачено
податки не відповідає дійсності.
Кількість днів страхового стажу у
відповідному місяці відповідає
кількості відпрацьованих днів за які
працівникові нараховується заробітна
плата, а відповідно із цієї зарплати
вираховувалися податки. Стосовно
вимоги про зобов'язання сплатити
податки за 10 днів травня 2013 року судом
встановлено наступне. Як вбачається із
витягу із зарплатних відомостей з
квітня по листопад 2013 року /а.с. 34/
ОСОБА_1 у травні 2013 року відпрацював 1
день, 2 дні був на лікарняному, 6 днів
(інше) до страхового стажу йому
зараховано, оскільки він був
поновлений на роботі за рішеннм суду і
10 днів у нього рахуються як прогули.
Згідно індивідуальних відомостей про
застраховану особу ОСОБА_1 /а.с. 35/ до
страхового стажу йому зараховано 17
днів. Таким чином, оскільки позивачем
не доведено факту, що в травні місяці
він прогулів не мав, то до страхового
стажу і не могло бути зараховано 10 днів,
коли позивач був фактично відсутній на
роботі. За вказані дні позивачу
заробітна плата не нараховувалася, а
тому підстави стягувати за цей період
податки чи внески відсутні.
Крім того, з приводу не нарахування та
несплати Центром єдиного соціального
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на суму
заробітної плати, стягнуті на користь
ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа
слід зазначити наступне.
Ухвалою колегії судової палати
Апеляційного суду Вінницької області
від 25.04.2013 року у справі №230/4755/2012 позов
ОСОБА_1 задоволено частково і стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 18.12.2012 року по 25.04.2013
року на суму 7759,91 грн.
Ці кошти нараховано та виплачено
позивачу на підставі виконавчого листа
з урахуванням всіх необхідних податків
та зборів, тобто без здійснення
необхідних утримань та перерахувань до
бюджетів, тобто позивач, отрмавши
вказані кошти, повинен був сам
сплатити, необхідні податки та збори.
Крім того, згідно позиції, яка
викладена в листі Пенсійного фонду
встановлено, що суми заробітної плати,
стягнуті державною виконавчою службою
за рішенням суду на корить працівника
згідно із виконавчим листом, не
являються базою для нарахування
єдиного внеску на загальнообовязкове
державне соціальне страхування.
Стосовно нарахування відпускних за
період з 01.07.2013 року по 21.11.2013 року судом
встановлено, що після поновлення
позивача з 18.12.2012 року вже 01.07.2013 року
йому було надано відпустку тривалістю
Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
Обчислення стажу роботи, що дає право
на щорічну відпустку, проводиться
відповідно до статті 82 КЗпП України,
виходячи з часу фактичної роботи
протягом робочого року, за який
надається відпустка.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
відпустки» право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи
(далі - підприємство).
Відповідно до ст. 3 вказаного закону за
бажанням працівника у разі його
звільнення (крім звільнення за
порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки. У разі
звільнення працівника у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
невикористана відпустка може за його
бажанням надаватися й тоді, коли час
відпустки повністю або частково
перевищує строк трудового договору. У
цьому випадку чинність трудового
договору продовжується до закінчення
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 цього закону до
стажу роботи, що дає право на щорічну
основну відпустку (стаття 6 цього
Закону), зараховуються: час фактичної
роботи (в тому числі на умовах
неповного робочого часу) протягом
робочого року, за який надається
Відповідно до частини 5, 6 ст. 10 Закону
України «Про відпустки» право
працівника на щорічні основну та
додаткові відпустки повної тривалості
у перший рік роботи настає після
закінчення шести місяців безперервної
роботи на даному підприємстві. У разі
надання працівникові зазначених
щорічних відпусток до закінчення
шестимісячного терміну безперервної
роботи їх тривалість визначається
пропорційно до відпрацьованого часу,
за винятком випадків, передбачених
частиною сьомою цієї статті.
Враховуючи час, який позивач ОСОБА_1
працював в Шаргородському районному
центрі для сім'ї дітей та молоді, суд
дійшов до висновку, що за
відпрацьований період ОСОБА_1 мало бути
нараховано 14 днів відпустки (з 18.12.2012
року по 01.07.2013 року), з 01.07.2013 року по
21.11.2013 ще 8 днів, відпустку йому було
надано тривалістю 24 дні тобто за увесь
час фактичної роботи. З огляду на
викладене підстави для задоволення
даної позовної вимоги відсутні,
оскільки позивачу надано на два дні
відпустки більше ніж він фактично
Щодо позовної вимоги стосовно
нарахування доплат за розширення зони
обслуговування у розмірі 22% та
утримання з цієї доплати податків
судом встановлено, що предметом
розгляду справи №152/2183/13-ц за позовом
ОСОБА_1 до Шаргородського районного
центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідача -
директор Шаргородського районного
центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді Заволович Юрій
Антонович, було визнання протиправним
і скасування наказу від 27.09.2013 року
№02-06/018 «Про догану ОСОБА_1», виплату в
повному обсязі заробітної плати,
відпускних з 25.04.2013 року по 01.08.2013 року,
пені за несвоєчасну виплату заробітної
плати та відпускних і стягнення
моральної шкоди та судових витрат.
Рішенням від 19.11.2013 року в частині
позовних вимог про виплату в повному
обсязі заробітної плати, відпускних з
25.04.2013 року по 01.08.2013 року, пені за
несвоєчасну виплату заробітної плати
та відпускних було відмовлено. У
вказаному рішенні зокрема зазначено,
що порушень виплати позивачу
заробітної плати та інших виплат з боку
відповідача не встановлено. Таким
чином, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України
вказана вимога позивача уже була
предметом розгляду у іншій справі і
відповідно щодо неї прийняте рішення і
встановлено обставину, яка не підлягає
доказуванню.

Стосовно позовної вимоги про виплату
позивачу заохочувальних премій з 02.07.2013
року по 21.11.2013 року судом встановлено
наступне. Виплата заохочувальних премй
є засобом стимулювання працівника за
сумлінне ставлення та визначні
досягнення у праці. Оскільки позивачем
не надано жодного доказу проте, що він
мав значні досягнення при виконанні
своїх трудових обов'язків у суду
відсутні підстави задовольнити дану
вимогу. Крім того, в цій частині
позивачем не зазначено жодного
нормативно правового акту, який давав
би йому право на отримання
заохочувальних виплат.

Згідно з ч. 3 ст. 97 КЗпП конкретні
розміри тарифних ставок (окладів) і
відрядних розцінок робітникам,
посадових окладів службовцям, а також,
доплат, премій і винагород
встановлюються власником або
уповноваженим ним органом з
урахуванням вимог, передбачених
частиною другою цієї статті. Закон
України «Про оплату праці» не
передбачає державного регулювання
преміювання. Таким чином, вимога
позивача про нарахування
заохочувальних виплат та премій є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Відносно стягнення з відповідача на
користь позивача поштових витрат, то
суд також вважає, що підстави такого
стягнення відсутні, представник
позивача у своїх поясненнях не
обгрунтував, які саме поштові витрати
зробив його довіритель та яким чином ці
витрати пов'язані із розглядом справи.
Крім того, згідно ст. 79 ЦПК України
поштові витрати не належать до судових
витрат.

Інші заявлені позивачем вимоги
являються похідними від вимог щодо
скасування наказу, визнання
протиправними дій та стягнення коштів
за час затримки розрахунку і
зобов'язання відповідача сплатити
податки та внески, тому з урахуванням
відсутності підстав для задоволення
основних вимог, суд приходить до
висновку про необхідність відмовити у
задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування моральної шкоди
працівникові можливе лише у випадку
порушення його законних прав, що
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
по організації свого життя.

Із встановленого у ході розгляду
справи не вбачається порушення
законних прав позивача, а тому підстави
для відшкодування моральної шкоди
відсутні.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Підставою звернення позивача до суду
із позовом є захист прав та інтересів
сторони у трудових правовідносинах,
пов'язаних із реалізацією
гарантованого ст. 43 Конституції
України права на працю.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч. 4
ст. 55, ст. 124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст. 13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 58, 59 та 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За таких обставин суд вважає, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами порушення
відповідачем його трудових прав,
натомість судом встановлено, що
відповідачем будь-яких порушень прав
позивача не допущено.

Керуючись ст.ст. 6, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 13, 41, 55
Конституції України, ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 6, 83, 116, 117,
233 КЗпП України, ст.ст. 2, 3, 9 Закону
України «Про відпустки», Закону
України «Про оплату праці», Постанови
КМУ «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» від 08.02.1995 № 100 суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Згідно зі ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України
рішення суду може бути оскаржене у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Вінницької області через
Шаргородський районний суд Вінницької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: