Справа № 530/974/14-ц
Номер провадження 2/530/484/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Відділу Держземагенства у
Зіньківському районі, Реєстраційної
служби Зіньківського РУЮ про визнання
права приватної власності на земельну
ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в
Зіньківський районний суд Полтавської
області з позовом до Відділу
Держземагенства у Зіньківському
районі, Реєстраційної служби
Зіньківського РУЮ про визнання права
приватної власності на земельну
ділянку.

В судовому засіданні представник
позивача, ОСОБА_2, підтримав заявлені
вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів, Відділу
Держземагенства у Зіньківському
районі та Реєстраціної служби
Зіньківського РУЮ в судове засідання
не з'явилися, але надали до суду заяви, в
яких просили розгляд справи провести
без їхньої участі.

Заслухавши представника позивача, який
підтримав позовні вимоги, зачитавши
заяви відповідачів, які визнали
позовні вимоги та дослідивши наявні
матеріали справи, суд знаходить, що
заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що
підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України: "кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання
права є одним із способів захисту
порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України:
"Позови, що виникають з приводу
нерухомого майна, пред'являються за
місцезнаходженням майна або основної
його частини", враховуючи
місцезнаходження, позов пред'являється
за правилами виключної підсудності до
Зіньківського районного суду
Полтавської області за місцем
знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу
України встановлено, що спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно зобов'язаний звернутися
до нотаріуса за видачею свідоцтва про
право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України
право власності припиняється у разі
смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України
спадщина здійснюється за заповітом або
за законом. До складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України
спадкоємець має право прийняти
спадщину, яка незалежно від часу
прийняття належить спадкоємцю з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються
державою.Відповідно до ст. 392 ЦК
України, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою... .

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у
разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Відповідно до положень Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні" (
280/97-ВР ), основні терміни, використані в
цьому Законі, мають таке значення:
зокрема, територіальна громада -
жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об'єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр; районні та
обласні ради - органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5
Закону система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.
Відповідно до ст.10 цього ж Закону
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Пленуму Верховного Суду
України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня
2008 р. Про судову практику у справах про
спадкування роз'яснив, що при
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Судом встановлено що, відповідно до
свідоцтва про народження серії НОМЕР_3,
батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (а.с.7).

Батько позивача ОСОБА_3, помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Зіньків,
Полтавської області, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серіїНОМЕР_2 (а.с.9).

За життя, 28.02.2002 року ОСОБА_3 склав
заповіт, яким заповів позивачу належну
йому на території Кирило-Ганнівської
сільської ради земельну ділянку.
Заповіт був посвідчений секретарем
Кирило-Ганнівської сільської ради
Сябро Н.Ф.. Але в тексті заповіту
заповідана земельна ділянка не
ідентифікована та не вказано документ
на підставі якого вона належить
спадкодавцеві (а.с.8). Однак позивачу
відомо, що батько мав у власності одну
земельну ділянку площею 5,21 гектарів,
яка була йому передана на підставі
рішення 20 сесії 23 скликання
Кирило-Ганнівської сільської ради від
14.03.2001 року, для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва та
видано державний акт серії ІІ-ПЛ № 000711,
зареєстрований в книзі реєстрації
державних актів 10.05.2001 року за № 325
(а.с.10).

В нотаріальному порядку
успадкувати вказану земельну ділянку
позивач не може, оскільки відомості про
вище вказану земельну ділянку не
внесені до Державного земельного
кадастру, про що ОСОБА_1 було видано
постанову про відмову у вчиненні
нотаральної дії (а.с.13).

Згідно ст. 79-1 земельного кодексу
України, формування земельної ділянки
полягає у визначенні земельної ділянки
як об"єкта цивільних прав. Формування
земельної ділянки передбачає
визначення її площу, меж та внесення
інформації про неї до державного
земельного кадастру.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону
України "Про Державний земельний
кадастр", державна реєстрація
земельної ділянки - це внесення до
Державного земельного кадастру,
передбачених цим законом відомостей
про формування земельної ділянки та
присвоєння їй кадастрового номера. У
разі якщо відомості про земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
долкументації із землустрою щодо
встановлення )відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності
та право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу
України, земельна ділянка може бути
об"єктом цивільних прав виключно з
моменту її формування (крім випадків
суборенди, сервітуту щодо частин
земельних ділянок) та державної
реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті
Державна реєстрація речових прав на
земельні ділянки здійснюється після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка
вважається сформованою з моменту
присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України "Про Державний
земельний кадастр" земельні ділянки,
право власності (користування) на які
виникло до 2004 року, вважаються
сформаваними незалежно від присвоєння
їм кадастрового номера. У разі, якщо
відомості про зазначені земельні
ділянки не внесені до Державного
реєстру земель, їх державна реєстрація
здійснюється на підставі технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) за заявою їх власників
(користувачів земельної ділянки
державної чи комунальної власності).

Право власності на вказані земельні
ділянки було оформлене та
зареєстроване відповідно до вимог
діючого на той час законодавства.
Вимоги сучасного законодавства
позбавляють позивачку можливості
замовити послугу щодо визначення
кадастрового номера, а відповідно і
успадкувати таке спадкове майно в
позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею...". відповідно до ст. 1218
ЦК України "До складу спадщини входять
усі права та обов"язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкритя
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті".

Відповідно до ст. 1268 Цивільного
кодексу України спадкоємець має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Судом встановлено, що позивач бажає
прийняти спадщину.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України,
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства ухвалюючи рішення на
основі повного і всебічного з'ясування
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні та
керуючись ст. ст. 376, 392 ЦК України, ст.
ст. 3, 10,15,30, 57-61, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу
Держземагенства у Зіньківському
районі, реєстраційної служби
Зіньківського РУЮ про визнання права
приватної власності на земельну
ділянку - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, код
платника податків за ЄДРПОУ - НОМЕР_1,
жителем АДРЕСА_1, право власності на
земельну ділянку площею 5,21 гектара, яка
розташована на території
Кирило-Ганнівської сільської ради
Зіньківського району Полтавської
області, передану для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, якою спадкодавець ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, володів на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії ПЛ
№ 000711, виданого йому на підставі
рішення 20 сесії ХХІІІ скликання
Кирило-Ганнівської сільської ради від
14 березня 2001 року,зареєстрованого в
книзі реєстрації державних актів за
№325 від 10.05.2001 року, в порядку
спадкування за заповітом.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Зіньківський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко