Справа № 134/738/14-ц Провадження №
22-ц/772/2287/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Глушкова В. Ф.Категорія:
44Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Він-ницької області
в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Міхасішина І.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю апелянта, позивача ОСОБА_2,
його представника, адвоката ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці, в залі судових
засідань апеляційного суду Вінницької
області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про

усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення

без надання іншого житла,
стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Крижо-пільського районного
суду Вінницької області від 23 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

22 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
Крижопільський районний суд
Вінницької області з позовом до ОСОБА_4
про усунення перешкод у користуванні
17/50 частками належного йому на праві
приватної спільної част-кової
власності житлового будинку АДРЕСА_1
шляхом виселення відповідачки без
надання іншого жит-лового приміщення,
стягнення з неї завданої моральної
шкоди в сумі 20 тисяч гривень ( а. с. 2 ),
посилаючись на те, що спірне помешкання
належить йому на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 11.07.2012 року. Відповідачка
користувалася цим помешканням для
задоволення власних потреб, на його
вимогу про звільнення житла у березні
2014 року, уваги не звертає, продовжуючи
користуватися будинком. Як власник
ОСОБА_2 не може користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.
Неправомірними діями ОСОБА_4 йому
завдано моральної шкоди, яку він оцінює
у 20 тисяч гривень. На підставі статей 22,
317, 319, 391, 1167 ЦК України, статтей 109, 116 ЖК
України ОСОБА_2 просив суд позов
задовольнити.

Рішенням Крижопільського районного
суду Вінницької області від 23 червня 2014
року у позові ОСОБА_2 відмовлено ( а. с.
33-35 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує
його в апеляційному порядку, просить
дане рішення скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову ( а. с. 39
). Апелянт вважає оскаржуване рішення
ухваленим з грубими порушеннями норм
процесуального законодавства,
однобічною оцінкою доказів у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
по апеляційній скарзі апелянта та його
представника, дослідивши матеріали
справи, проаналізувавши в сукупності
наявні в ній докази, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути закон-ним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сто-рони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Умовами
обгрунтованості є повне і всебічне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, доведеність тих обставин,
які суд вважає встановленими,
відповідність вис-новків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції
відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що на час
ви-рішення судом вимог ОСОБА_2
відповідачка у належній йому на праві
влас-ності частині будинку АДРЕСА_1 не
проживає, добровільно звільнила
займане приміщення, чого сам по-зивач
не заперечив. Тобто, вимога про
усунення перешкод у користуванні
власністю фактично є безпідставною
через реальну відсутність таких
перешкод.

Вирішуючи позов у частині
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 20 тисяч гривень, суд першої
інстанції керувався нормами статей 23,
1167 ЦК України, роз'ясненнями,
викладеними у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 з наступними змінами «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної ( немайнової )
шкоди». Суд прийняв до уваги, що право
особи на відшкодування моральної шкоди
виникає за умов порушення прав та
інтересів цієї особи, наявності такої
шкоди, завданої неправомірними діями
її заподіювача та причинного зв'язку
між порушенням і завданою моральною
шкодою. При цьому обов'язок доведення
наявності підстав для відшкодування
моральної шкоди покладається на особу,
яка вимагає такого відшкодування, що
відповідає змісту статей 10, 60 ЦПК
України.

Суд визнав недоведеними вимоги ОСОБА_2
щодо завдання йому проти-правними
діями саме ОСОБА_4 моральної шкоди,
жодних доказів цієї частини позову,
зокрема, на підтвердження погіршення
стану його здоров'я, суду не надано. За
таких обставин для покладання на
ОСОБА_4 відпові-дальності за моральну
шкоду, понесену позивачем, суд підстав
не знайшов.

Висновок суду є правильним, об'єктивним
та справедливим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на однобічність оцінення
су-дом першої інстанції пред'явлених
ним доказів. Йдеться про строк понад
два місяці, протягом якого ОСОБА_4 не
звільняла частину будинку позивача,
підтведження факту такого
користування зверненням в органи
міліції самої відповідачки з приводу,
на її думку, незаконних дій стосовно
неї ОСОБА_2

Однак, зазначені обставини не є
достатніми для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду першої інстанції. Слід
мати на увазі, що ОСОБА_4 користувалася
частиною будинку ОСОБА_2 за згодою
родича ОСОБА_2, його брата, якого сам
позивач уповноважив на розпорядження
цією нерухомістю в установленому
порядку оформленою довіреністю. Сам
позивач домовився з відповідачкою про
звільнення займаного приміщення у
березні 2014 року, а в квітні уже
звернувся в суд з даними вимогами.

З доводами ОСОБА_2 про завдання йому
моральної шкоди за вказаний пері-од у
визначеному ним розмірі, що така шкода
взагалі мала місце саме через
неправомірні дії ОСОБА_4, погодитися
однозначно не можливо.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції правильно встановив
право-відносини, що склалися між
сторонами у справі, не помилився у
застосуванні тих норм матеріального
права, що регулюють ці правовідносини;
суд не по-рушив норм процесуального
права.

Частина третя ст. 10, частини 1, 2 ст. 11 ЦПК
України визначають, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, інших осіб, які беруть участь у
справі. Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що
апеляційний суд відхиляє апе-ляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інс-танції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319,
324, 325 ЦПК Ук- раїни, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Крижопільського районного
суду Вінницької області від 23 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголо-шення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

З оригіналом вірно: