Справа № 149/4240/13-ц Провадження №
22-ц/772/2331/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Олійник І. В.Категорія:
27Доповідач: Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Вавшка В.С., Сопруна В.В.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хмільницького міськрайонного суду
Вінницької області від 20 червня 2014 року
у цивільній справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

встановила:

У вересні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з вищезазначеним
позовом. Позовні вимоги обґрунтовувало
тим, що 08.04.2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2
було укладено кредитний договір
№VIWЗА800004244, відповідно до умов якого,
банк надав відповідачеві кредит у
розмірі 7359,96 доларів США з терміном
погашення до 07.04.2011 року. В порушення
умов кредитного договору відповідач
свої зобов'язання виконав лише
частково, внаслідок чого станом на
10.08.2011 року утворилась заборгованість
за кредитним договором в розмірі 3210,44
доларів США, яка складається із
заборгованості за кредитом - 1047,19
доларів США; заборгованості із
процентів за користування кредитом -
228,46 доларів США; заборгованості із
комісії за користування кредитом - 839,04
доларів США; пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором - 913
доларів США; штрафів відповідно до
договору: фіксованої частини - 31,37
доларів США; процентної складової - 151,38
доларів США.

20 червня 2014 року представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» подав до суду заяву про
зменшення позовних вимог та просив
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором №VIWЗА800004244 в
розмірі 1193, 66 дол. США, з яких 1047, 19 дол.
США - тіло кредиту, 146, 47 дол. США -
заборгованість по відсотках, що за
курсом 11,84 згідно службового
розпорядження НБУ від 19.06.2014 року
еквівалентно 14132, 93 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 20 червня 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" заборгованість за
кредитним договором № VIW3A800004244 від
08.04.2008 року в сумі 1193,66 доларів США, з
яких 1047,19 доларів США заборгованість за
кредитом, 146,47 доларів США
заборгованість по відсотках за
користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
"ПриватБанк" судовий збір в сумі 255,87
грн., понесені витрати на
інформаційно-технічне забезпечення в
розмірі 120 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції дійшла висновку, що
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

По справі встановлено, що 08.04.2008 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником усіх прав та
зобов'язань якого, відповідно до п.1.1.
Статуту в новій редакції товариства, є
публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний
договір №VIW3А800004244, згідно умов якого
банк надав позичальнику кредит в сумі
7359,96 доларів США, з процентною ставкою
11,04 % річних, та кінцевим терміном
погашення 07.04.2011 року.

Для забезпечення повного і своєчасного
виконання позичальником зобов'язань за
договором, ОСОБА_2 надав банку в заставу
автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1, власником якого є
позичальник.

Відповідно до п.п.16.8, 16.9. розділу 16
«Особливі умови» договору сторони
погодилися, що на дату підписання
договору вартість предмета застави
становить 44440 грн., а також станом на
дату підписання договору розмір
забезпечених вимог становить 10 288
доларів США, плюс нараховані проценти
та винагороди, а також інші суми, що
можуть підлягати сплаті позичальником
за договором.

Позивач виконав взяті на себе
зобов'язання та передав відповідачу
кошти в сумі 7359, 96 дол. США. У порушення
умов договору, відповідач зобов'язання
за договором виконував неналежним
чином, внаслідок чого виникла
заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст.ст. 526,527,530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
"Про заставу", заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором.

Пунктом 13 кредитно-заставного
договору від 08.04.2008 року визначено
порядок звернення стягнення на предмет
застави та передбачено право банку
на власний розсуд обрати процедуру
звернення стягнення на предмет застави
в тому числі шляхом продажу предмета
застави третій особі. (п.п. 13.2 договору).

Актами цивільного законодавства
України надано право сторонам договору
самим обирати спосіб та порядок
врегулювання спірних питань щодо
виконання умов договору, зокрема
заставодержатель має право на власний
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

При зверненні стягнення на предмет
застави в позасудовому порядку шляхом
його продажу банк встановлює
початкову ціну предмета застави в
розмірі оціночної вартості,
встановленої банком, але не нижче 50% від
повної вартості згідно із ст. 17.10
договору. Банк має право реалізувати
предмет застави за ціною, що зазначена
у цій статті 13.2 договору.

За умовами п.п. 13.3.2, 13.3.3 договору
договір купівлі-продажу предмета
застави укладається банком від імені
позичальника і є юридичною підставою
для набуття права власності на предмет
застави. У відповідності до ст. 237 ЦК
України під час звернення стягнення на
предмет застави у позасудовому порядку
шляхом його продажу або набуття на
нього банком права власності, п
озичальник уповноважує банк ( в особі
його уповноважених осіб)) на його
власний розсуд від імені позичальника
здійснювати будь-які дії необхідні для
відчуження, зняття з обліку,
реєстрації, перереєстрації предмета
застави, у тому числі укладати договір
купівлі-продажу предмета застави на
умовах, визначених банком на власний
розсуд.

Сторони погодили що після звернення
стягнення на предмет застави,
забезпечені вимоги вважаються
задоволеними і погашеними лише у
розмірі сум у відповідній валюті,
фактично і остаточно отриманих банком
в результаті такого звернення
стягнення та/або вартості предмета
застави одержаного банком у власність,
яка визначається за згодою сторін на
дату звернення стягнення.

Всі суми, виручені в результаті такої
реалізації, використовуються в першу
чергу для відшкодування всіх витрат
(включаючи витрати на юридичні послуги)
яких банк зазнав у зв'язку із
зверненням стягнення на предмет
застави. Будь-які кошти, що залишаються
після відшкодування витрат, зазначених
у попередньому реченні,
використовуються для погашення інших
забезпечених вимог. У разі, якщо таких
сум недостатньо для повної сплати всіх
забезпечених вимог, непогашена частина
забезпечених вимог становить
заборгованість позичальника перед
банком, яка негайно належить до сплати
банку. У такому разі банк має право
одержати суму, якої не вистачає для
повного задоволення своїх вимог, з
іншого майна позичальника, у першу
чергу перед іншими кредиторами (п.13.6 ,
13.7 договору).

16 червня 2009 року ОСОБА_2 видав
нотаріально посвідчену довіреність
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на продаж
автомобіля НОМЕР_2(т 1. а.с. 123) .

Встановлено судом і не заперечується
сторонами, що зазначення вказаних осіб
було узгоджено з банком.

17 вересня 2009 року автомобіль, який
належав ОСОБА_2 було реалізовано за 45500
грн., що підтверджується службовою
запискою від 27.12.2011 року (т.1 а.с. 50). При
цьому, вартість автомобіля визначена
відповідно до висновку від 10.09.2009 року
(том 2 а.с. 75-81).

Доводи ОСОБА_2, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів
реалізації автомобіля саме у 2009 році,
не приймаються колегією суддів до
уваги.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. У відповідності до ч. 1 ст.
59 ЦПК України суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом

Відповідачем не надано жодного доказу,
які спростовують встановлені судом
обставини щодо реалізації автомобіля у
2009 році.

Отримані від реалізації автомобіля
кошти надійшли на рахунок банку та
згідно меморіальних ордерів від 24.09.2009
року були зараховані в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_2 за
даним кредитно-заставним договором (т 2
а.с. 71-74). Зазначене також
підтверджується випискою по рахунку (т.
1 а.с. 60-115) та розрахунком, що наданий
позивачем (т. 1 а.с. 5-6).

Як пояснив у судовому засіданні
представник позивача кошти від
реалізації предмета застави були
зараховані на транзитний рахунок.

Відповідно до п. 6.1.4 договору банк
зобов'язаний направляти на погашення
заборгованості кошти, що надійшли на
транзитний рахунок, відповідно до п. 4.7
договору, якою визначено, що кошти
отримані банком від позичальника для
погашення заборгованості
направляються для її погашення в такій
черговості: для відшкодування
витрат/збитків, яких зазнав банк за
договором; для оплати неустойки згідно
із п. 14 договору; для оплати
простроченої заборгованості за
винагородами; для оплати простроченої
заборгованості за процентами; для
оплати простроченої заборгованості за
наданим кредитом.

Пунктом 4.6 договору передбачено, що з
метою виконання зобов'язань щодо
погашення заборгованості, позичальник
доручає банку списувати кошти зі всіх
своїх поточних рахунків у будь-якій
валюті, за наявності на них необхідних
сум коштів, не наданих у кредит, у межах
сум, які підлягають сплаті банку за цим
договором, при настанні строків
платежів. Списання коштів здійснюється
у порядку, встановленому
законодавством. У випадку
недостатності чи відсутності у
позичальника коштів у національній
валюті для погашення заборгованості (в
тому числі сплати неустойки), банк має
право списати кошти в іноземній валюті,
у розмірі еквівалентному сумі
заборгованості в національній валюті
на дату погашення, і продати списану
іноземну валюту на Міжбанківському
валютному ринку України.

Як вбачається з банківської ліцензії
№22 ПАТ КБ «ПриватБанк» має право
здійснювати банківські операції,
визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» (т.1 а.с. 18).

Доводи відповідача про те, що наявність
невиконаного рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
16 червня 2011 року , яким на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» з ОСОБА_2 вже було
звернуто стягнення на предмет застави
за цим же кредитно-заставним договором,
створює подвійну відповідальність
відповідача про стягнення
заборгованості , нарахованої за один і
той же період часу, правильно не взяті
судом першої інстанції до уваги.

Так, заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
16 червня 2011 року в цивільній справі
№2-3863/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, яке набуло законної
сили 04 липня 2011 року, в рахунок
погашення заборгованості за
кредитно-заставним договором №VIW3A800004244
від 08.04.2008 року в розмірі 54148, 71 грн. , що
еквівалентно 7023, 18 дол. США., звернуто
стягнення на предмет застави: а саме
легковий автомобіль марки ВАЗ, 21104, дрн
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2

Проте, належний відповідачу автомобіль
було реалізовано банком 17 вересня 2009
року в позасудовому порядку, тобто ще
до ухвалення рішення Жовтневим
районним судом м. Дніпропетровська, що
підтверджено належними доказами у
справі.

Відповідно до листа Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
07.03.2014 року, згідно матеріалів
цивільної справи № 2-3863/2011 за позовом
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості, 08.09.2011 року,
на виконання заяви представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» Соломки А.О. видано один
виконавчий лист на звернення стягнення
на предмет застави ( т. 2 а.с. 99).

Разом з тим, відповідно до листа
відділу ДВС Хмільницького
міськрайонного управління юстиції
Вінницької області від 13.05.2014 року,
виконавчий лист № 2-3863/2011 у справі за
позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості, згідно
облікової картотеки відділу ДВС
Хмільницького МРУЮ на виконання не
надходив та стягнення не проводиться
станом на 23.05.2014 року (т. 3 а.с. 1).

Крім того, як вбачається з рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 16 червня 2011 року
розрахунок заборгованості за
кредитно-заставним договором було
здійснено станом на 05.08.2009 року, тоді як
відповідно до заяви представника ПАТ
КБ «ПриватБанк» у справі № 149/4220/13-ц про
зменшення розміру позовних вимог від 20
червня 2014 року, банк просив стягнути з
відповідача заборгованість у розмірі
1193, 66 дол. США, з яких 1047, 19 дол. США-
заборгованість по кредиту, 146, 47 дол. США
- заборгованість по відсотках, що за
курсом НБУ станом на 19.06.2014 року
становить 14132, 93 грн.

Як вбачається з розрахунку, наданого
позивачем, зазначена заборгованість
нарахована з 24.09.2009 року, тобто після
реалізації заставного автомобіля в
позасудовому порядку, що свідчить про
відсутність подвійного стягнення з
відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені статтями 599-601, 604-609 ЦК
України, зокрема згідно ст. 599 ЦК
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

В п. 17 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року визначено, що
наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається не
виконаним належним чином відповідно до
вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином судом встановлено, що
станом на 10.08.2011 року заборгованість
відповідача за кредитно - заставним
договором, яку просить стягнути
позивач, складається із заборгованості
за кредитом - 1047,19 доларів США;
заборгованості із процентів за
користування кредитом - 146,47 доларів
США.

Доводи ОСОБА_2 про те, що банком
неправомірно нарахована пеня в сумі 413,
47 дол. США та комісія в загальній сумі
946, 89 дол. США, які 24.09.2009 року мали б
надійти на погашення тіла кредиту, в
зв'язку з чим заборгованість по кредиту
була б погашена в повному обсязі,
суперечать умовам договору, не
ґрунтуються на нормах законодавства та
не відповідають обставинам справи.

Пунктами 14.2, 14.3 кредитно-заставного
договору передбачено, у випадку
порушення позичальником зобов'язань
щодо сплати винагород, процентів,
повернення основної суми кредиту
позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15%
від суми простроченого платежу, але не
менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Відповідно до Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту Затверджених Постановою
Правління Національного банку
України 10.05.2007 N 168 банки зобов'язані в
кредитному договорі або додатку до
нього надавати детальний розпис
сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а
також інших фінансових зобов'язань
споживача, зазначивши таке:перелік,
розмір і базу розрахунку всіх
комісій (тарифів) банку, що пов'язані
з наданням, обслуговуванням і
погашенням кредиту, у тому числі
комісії за обслуговування кредитної
заборгованості, розрахунково-касове
обслуговування, здійснення
валютно-обмінних операцій, юридичне
оформлення тощо.

Таким чином, нарахування пені за
прострочення виконання зобов'язання
та комісії банком винагороди за
надання фінансового інструменту не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Крім того, рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від 19
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 24 грудня 2012 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про визнання недійсною
частини договору. Судовими рішеннями
встановлено, що сторонами погоджено
істотні умови кредитно-заставного
договору від 08.04.2008 року та його умови
не суперечать вимогам законодавства.

Також доводи ОСОБА_2 про те, що
позивачем не надано доказів відкриття
відповідачу рахунку з якого повинні
були бути видані кредитні кошти, тоді
як кошти були видані на підставі заяви
про видачу готівки, що є недопустими у
випадку видачі кредиту в іноземній
валюті, а тому кредитно-заставний
договір не відбувся, правильно не
взято судом першої інстанції до уваги,
оскільки повністю спростовані
встановленими по справі обставинами.

За таких обставин, суд першої інстанції
повно з'ясував усі обставини справи,
надав належну оцінку наявним у справі
доказам, та ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 20 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/
І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/
В.С. Вавшко

/підпис/
В.В. Сопрун

З оригіналом вірно: