Єдиний унікальний номер 725/1252/14-ц
Номер провадження 2/725/290/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2014 року
м.Чернівці

Першотравневий районний суд м.
Чернівці у складі:

головуючої судді Федіної А.В.

при секретарі Сорокан М.М.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

та представників відповідачів ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Шевчук С.М., Муляр Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ДТГО
«Львівська залізниця»,
Першотравневого РВ у м. Чернівці УДМС
України в Чернівецькій області,
Першотравневий РВ УМВС України в
Чернівецькій області, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання незаконними дій щодо
зняття з реєстрації по місцю
проживання, визнання недійсними
договору найму житла, розпорядження
органу приватизації житла, свідоцтва
про право власності на житло, договору
міни квартири, поновлення у реєстрації,
визнання незаконним дій щодо знищення
паспорту, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вище
вказаним позовом.

Посилався на те, що між ним та ОСОБА_9 1986
року було зареєстровано шлюб, від
даного шлюбу у них народились діти -
ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Рішенням виконавчого комітету
Першотравневої районний ради в м.
Чернівці від 11.03.1992 року №60/5 йому було
видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 та у
вказаній квартирі він був
зареєстрований з 20.03.1993 року.

Вироком Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 25.03.1995 року його
було засуджено за ст.ст. 86-1, 172 КК УРСР на
3 роки 6 місяців позбавлення волі та
постановою Новоселицького районного
суду Чернівецької області від 15.08.1997
року звільнено від відбування
покарання в Сокирянській виправній
колонії на підставі ст. 7 Закону
України «Про амністію» від 26.06.1997 року.

Вказував на те, що 16.08.1995 року його було
знято з реєстрації по місцю проживання
як засудженого відповідно до положень
Тимчасової інструкції Про порядок
документування і прописки (реєстрації)
громадян України від 03.02.1992 року №66 дск,
яка на той час втратила чинність, а
також зняття його з реєстрації по місцю
проживання відбулось в порушення вимог
ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, внаслідок чого він
був позбавлений можливості приймати
участь у приватизації спірної квартири
на підставі Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Вважає, що дії ВГІРФО Першотравневого
РВ УМВС України в Чернівецькій області
в частині зняття його з реєстрації по
вказаній вище адресі є неправомірними,
порушують його майнові права з вище
вказаних підстав та у зв'язку
ліквідацією вказаної юридичної особи,
позовні вимоги ним пред'являються до
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області та
Першотравневого РВ УДМС України в
Чернівецькій області.

Окрім того, вказував на те, що в лютому
1996 року Першотравневим РВ УМВС України
в Чернівецькій області було знищено
(шляхом спалення) його паспорт
громадянина СРСР зразка 1974 року серії
НОМЕР_1, виданий Глибоцьким РВ УМВС
України в Чернівецькій області, як
знайдений, проте вказував на те, що він
свого паспорта громадянина СРСР ніколи
не губив та зберігав його за місцем
свого проживання в квартирі АДРЕСА_1, до
вказаного паспорту мала доступ його
дружина ОСОБА_9, яка була зацікавлена у
знищенні його паспорта, оскільки там
містилась відмітка про реєстрацію
місця проживання.

Вказував на те, що він особисто ніколи
не звертався до правоохоронних органів
з заявою про втрату паспорта, а тому
Першотравневий РВ УМВС України в
Чернівецькій області здійснив
знищення вказаного документу в
порушення вимог законодавства, зокрема
Інструкції щодо правил та порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України.

Крім того, посилався на те, що12.10.1995 року
в.о. начальника Івано-Франківського
відділення Львівської залізниці надав
Будинковолодінню станції Чернівці
письмову згоду на переоформлення
квартири АДРЕСА_1 з вибулого основного
квартиронаймача ОСОБА_1 на його
дружину ОСОБА_9, хоча відповідно до
вимог ст. 71 ЖК УКРСР за ним зберігалось
житлове приміщення, оскільки в ньому
залишились проживати члени його
родини, а тому вважає, що договір найму
житлового приміщення, укладений 12.10.1995
року між Будинкоуправлінням станції
Чернівеці (на даний момент
відокремлений підрозділ Управління
будівельно-монтажних робіт і цивільних
споруд №4 на станції Івано-Франківськ
ДТГО «Львіська залізниця») та ОСОБА_9 є
недійсним відповідно до вимог ст. 48 ЦК
УРСР внаслідок порушення вимог ст.ст.
61,71 ЖК УРСР.

Посилався також на те, що рішенням
органу приватизації №729 від 22.12.1997 року
квартиру АДРЕСА_1 було приватизовано
ОСОБА_9 та їх спільними дітьми. Вважає,
що вказана приватизація відбулась без
його участі незаконно, оскільки після
звільнення з місць позбавлення волі в
серпні 1997 року він постійно проживав у
спірній квартирі, окрім того, він не був
визнаний в судовому порядку таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням, а тому відповідно до вимог
Закону України «Про приватизації
державного житлового фонду» повинен
був приймати участь у приватизації, не
зважаючи на те, що не був на той момент
зареєстрований у спірній квартирі,
оскільки добровільно зареєструвався в
с.Черепківка, Глибоцького району,
Чернівецької області за місцем
проживання своїх батьків.

Вважає, що розпорядження органу
приватизації - Чернівецької дистанції
цивільних споруд Львівської залізниці
№729 від 22.12.1997 року слід визнати
незаконним з підстав вище зазначених, а
також у зв'язку з тим, що в ньому
відсутні відомостей про всіх членів
сім'ї, які приймали участь у
приватизації, форму власності та
технічні характеристики квартири,
окрім того внаслідок визнання
незаконним вказаного розпорядження
слід визнати незаконним свідоцтво про
право власності на житло, видане 23.12.1997
року на підставі вказаного
розпорядження.

Окрім того, вказував на те, що 28.10.2008
року між ОСОБА_9, яка діяла в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11 та за
довіреністю в інтересах ОСОБА_10 з
одного боку та ОСОБА_12 з іншого, було
укладено договір міни, відповідно до
умов якого у власність ОСОБА_12 перейшла
квартира АДРЕСА_1, а у власність ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 квартира АДРЕСА_3.

Вважає, що вказаний договір слід
визнати недійсним, оскільки при його
укладені були порушені його права та
права неповнолітньої на той момент
ОСОБА_11 з наступних підстав.

Так, вказував, що при укладені спірного
договору міни, він як батько
неповнолітньої ОСОБА_11 не давав
нотаріально засвідченої згоди на
укладенні вказаного договору, що
суперечить вимогам ст. 177 СК України, а
також спірний договір суперечить
інтересам ОСОБА_11, оскільки площа
квартири, яку відповідачі ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали внаслідок
міни значно меша ніж площа спірної
квартири, у зв'язку з чим донька
позбавлена можливості мати власну
кімнату.

Крім того, вважає, що п. 1.5 спірного
договору міни містить недостовірну
інформацію відносно того, що квартира
за адресою АДРЕСА_1 не перебуває у
будь-якому спорі та відсутні права
третіх осіб на неї, хоча він на той
момент не втратив права користування
спірною квартирою.

Внаслідок вище наведеного, вважає, що
його порушене право має бути
відновлено на підставі п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК
України шляхом поновлення його у
реєстрації за адресою АДРЕСА_1 із
застосуванням наслідків недійсності
правочину.

Крім того, вказував на те, що 02.11.2011 року
між ОСОБА_3, за згодою чоловіка ОСОБА_4,
та ОСОБА_12, в інтересах якої діяла
ОСОБА_9, було укладено договір купівлі
продажу квартири АДРЕСА_1, який в
подальшому було зареєстровано у
встановленому законом порядку, вважає,
що вказаний договір слід визнати
недійсним на підставі сукупності
наведених вище обставин як такий, що
порушує його права.

На підставі викладеного, посилаючись
на норми матеріального права, просив:

· визнати незаконними дії
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області в особі його
відділу (сектору) громадянства
іміграції та реєстрації фізичних осіб
(ВГІРФО),щодо зняття, 16.08.1995 року, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстрації по місцю його
проживання за адресою: АДРЕСА_1;

· визнати недійсним договір найму
жилого приміщення, що укладений 12.10.1995
року, між Будинкоуправлінням станції
Чернівці Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» та ОСОБА_9
відносно квартири АДРЕСА_1;

· визнати незаконними дії
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області щодо знищення, в
лютому 1996 року (шляхом спалення),
паспорту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
колишнього СРСР зразка 1974 року серії
НОМЕР_1, виданий Глибоцьким РВ УМВС
України в Чернівецькій області, як
знайденого;

· визнати незаконним
розпорядження органу приватизації -
Чернівецької дистанції

цивільних споруд Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» № 729 від 22.12.1997
року про приватизацію квартири
АДРЕСА_1;

· визнати незаконним свідоцтво
про право власності на житло від 23.12.1997
року видане

Чернівецькою дистанцією цивільних
споруд Державного
територіально-галузевого

об'єднання «Львівська залізниця»
згідно якого квартира АДРЕСА_1 передана
у спільну сумісну власність гр. ОСОБА_9,
ОСОБА_10

та ОСОБА_11;

· визнати недійсним договір міни
квартир укладений, 28.10.2008 року, між
ОСОБА_9 від свого імені та від імені
ОСОБА_10 за довіреністю, неповнолітньою
ОСОБА_11, за згодою її матері - ОСОБА_9, з
одного боку, та ОСОБА_12 з другого боку,
відповідно до якого у власність ОСОБА_12
перейшла квартира АДРЕСА_1, а у
власність ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
квартира АДРЕСА_3;

· зобов'язати Першотравневий
районний відділ у місті Чернівцях
Управління Державної міграційної
служби України в Чернівецькій області
поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
реєстрації по місцю його проживання за
адресою: АДРЕСА_1;

· визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 02.11.2011 року між ОСОБА_3, за
згодою чоловіка ОСОБА_4, та ОСОБА_12, в
інтересах якої діяла ОСОБА_9,
зареєстрований у ЦКОБТІ 21.11.2011 року за
реєстрованим номером 24559867, номер
запису :9199 у книзі 169, ст. 515.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав, надав суду пояснення
аналогічні змісту позовної заяви,
заяви про збільшення позовних вимог,
посилаючись на норми матеріального
права, просив позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_1, будучи також допитаний
в якості свідка, суду пояснив, що на
даний момент він працює та проживає за
кордоном та кілька разів на рік
приїжджає в Україну. Щодо обставин
справи, вважає, що його дружина
незаконно без його відома
приватизувала спірну квартиру, а потім
обміняла її на квартиру своєї матері,
після чого продала відповідачам ОСОБА_4
та ОСОБА_3 Вказував на те, що в той час
поки він перебував в місцях
позбавлення волі його незаконно було
знято з реєстрації за місцем
проживання по АДРЕСА_1, про що він
нічого не знав та 18 серпня 1997 року
повернувся проживати за вказаною
адресою. У зв'язку з втратою паспорту
йому довелось зареєструватись за
місцем проживання його батьків в
с.Черепківка, Глибоцького району,
Чернівецької області. Просив позов
задовольнити з підстав, зазначених у
позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх
представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні позов не визнали у зв'язку з
безпідставністю позовних вимог,
просили в задоволенні позову
відмовити.

Представник відповідача
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області Шевчук С.М. позов
не визнав, вважаючи доводи позовної
заяви надуманими, надав суду пояснення
аналогічні долученим письмовим
поясненням, вказував на те, що
позивачем пропущений загальний строк
позовної давності відповідно до ст. 267
ЦК України щодо вимог про визнання
незаконними дій органів владних
повноважень, та просив в задоволенні
позову відмовити по суті, а також у
зв'язку з пропуском позивачем строку
позовної давності.

Представник відповідача, відділу
міграційної служби, Муляр Т.В. в
судовому засіданні позов не визнала,
вказала на те, що в міграційній службі
відсутні дані, які б підтверджували
доводи позивача, викладені ним в
позовній заяві в частині визнання
незаконними дій щодо зняття останнього
з реєстрації місця проживання та
знищення паспорта, а також вказала на
те, що міграційна служба не є органом
підпорядкованим УМВС України в
Чернівецькій області.

Представник відповідача ДТГО
«Львівська залізниця» в судове
засідання не з'явився, від нього до суду
надійшла заява про розгляд справи у
його відсутності, а також письмові
заперечення на позов в яких вказував на
безпідставність позовних вимог, а
також на те, що частина позовних вимог
вже була предметом спору по іншій
справі та Апеляційним судом
Чернівецької області рішенням від
17.03.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 в судове засідання не з'явились,
хоча повідомлялись про час та місце
розгляду справи, про причини своєї
неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, покази позивача, допитаного в
якості свідка, пояснення представників
відповідачів, відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4, дослідивши письмові докази по
справі, вважає, що в задоволенні позову
слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що позивач
07.11.2008 року вже звертався до
Першотравневого районного суду з
позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, Управління
будівельно-монтажних робіт і цивільних
споруд №4 на станції Івано-Франківськ
м. Івано-Франківськ, третя особа Служба
у справах дітей Чернівецької міської
ради про визнання незаконним акту
приватизації квартири, що є також
предметом спору у даній справі,
визнання недійсним свідоцтва про
право власності, визнання недійсним
договору міни, визнання його основним
квартиронаймачем і стягнення
моральної шкоди.

Рішенням Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 02.12.2010 року та
рішенням Апеляційного суду
Чернівецької області від 17.03.2011 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено (а/с 9,18).

Так, обираючи спосіб захисту своїх
житлових прав, які позивач вважає
порушеними, останній виходить з того,
що вони підлягають поновленню також з
підстав визнання неправомірними дій
щодо зняття його з реєстрації за місцем
проживання, знищення паспорта,
поновлення у реєстрації за місцем
проживання

Оскільки представником відповідача
заявлено про застосування позовної
давності щодо частини позовних вимог,
суд вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Так, судом встановлено, що позивачу
було відомо про те, що він був знятий з
реєстраційного обліку за адресою м.
Чернівці, вул. Білоруська, 18/36, а також
про отримання нового паспорту, в якому
місцем реєстрації було вказано
с.Черепківка, Глибоцького району,
Чернівецької області, що
підтверджується дослідженими
письмовими доказами по справі, зокрема
рішенням Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 02.12.2010 року та
рішенням Апеляційного суду
Чернівецької області від 17.03.2014, проте
з вимогами щодо визнання незаконними
дій органу владних повноважень в
частині зняття його з реєстрації по
місцю проживання за адресою АДРЕСА_1 та
поновлення у реєстрації за цією
адресою позивач до суду раніше не
звертався та вперше з такою вимогою
звернувся 03.03.2014 року, пред'являючи
даний позов. Належних та допустимих
доказів щодо поважності причин
пропуску строку позовної давності
щодо вказаних вище вимог позивачем не
надано, а тому суд приходить до
висновку про пропуск позивачем строку
позовної давності звернення до суду з
позовними вимогами щодо визнання
незаконними дій Першотравневого РВ
УМВС України в Чернівецькій області в
особі його відділу (сектору)
громадянства іміграції та реєстрації
фізичних осіб (ВГІРФО),щодо зняття,
16.08.1995 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 з
реєстрації по місцю його проживання за
адресою: АДРЕСА_1 та щодо зобов'язати
Першотравневий районний відділ у місті
Чернівцях Управління Державної
міграційної служби України в
Чернівецькій області поновити ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у реєстрації по місцю його
проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Проте, як вбачається з роз'яснень, які
містяться в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою
до ухвалення ним рішення, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Враховуючи вище викладене та
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України в постанові №14 від 18.12.2009 року,
суд вважає, що позов ОСОБА_1 не доведено
та в задоволенні усіх позовних вимог
слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Першотравневої районної ради народних
депутатів Чернівецької області від
11.03.1992 року №60/5, протоколу №55 від 30.01.1992
року спільного засідання
адміністрації та профкомного
вагонного ДЕПО ОСОБА_1, старшому
інженеру та членам його сім'ї, які на
той момент складались з дружини ОСОБА_9
та сина ОСОБА_10, було надано ордер
трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1 (а/с 24).

Як вбачається з довідки Державної
адміністрації залізничного транспорту
Львівської залізниці
Івано-Франківське відділення від
09.11.2007 року, позивач був зареєстрований
в спірній квартирі з 20.03.1992 року по
16.08.1995 року (а/с 25).

Вироком Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 28.03.1995 року ОСОБА_1
засуджено за вчинення злочину
передбаченого ст.ст. 86-1, 172 КК України та
на підставі ст. 42 КК України призначено
покарання у вигляді 3 років 6 місяців
позбавлення волі з конфіскацією майна
(а/с 26).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в
частині визнання незаконними дій
ВГІРФО Першотравневого РВ УМВС України
в Чернівецькій області щодо зняття
ОСОБА_1 з реєстрації за адресою АДРЕСА_1,
позивач вказує на те, що вказані дії
були вчиненні на підставі Тимчасової
інструкції про порядок документування
та прописки (реєстрації) громадян
України, затвердженої наказом МВС
України від 03.02.1992 року №66дск, яка на
той момент втратила свою чинність на
підставі наказу МВС України від 17.08.1994
року №316, проте з такими доводами
позивача погодить не можна, виходячи з
наступного.

Зазначений наказ МВС України від 03.02.1992
року №66дск має гриф обмеження доступу
«Для службового користування», у
зв'язку з чим доступ для його
ознайомлення обмежено та в цілому він
був скасований наказом МВС України
від 21.10.2003 № 1239 дск, а не наказом МВС
України від 17.08.1994 року №316 на який
посилається позивач.

Крім того, відповідно до положень
Інструкції щодо правил та порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України, затвердженої
наказом МВС України N 316 від 17.08.1994 року,
зокрема п. 34, паспорти осіб, що
знаходяться під вартою, після вироку,
який набрав законної сили,
надсилаються судовими органами у
слідчі ізолятори разом з
повідомленнями про вироки, що набрали
законної сили, відносно цих осіб.
Паспорти, що надійшли, надсилаються до
органів внутрішніх справ, на
території обслуговування яких
знаходяться слідчі ізолятори, для
оформлення виписки, після чого
додаються до особових справ
засуджених.

Також, відповідно до п. 75 наказу МВС №
66 ДСК від 3 лютого 1992 р. «Про
затвердження тимчасової Інструкції
про порядок документування і прописки
(реєстрації) громадян України»,
виписка осіб, засуджених до
позбавлення волі проводиться після
вступу вироку в законну силу (вказана
норма діяла на момент виникнення
спірних правовідносин).

Крім того, відмовляючи в задоволенні
вказаних позовних вимог, суд виходить
також з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, вважаючи, що його права
порушенні з боку ВГІРФО
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області та враховуючи
ліквідацію вказаною юридичної особи,
свої позовні вимоги пред'являє до
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області, проте на момент
зняття відповідача з реєстрації діяло
Положення про паспортну
службу органів внутрішніх справ,
затверджене постановою Кабінету
Міністрів України від 10 жовтня 1994 року
N 700 та лише 14.06.2002 року постановою
Кабінету Міністрів України було
затверджено Положення про Державний
Департамент у справах імміграції та
реєстрації фізичних осіб, відповідно
до якого відділи ГІРФО становлять
службу ГІРФО основним органом якої є
Департамент, який в свою чергу
ліквідовано відповідно до указу
Президента України від 06.04.2011 року «Про
питання Державної міграційної служби
України» затверджено Положення «Про
державну міграційну службу України» та
Кабінету Міністрів України від 15.06.2011
року №658 «Про утворення територіальних
органів Державної міграційної служби»

Таким чином, позовні вимоги про
визнання незаконними дій
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області в особі ВГІРФО
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області є
необґрунтованими та безпідставними.

Не підлягають також задоволенню вимоги
позивача в частині визнання
незаконними дій Першотравневого РВ
УМВС України в Чернівецькій області
щодо знищення в лютому 1996 року
паспорта ОСОБА_1 громадянина СРСР як
знайденого, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
довідки ВГІРФО Першотравневого РВ УМВС
України в Чернівецькій області №18/ц-11
від 16.01.2012 року в лютому 1996 року
Першотравневим РВ УМВС України в
Чернівецькій області був знищений
(шляхом спалення) паспорт колишнього
зразка СРСР 1974 року серії НОМЕР_1,
виданий Глибоцьким РВ УМВС України в
Чернівецькій області, як знайдений (а/с
31).

Обґрунтовуючи вище вказану позову
вимогу, позивач вказує, що жодного разу
не звертався з в правоохоронні органи
з заявою про втрату паспорту, а тому
знищуючи його паспорт працівниками
Першотравневого РВ УМВС України в
Чернівецькій області було порушено
вимоги Інструкції щодо порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України.

Проте, як вбачається з форми 1 про
видачу паспорта СРСР зразка 1974 року
серії НОМЕР_1, в лютому 1996 року вказаний
паспорт був знайденим Першотравневим
РВВС м.Чернівці та згідно форми 1 про
видачу паспорта серії НОМЕР_2 від 18.08.1997
року, в вересні 1997 року позивач
звертався в правоохоронні органи з
заявою про втрату паспорту, відомостей
щодо знищення паспорта форма 1 не
містить.

Таким чином, вказана позовна вимога
задоволенню не підлягає.

Крім того, не підлягають задоволенню
вимоги щодо визнання недійсним
договір найму жилого приміщення, що
укладений 12.10.1995 року, між
Будинкоуправлінням станції Чернівці
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» та
ОСОБА_9 відносно квартири АДРЕСА_1,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин, користування жилим
приміщенням у будинках державного і
громадського житлового фонду
здійснюється відповідно до договору
найму жилого приміщення. Договір найму
жилого приміщення в будинках
державного і громадського житлового
фонду укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним», відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватись судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 4. Прикінцевих та
перехідних положень цього Кодексу,
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Крім того, в пункті 9 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
Кодексу України від 16 січня 2003 року
зазначено, що до договорів, які були
укладені до 1 січня 2004 року і
продовжують діяти після набрання
чинності Цивільним кодексом України,
застосовуються правила цього Кодексу
щодо підстав, порядку і наслідків зміни
або розірвання договорів окремих видів
незалежно від дати їх укладення.

Наведене також узгоджується зі змістом
п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним», згідно
якого відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватись судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Так, позивач просить визнати недійним
вказаний договір найму з підстав його
не відповідності вимогам ст. 71 ЖК УРСР.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР, в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин, недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові
права неповнолітніх дітей. По
недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Згідно ст. 71 ЖК УРСР в редакцій чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин, жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї понад
шість місяців у випадках: взяття під
варту - протягом усього часу
перебування під слідством і судом. У
випадках, передбачених пунктами 1 - 7
цієї статті, право користування жилим
приміщенням зберігається за відсутнім
протягом шести місяців з дня
закінчення строку, зазначеного у
відповідному пункті.

Судом встановлено, що відповідно до
листа в.о. начальника
Івано-Франківського відділення
залізниці від 12.10.1995 року №196/гс, надано
дозвіл на переоформлення спірної
квартири з вибулого основного квартиро
набувача ОСОБА_1 на його дружину ОСОБА_9
(а/с 29).

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема вироку Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 28.03.1995
року, відповідно до вище наведених
норм ст. 71 ЖК УРСР за позивачем
зберігалось жиле приміщення у спірній
квартирі з моменту взяття його під
варту та до часу набрання вироком
законної сили та направлення
засудженого для відбуття покарання
виправну колонію, таким чином на момент
укладення спірного договору найму
житлового приміщення, позивач втратив
право на спірне житлове приміщення.

Окрім того, наведене також
підтверджується рішенням Апеляційного
суду Чернівецької області від 17.03.2011
року, відповідно до якого було
встановлено, що позивача було
звільнено з місць позбавлення волі
згідно постанови Новоселицького
районного суду Чернівецької області
від 15.08.1997 року на підставі ст. 7 Закону
України «Про амністію» від 26.06.1997 року.

Також, як вбачається з рішення
виконавчого комітету Першотравневої
районної ради народних депутатів
Чернівецької області від 11.03.1992 року
№60/5, протоколу №55 від 30.01.1992 року
спільного засідання адміністрації та
профкомного вагонного ДЕПО ОСОБА_1,
старшому інженеру та членам його сім'ї,
які на той момент складались з дружини
ОСОБА_9 та сина ОСОБА_10, було надано
ордер трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1.

Таким чином, суду не надано належних та
допустимих доказів, які б вказували на
недійсність оскаржуваного договору
найму житлового приміщення як такого,
що не відповідає вимогам закону з
підстав, на які посилається позивач.

Також, судом встановлено, що відповідно
до розпорядження органу приватизації
Чернівецької дистанції цивільних
споруд Львівської залізниці №729 від 22.12
1197 року квартиру АДРЕСА_1 відповідно до
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» передано у
власності ОСОБА_9, відповідно до
довідки ЧКОБТІ та матеріалів
інвентаризаційної справи на будинок
АДРЕСА_1 на підставі вказаного
розпорядження ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 отримали свідоцтво про право
власності на спірну квартиру, форма
власності - спільна сумісна (а/с 34,35).

Відповідно до п. 5 Положення про
порядок передачі квартир (будинків ) у
власність громадяни, затвердженого
Наказ Державного комітету України по
житлово-комунальному
господарству від 15.09.1992 року № 56,
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в приватну (для
одиноких наймачів) та у спільну
(сумісну або часткову) власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
(віком від 18 і більше років) членів
сім'ї з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку). До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно мешкають у квартирі
(будинку) разом з наймачем або за яким
зберігається право на житло.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається зі змісту рішення
Апеляційного суду Чернівецької
області від 17.03.2011 року, судом
апеляційного інстанції встановлено, що
відповідно до вимог ст. 71 ЖК України в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин, під час
приватизації ОСОБА_1 втратив право на
користування спірною квартирою.

Окрім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватись на припущенням та
згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування, а тому суд не
бере до уваги посилання позивача на акт
КЖРЕП №12 від 29.10.2008 року та рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 03.08.2011 року як
доказ його постійного проживання у
спірній квартирі після звільнення з
місць позбавлення волі, оскільки
відповідно до акту КЖРЕП №12 позивач у
2007 році проводив ремонт покрівлі
будинку за власні кошти зі слів
сусідів, а відповідно до рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 03.08.2011 року,
його визнано таким, що втратив право
користування житловим будинком за
адресою АДРЕСА_4 (а/с 17, 40).

Як наслідок вище наведеного не
підлягає задоволенню вимога про не
законним свідоцтво про право власності
на житло від 23.12.1997 року видане
Чернівецькою дистанцією цивільних
споруд Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» згідно якого
квартира АДРЕСА_1 передана у спільну
сумісну власність гр. ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11

Також, судом встановлено, що 28 жовтня 2008
року між ОСОБА_9, яка діє від свого імені
та від імені ОСОБА_10 по довіреності,
неповнолітньою ОСОБА_11, яка діє за
згодою матері з однієї сторони та
ОСОБА_13, що діє по довіреності від імені
ОСОБА_12 уклали між собою договір міни
квартири, відповідно до умов якого
кожна зі стороні зобов'язалась надати
іншій стороні у власність одну
квартиру на іншу квартиру (а/с 41).

Внаслідок укладення вище вказаного
договору відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 обміняли спірну квартиру на
квартиру АДРЕСА_3.

Позивач вважає, що під час укладення
вказаного договору були порушенні
вимоги ст. 177 СК України, а також права
його доньки ОСОБА_11, яка на момент
укладення договору була
неповнолітньою, проте такі доводи
позивача не відповідають фактичним
обставинам справи, виходячи з
наступного.

Так, згідно ст. 715 ЦК України за
договором міни (бартеру) кожна із
сторін зобов'язується передати другій
стороні у власність один товар в обмін
на інший товар.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України права
батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюються законом.

Згідно ч. 3 ст. 177 СК України батьки мають
право дати згоду на вчинення
неповнолітньою дитиною правочинів,
передбачених частиною другою цієї
статті, лише з дозволу органу опіки та
піклування.

Як вбачається з рішення Апеляційного
суду Чернівецької області від 17.03.2011
року, судом апеляційної інстанції було
встановлено, що 11 вересня 2008 року
органом опіки та піклування надана
згода на обмін спірною квартири,
співвласником якої була неповнолітня
ОСОБА_11

Крім того, зі змісту спірного правочину
вбачається, що на момент укладення
договір міни спірної квартири,
неповнолітня діяла за згодою своєї
матері, а тому відсутні належні та
допустимі докази, які б вказували на
порушення її прав під час укладення
вказаного договору.

Безпідставними також є посилання
позивача як на підставу задоволення
свої вимог щодо визнання недійсним
вказаного договору міни на ч. 5 ст. 177 СК
України, оскільки дана норма регулює
вчинення одним із батьків правочинів
щодо майна малолітньої дитини, проте на
момент укладення спірного договору
ОСОБА_11 була неповнолітньою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Судом встановлено, що 02.11.2011 року між
ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартиру, відповідно
до умов якого ОСОБА_3 придбала у
власність спірну квартиру та
зареєструвала право власності на неї у
встановленому на той час порядку, що
підтверджується копією вказаного
договору та витягом про державну
реєстрацію прав (а/с 84,85).

За ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом
договору купівлі-продажу може бути
товар, який є у продавця на момент
укладення договору або буде створений
(придбаний, набутий) продавцем у
майбутньому.

Як встановлено судом, на момент
відчуження спірної квартири, ОСОБА_12
була власником вказаного нерухомого
майна на підставі договору міни від 28
жовтня 2008 року.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 7 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Окрім того, позивачем та його
представником не надано суду доказів
на підтвердження тих обставин, на які
вони посилаються як на підставу
недійсності зазначеного правочину та
належних і допустимих доказів які б
вказували на наявність обставини
передбачених ст.ст. 215, 203 ЦК України в
судовому засіданні не здобуто, у
зв'язку з чим позовна вимога про
визнання недійсним вказаного договору
купівлі-продажу задоволенню не
підлягає.

Таким чином, в задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

Враховуючи вище викладене та керуючись
п. 34 Інструкції щодо правил та порядку
оформлення і видачі паспорта
громадянина України, затвердженої
наказом МВС України N 316 від 17.08.1994 року,
п. 75 наказу МВС № 66 ДСК від 3 лютого 1992 р.
«Про затвердження тимчасової
Інструкції про порядок документування
і прописки (реєстрації) громадян
України», п. 5 Положення про порядок
передачі квартир (будинків ) у
власність громадяни, затвердженого
Наказ Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року № 56, ст. 48 ЦК УРСР, ст. 61,71 ЖК
УРСР, ст.ст.203,215,256,257,261,267,328,656,715 ЦК
України, ст.ст. 176,177 СК України, ст.ст.
3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 79, 88,212, 218, 294, 349 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
А. В. Федіна