Справа №591/3253/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Бурда Б. В.Номер провадження
22-ц/788/1383/14 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О.
І.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу Департаменту інформаційної
діяльності та комунікацій з
громадськістю Сумської обласної
державної адміністрації

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 23 червня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
Департаменту інформаційної діяльності
та комунікацій з громадськістю
Сумської обласної державної
адміністрації про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 23 червня 2014 року частково
задоволено позовні вимоги ОСОБА_4.

Стягнуто з Департаменту інформаційної
діяльності та комунікацій з
громадськістю Сумської обласної
державної адміністрації на користь
ОСОБА_4 середній заробіток за час
затримки виконання рішення суду про
поновлення на роботі (без утримання
податків та інших обов'язкових
платежів) у розмірі 3436 грн. 89 коп. та
моральну шкоду в сумі 500 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини
позовних вимог.

Стягнуто з Департаменту інформаційної
діяльності та комунікацій з
громадськістю Сумської обласної
державної адміністрації на користь
держави судовий збір в сумі 243 грн. 60
коп.

Вказане рішення суду відповідач
оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Департамент
інформаційної діяльності та
комунікацій з громадськістю Сумської
обласної державної адміністрації,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги
вказується, що суд першої інстанції не
правильно визначив час, протягом якого
позивач перебував у вимушеному прогулі
у зв'язку з невиконанням рішення суду
про поновлення його на роботі.

Крім того, зазначається, що суд першої
інстанції не надав правової оцінки
заяві позивача ОСОБА_4 від 30 серпня 2013
року, в якій він самостійно відмовився
від поновлення його на роботі в
Департаменті з 05 червня 2012 року.

До того ж, відповідач наголошує на тому,
що при присудженні позивачу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
суд першої інстанції не врахував його
заробіток за новим місцем роботи.

Також у своїй апеляційній скарзі
відповідач посилається на
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині стягнення з нього
на користь позивача моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Департаменту
інформаційної діяльності та
комунікацій з громадськістю Сумської
обласної державної адміністрації
Тарасенко Ю.І. про задоволення
апеляційної скарги, пояснення позивача
ОСОБА_4 про залишення рішення суду без
змін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 30 серпня 2012 року, залишеним без
змін ухвалою Апеляційного суду
Сумської області від 27 вересня 2012 року,
поновлено ОСОБА_4 на роботі у
відповідача на посаді керівника групи
редакційно-видавничої групи по
підготовці і виданню книг з 01 червня 2012
року та стягнуто з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 4178,18 грн.
без утримання податків та інших
обов'язкових платежів. Допущено
негайне виконання рішення суду в
частині поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за один
місяць в сумі 1280,41 грн. (а.с.5-7).

Постановою державного виконавця
відділу ДВС Головного управління
юстиції у Сумській області від 03 грудня
2012 року було відкрито виконавче
провадження по негайному виконанню
виконавчого листа про поновлення
позивача на роботі.

Однак, посилаючись на те, що ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 листопада 2012 року було
зупинено виконання вказаних судових
рішень до закінчення касаційного
провадження, постановою державного
виконавця відділу ДВС Головного
управління юстиції у Сумській області
від 25 грудня 2012 року виконавче
провадження з примусового виконання
рішення суду про поновлення позивача
на роботі було зупинено.

Після надходження до державного
виконавця копії ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 20 березня 2013 року про
закінчення касаційного провадження та
залишення без змін судового рішення
про поновлення позивача на роботі його
постановою від 18 червня 2013 року було
поновлено вказане виконавче
провадження, а саму постанову
відповідач отримав 19 червня 2013 року,
про що свідчить його лист.

Наказом відповідача від 30 серпня 2013
року № 45-к позивача ОСОБА_4 було
поновлено на роботі в Департаменті
інформаційної діяльності та
комунікацій з громадськістю Сумської
обласної державної адміністрації на
посаді керівника групи
редакційно-видавничої групи по
підготовці і виданню книг з 05 червня 2012
року, в якому також містилась вказівка
про виплату йому середнього заробітку
за час вимушеного прогулу в розмірі
4178,18 грн. без утримання податків та
інших обов'язкових платежів (а.с.4).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
судове рішення про негайне поновлення
позивача на роботі було виконано із
затримкою саме з вини відповідача, у
зв'язку з чим з останнього на користь
позивача за 51 робочий день, за час після
поновлення виконавчого провадження (18
червня 2013 року) до поновлення на роботі
(30 серпня 2013 року), суд стягнув середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
затримку виконання цього судового
рішення в сумі 3436 грн. 89 коп.

Стосовно розміру стягнення середнього
заробітку рішення суду позивачем не
оскаржено.

При визначенні суми стягнення
середнього заробітку за час затримки
виконання судового рішення місцевий
суд обґрунтовано виходив із розміру
середньоденної заробітної плати
позивача, встановленої рішенням
Зарічного районного суду м. Суми від 30
серпня 2012 року, яким при поновленні
ОСОБА_4 на роботі вирішувалось питання
про стягнення на його користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу (а.с.5-7).

Також у зв'язку із затримкою виконання
рішення суду про поновлення позивача
на роботі, на що послався суд першої
інстанції, останній зазнав душевних
страждань, для відшкодування яких
судом була визначена сума у розмірі 500
грн. з урахуванням принципу розумності
і справедливості.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.ст. 24, 31, ч.5 ст.235
КЗпП України, ст. 76 Закону України «Про
виконавче провадження» негайне
виконання рішення суду означає
обов'язок, а не право власника не
пізніше наступного дня після
проголошення судового рішення видати
наказ (розпорядження) про поновлення
працівника на роботі і фактично
допустити його до виконання попередніх
обов'язків.

Як передбачено ст. 236 КЗпП України, у
разі затримки власником або
уповноваженим ним органом виконання
рішення органу, який розглядав
трудовий спір про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, цей орган виносить ухвалу
про виплату йому середнього заробітку
або різниці в заробітку за час
затримки.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 в частині визнання його
таким, що знаходився у вимушеному
прогулі у зв'язку з тривалим
невиконанням рішення суду щодо
поновлення його на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу і стягненням у зв'язку з цим на
його користь середнього заробітку за
визначений судом період затримки
виконання рішення суду, оскільки
відповідач виконав рішення суду про
його негайне поновлення на роботі лише
30 серпня 2013 року.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про те, що після відновлення
виконавчого провадження з примусового
виконання рішення суду про поновлення
позивача на роботі, тобто з 18 червня 2013
року, проведення виконавчих дій
державним виконавцем знову
відкладалось та зупинялось, у зв'язку з
чим відсутні підстави для стягнення
середнього заробітку за затримку
виконання цього судового рішення, то
вони не заслуговують на увагу колегії
суддів, беручи до уваги обставини того,
що Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Отже, вказаний закон регулює
правовідносини, що виникають у процесі
примусового виконання судових рішень,
в той час, як відповідач зобов'язаний
був виконати рішення суду стосовно
позивача, перш за все, у добровільному
порядку.

До посилань в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції не взяв до
уваги заяву ОСОБА_4 від 30 серпня 2013 року,
за якою він самостійно відмовився від
поновлення його на роботі в
Департаменті з 05 червня 2012 року, у
зв'язку з чим не було підстав для
стягнення на його користь середнього
заробітку, колегія суддів ставиться
критично, враховуючи, що само рішення
суду про поновлення його на роботі
набрало законної сили і доведений факт
його невиконання відповідачем до 30
серпня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при визначенні позивачу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
суд першої інстанції не врахував його
заробіток за новим місцем роботи також
не заслуговують на увагу колегії
суддів, оскільки ст.235 КЗпП України, яка
вирішує питання про стягнення на
користь позивача середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, це не
передбачено, а в ч.3 ст.117 КЗпП України,
яка застосовувалась за аналогією,
вирішення вказаного питання виключено
на підставі Закону України № 3248-IV від 20
грудня 2005 року, хоча в п.32 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснення щодо цього питання
ще залишилось.

Крім того, у ст.236 КЗпП України йдеться
про те, що різниця в заробітку за час
затримки виконання рішення про
поновлення працівника на роботі
підлягає виплаті тільки у разі
незаконного переведення на іншу
роботу. В даному випадку була затримка
виконання рішення суду про поновлення
позивача на роботі, як незаконно
звільненого працівника, тому підлягає
сплаті визначена судом сума середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку із затримкою виконання цього
судового рішення.

Щодо позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
не врахував положень ст. 237-1 КЗпП
України та роз'яснень, викладених в п. 13
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», згідно яких, за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров`я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої приналежності.

Отже, відшкодування моральної
(немайнової) шкоди здійснюється за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин, а саме,
незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров`я умовах
тощо.

З урахуванням зазначеного, суд першої
інстанції, задовольняючи частково
позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди, не врахував, що
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення середнього заробітку за час
невиконання судового рішення про
поновлення на роботі, тобто в даному
випадку діючим законодавством не
передбачено відшкодування моральної
шкоди.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права
при розгляді питання про стягнення на
користь позивача моральної шкоди, що
призвело до неправильного вирішення
справи в цій частині і є підставою для
скасування рішення суду в частині
стягнення моральної шкоди і ухвалення
нового, яким відмовити позивачу у
задоволенні цієї вимоги.

Отже, апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2,
316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Департаменту
інформаційної діяльності та
комунікацій з громадськістю Сумської
обласної державної адміністрації
задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 23 червня 2014 року в даній справі
в частині стягнення моральної шкоди
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні цієї позовної
вимоги.

В іншій частині рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 23 червня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -