АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль
А.А., Усика Г.І.

при секретарі:
Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_4 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
21 вересня 2012 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договорами позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_5, про визнання
договорів позики недійсними з підстав
фіктивності,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом про стягнення з ОСОБА_4 4
520 038 грн. 97 коп. заборгованості за
договорами позики та судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог посилався на те, що 31.12.2008 року між
сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого він,
позивач, передав, а відповідач прийняв
грошові кошти в сумі 81 600 доларів США,
які зобов'язався повернути до 25.01.2009
року. Крім того,03.02.2009 року між тими ж
сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого він
передав, а ОСОБА_4 прийняв грошові кошти
в сумі 50 000 євро, які зобов'язався
повернути за першою вимогою позивача.
Крім того, 25.02.2009 року між ними був
укладений договір позики, відповідно
до якого він передав, а відповідач
прийняв грошові кошти в сумі 80 000,00
доларів США та 20 000,00 євро, які
зобов'язався повернути до 02.03.2009 року.
Відповідач свої зобов'язання за
вказаними договорами виконав лише
частково, а саме на виконання умов
договору позики від 31.12.2008 року та 03.02.2009
року передав гроші у розмірі 1 000 грн. за
кожним договором, що підтверджується
відповідними відмітками у розписках.
Посилаючись на невиконання
відповідачем прийнятих на себе
зобов'язань за укладеними
договорамищодо повернення коштів,
просив стягнути суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, трьох процентів річних та
проценти на рівні облікової ставки НБУ,
а саме: за договором позики від 31.12.2008
року - 1 332 830 грн. 70 коп., за договором
позики від 25.02.2009 року - 1 951 950 грн.; за
договором позики від 03.02.2009 року - 1 235 258
грн. 27 коп., а всього 4 520 038 грн. 97 коп.

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/6/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Ісаєвська О.ВДоповідач у
суді апеляційної інстанції: Невідома
Т.О.

ОСОБА_4, заперечуючи проти позову
ОСОБА_2 в цілому, пред'явив зустрічний
позов,в якому просив у задоволенні
первісного позову відмовити, визнати
договори позики від 31.12.2008 року, 03.02.2009
року та 25.02.2009 року недійсними з підстав
фіктивності. Зустрічний позов
відповідач мотивував тим, що він грошей
за договорами позики від позивача не
отримував, ніколи його не бачив, волю на
укладення правочинів чи передачу
коштів не висловлював, а тому договори
є неукладеними. Стверджував, що
розписки, які знаходяться в матеріалах
справи, були видані ним зовсім іншій
особі, а саме ОСОБА_5 при вкладанні
ОСОБА_5, в інтересах якого він, ОСОБА_4,
діяв, грошей до Станкобудівної філії
ПАТ «Експобанк». Також просив
застосувати строки позовної давності,
посилаючись на те, що часткового
виконання зобов'язань з його боку не
було і не могло бути.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 21.09.2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
договорами позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2заборгованість за договором
позики, оформленого розпискою від
25.02.2009, в розмірі 854 000 грн., судовий збір
у розмірі 611 грн. 61 коп., а всього
стягнуто 854 611 грн. 61 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення суду першої інстанціїв частині
відмови в задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договорами позики від 31.12.2008 та 03.02.2009,
стягнення процентів за договором
позики від 25.02.2009 та ухвалити нове, яким
дані вимоги задовольнити.Зазначає, що
суд першої інстанції безпідставно
застосував строк позовної давності до
вищезазначених договорів, оскільки
відповідач визнав свій борг та
частково виконав свої зобов'язання.
Крім того, ОСОБА_2 заявлялись вимоги про
стягнення процентів за договором
позики від 25.02.2009, що підтверджується
змістом позовної заяви та розрахунком
заборгованості, але дана обставина
залишилась поза увагою суду першої
інстанції.

Рішення суду першої інстанції в іншій
частині ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 не
оскаржується.

Не погодившись із ухваленим у справі
рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати рішення суду
першої інстанціїта ухвалити нове, яким
у позові ОСОБА_2 відмовити та
задовольнити зустрічний позов в
повному обсязі. Зазначає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення на підставі
висновків, що не відповідають
обставинам справи. Зазначає, що
відповідно до вимог ст.1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками. Проте
ніяких грошей за відносинами позики
ОСОБА_4 від ОСОБА_2 не отримував, а тому
правочини є неукладеними. ОСОБА_2 він,
відповідач, ніколи не бачив, не укладав
з ним ніяких правочинів, гроші від
нього не отримував, волю на укладення
правочинів чи передачу коштів чи
надання розписок не висловлював.
Розписки, долучені до матеріалів
справи, не стосуються особи ОСОБА_2, а
видані зовсім іншій особі, а саме
ОСОБА_5 Розписки оформлялися фіктивно,
без створення правових наслідків. Крім
того, суд першої інстанції порушив
принцип змагальності процесу, не
врахувавши свідчення свідків,
допитаних судом за клопотанням
відповідача, обмеживши його тим самим у
можливості доведення переконливості
перед судом своїх доводів на
підтвердження заявленого зустрічного
позову. Суд не врахував, що предмет
доказування за зустрічним позовом
різниться від предмету доказування за
первісним позовом. Так, предметом
доказування за зустрічним позовом була
по суті не безгрошовість зобов'язання,
а фіктивність правочину як підстава
для визнання його недійсним. Тому всі
допитані свідки головним чином
свідчили про фіктивну природу самого
правочину, а не про те чи позивач
передавав певні грошові кошти
відповідачеві чи ні. У даному разі
зустрічний позов не заявлений з
вимогою про визнання зобов'язання
безгрошовим. Натомість, зустрічний
позов заявлений щодо визнання самого
правочину недійсним з підстав
фіктивності. А тому свідчення свідків в
частині обґрунтування фіктивності
правочину повинні прийматися судом,
оскільки ст.1051 ЦК містить заборону щодо
предмета доказування виключно в
частині показів свідків щодо того чи є
зобов'язання безгрошовим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в суд
апеляційної інстанції, з'ясувавши
обставини справи та оговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає
задоволенню частково, а апеляційна
скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4
відхиленню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 31 грудня 2008 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір
позики, відповідно до якого позивач
(позикодавець) передав, а відповідач (
позичальник) прийняв грошові кошти в
сумі 81 600 доларів США строком до 25 січня
2009 року. Строк дії договору сторонами
було продовжено до 09 лютого 2009 року.

Відповідно до розписки від 31.12.2008 кошти
у розмірі 81 600 доларів США, що в
еквіваленті на час позики становило 800
000 грн., ОСОБА_4 отримав (а.с.5).

Крім того, 03 лютого 2009 року між тими ж
сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_2
(позикодавець) передав, а ОСОБА_4(
позичальник) прийняв грошові кошти в
сумі 50 000 євро.

Відповідно до умов вказаного договору
відповідач зобов'язався повернути
позичені кошти за першою вимогою та
сплатити за кожний тиждень 0,5%.

Відповідно до розписки від 03.02.2009 кошти
у розмірі 50 000 євро, що в еквіваленті на
час позики становило 600 000 грн.,
відповідач отримав (а.с.6).

Крім того, 25 лютого 2009 року між тими ж
сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_2
(позикодавець) передав, а ОСОБА_4(
позичальник) прийняв грошові кошти в
сумі 80 000 доларів США та 20 000 євро
строком до 02 березня 2009 року.

Відповідно до умов вказаного договору
відповідач зобов'язався повернути
позичені кошти 02 березня 2009 року з
відсотками 1,5%.

Відповідно до розписки від 25.02.2009 кошти
у розмірі 80 000 доларів США, що в
еквіваленті на час позики становило 800
000 грн., та 20 000 євро, що в еквіваленті на
час позики становило 250 000 грн., ОСОБА_4
отримав (а.с.7).

В ході судового розгляду ОСОБА_4 факт
виконання ним рукописного тексту
розписок та наявність свого підпису в
них не оспорював.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання у
визначений строк не виконав, позику не
повернув, від виконання своїх
зобов'язань ухиляється.

Договора позики були укладені на
загальних умовах, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, що
відповідає ч.1-6 ст.203 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із
положень ст.ст.1046, 1047, 1048, 1051, 625 ЦК
України та вважав доведеними позовні
вимоги щодо стягнення грошових коштів
за договорами позики, що були укладені
сторонами. При цьому, судом було
враховано заяву ОСОБА_4 про
застосування позовної давності до
позовних вимог про стягнення грошових
коштів за договорами позики від 31
грудня 2008 року та 03 лютого 2009 року. Крім
того, за договором позики від 25 лютого
2009 року судом було відмовлено у
стягненні процентів на рівні облікової
ставки НБУ у розмірі 18% річних та 3%
річних згідно ст.625 ЦК України,
оскільки договором передбачений інший
розмір процентів, який не заявлявся
позивачем до стягнення.

Колегія суддів з висновками суду
першої інстанції в повній мірі не
погоджується виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей такого ж роду та такої
ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як було встановлено судом 31 грудня
2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого відповідачу було передано в
борг грошові кошти в розмірі 81 600
доларів США.

Відповідно до договору позики позика
надавалася строком до 25 січня 2009 року, а
ОСОБА_4 у свою чергу зобов'язався
повернути грошові кошти до зазначеної
дати. Строк повернення позики
сторонами було продовжено до 09 лютого
2009 року (т.1, а.с.5).

До теперішнього часу ОСОБА_4 позичені
кошти не повернув.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії)
зобов'язання, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Таким чином, строк позовної давності за
вимогами ОСОБА_2 за договором позики
від 31 грудня 2008 року, строк виконання
якого було продовжено сторонами до 09
лютого 2009 року, має відраховуватися з
моменту не повернення отриманої
позики.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 02
березня 2012 року (т.1, а.с.2), тобто, за
спливом строку позовної давності.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_2
посилався на часткове виконання
відповідачем своїх зобов'язань за цим
договором позики, а саме зазначив, що 29
січня 2010 року ОСОБА_4 повернув йому 1 000
грн., що відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦК
України є підставою для переривання
строку позовної давності.

Про це зазначив і представник ОСОБА_2
ОСОБА_1 в поданій в його інтересах
апеляційній скарзі, не погоджуючись з
висновками суду про відмову в цій
частині позовних вимог за пропуском
строку позовної давності.

Колегія суддів вважає доводи
апеляційної скарги в цій частині
безпідставними, оскільки позивачем не
доведений суду факт часткового
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором позики від 31
грудня 2008 року в січні 2010 року.

Напроти, в ході апеляційного розгляду
встановлено протилежне.

За клопотанням відповідача ОСОБА_4
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
24 січня 2013 року по справі було
призначено судово-технічну експертизу
документів, проведення якої було
доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз.

27 лютого 2014 року на адресу Апеляційного
суду м. Києва від КНДІСЕ надійшли
матеріали даної цивільної справи
разом із висновком експертів за
результатами проведеної
судово-технічної експертизи
документів від 17.02.2014
№1367/13-34/1572-1574/14-34/1575/14-33 у відповідності
до якої встановлено:

- записи «Получено 29.01.2010 1 000 (одна
тисяча гривен)» та «Получено 29.01.2010 1000
(одна тисяча грн)» у розписках від імені
ОСОБА_4, датованих 31.12.2008 та від 03.02.2009, і
у зразках порівняння виконані
кульковими ручками, спорядженими
пастами синьо-фіолетового кольору;

- в усіх досліджених документах
відсутні ознаки штучного зістарювання;

- записи «Получено 29.01.2010 1 000 (одна
тисяча гривен)» та «Получено 29.01.2010 1 000
(одна тысяча грн)» у розписках від імені
ОСОБА_4, датованих 31.12.2008 та від 03.02.2009,
були виконані пізніше січня 2012 року (т.2,
а.с.110-117)

Інших підстав для поновлення строку
позовної давності позивачем не
заявлено.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
про стягнення коштів за договором
позики від 31 грудня 2008 року за спливом
строку позовної давності.

Колегія суддів також не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про те, що
висновок суду першої інстанції в
частині вирішення позовних вимог за
договором позики від 25.02.2009 про те, що
сума процентів, встановлених
договором, не заявлялась позивачем до
стягнення, та вважає їх безпідставними
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 213 ЦК
України при тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів.

Якщо буквальне значення слів і
понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Аналізуючи текст розписок, які були
видані відповідачем на підтвердження
отримання грошових коштів за
договорами позики від 31 грудня 2008, 03 та
25 лютого 2009 року, слід враховувати
наступне.

Договором від 31 грудня 2008 року розмір
відсотків сторонами не передбачався,
а, отримавши за договором від 03 лютого
2009 року грошові кошти в сумі 50 000 Євро,
ОСОБА_4 зобов'язався їх повернути за
першою вимогою, сплативши 0,5 % за кожний
тиждень, тобто сторонами чітко
визначено розмір відсотків. Відповідно
до умов договору від 25 лютого 2009 року
відповідач зобов'язався повернути
позичені кошти 02 березня 2009 року з
відсотками (1,5 %). Виходячи зі змісту
укладеного між сторонами правочину та
положень ст.213 ЦК України, слід вважати,
що встановлений сторонами розмір
процентів є 1,5 % річних, оскільки інше
не обумовлено, які і підлягали
стягненню з відповідача, у разі
пред'явлення таких позовних вимог.

Виходячи із того, що прохальна частина
позовної заяви ОСОБА_2 не містить
позовних вимог за кожним із укладеним
договорів позики із зазначенням
складових суми боргу за кожним із них (
сума позики, відсотки, інфляційна
складова, 3% річних за прострочення
грошового зобов'язання), а містить лише
вимогу щодо стягнення загальної суми
заборгованості за усіма укладеними
договорами позики, а з доданого
розрахунку (а.с.9) вбачається, що він
проведений з урахуванням розміру
відсотків на рівні 18 % річних, суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в цій частині позовних вимог.

В той же час заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги
представника позивача в частині
застосування строку позовної давності
до позовних вимог про стягнення
грошових коштів за договором позики
від 03 лютого 2009 року.

Застосовуючи до цих позовних вимог
позовну давність, суд першої інстанції
виходив із того, що, днем, коли ОСОБА_2
дізнався про порушення своїх прав за
договором позики від 03.02.2009 є день
укладення вказаного договору, а саме
03.02.2009р. Проте даний висновок суду є
хибним, таким, що не грунтується на
нормах закону та спростовується
змісток розписки, виданої ОСОБА_4

Як було встановлено судом 03 лютого
2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого відповідачу було передано в
борг грошові кошти в розмірі 50 000 Євро
із зобов'язанням сплачувати за
користування коштами 0,5 за кожний
тиждень (т.1, а.с.6).

Відповідно до договору позики ОСОБА_4 у
свою чергу зобов'язався повернути
грошові кошти за першою вимогою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Тобто, обов'язок по поверненню суми
позики міг виникнути у відповідача
тільки після пред'явлення останньому
відповідної вимоги.

Звернувшись до суду з позовом про
стягнення заборгованості за
договорами позики, ОСОБА_2 посилався на
те, що вперше вимогу про повернення
позики заявив в березні 2009 року (16.03.2009)
(т.1, а.с.3). В суді апеляційної інстанції
ОСОБА_2 посилався на те, що неодноразово
висував перед ОСОБА_4 вимогу щодо
повернення позичених грошових коштів,
але відповідач прийняті на себе
зобов'язання не виконав, позику не
повернув. Доводи позивача щодо
пред'явлення вимоги ОСОБА_4 не
спростував.

Позов ОСОБА_2 пред'явлено 02.03.2012 (т.1,
а.с.2), тобто в межах строку позовної
давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Укладеним договором позики від 03
лютого 2009 року встановлено, що
відповідач за користування позикою
сплачує відсотки в розмірі 0,5 % за
кожний тиждень, що становить 26,1 %
річних.

Загальна сума боргу відповідача за
договором позики від 03 лютого 2009 року
складається з:

- суми позики - 50 000 Євро, що по курсу на
час ухвалення рішення ( 100 Євро - 1471,7893
грн.) становить 735 894, 65 грн.;

- відсотки за користування коштами за
період з 04.02.2009 по 27.03.2014 ( 5 років 52 дні)
із розрахунку 26,1 % річних, складають 67
109, 18 Євро, що по курсу на час ухвалення
рішення становить 987 705, 73 грн.
відповідно до наступного розрахунку:

час користування позикою з 04.02.2009 по
03.02.2014 - 5 років

50 000 Євро : 100 х 26,1 % = 13 050 Євро в рік х 5
років = 65 250 Євро за 5 років

Час користування позикою з 04.02.2014 по
27.03.2014 - 52 дні

13 050 Євро : 365 х 52 = 1 859,18 Євро за 52 дні

62 250 Євро + 1 859,18 Євро = 67 109,18 Євро за 5
років 52 дні;

3% річних відповідно до вимог ст.625 ЦК
України за прострочення виконання
грошового зобов'язання за період з
02.03.2012 по 27.03.2014 ( 2 роки 25 днів) - 45 665, 79
грн. відповідно до наступного
розрахунку:

50 000 Євро : 100 х 3 = 1 500 Євро, за 2 роки = 3 000
Євро, 25 днів = 1 500 : 365 х 25 = 102,74 Євро, а
всього 3 102 Євро за 2 роки 25 днів, що по
курсу становить 3 102,74 : 100 х 1471,7893 = 45 665,79
коп.

А всього: 1 769 266 грн. 17 коп. (один мільйон
сімсот шістдесят дев'ять тисяч двісті
шістдесят шість) грн. 17 коп., які
підлягають стягненню з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 за договором позики від
03.02.2009.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс
споживчих цін) - це показний, що
характеризує дінамику загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для виробничого
споживання, а ціни в Україні
встановлюються в національній валюті -
гривні, то норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо
сплати суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції
поширюються лише на випадки
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке визначено договором у
гривні.

Оскільки між сторонами було
укладено договір позики в іноземній
валюті, положення закону, який регулює
порядок сплати боргу, визначеного
договором у гривні, застосуванню не
підлягають, а тому позовні вимоги про
стягнення боргу з урахуванням рівня
інфляції є необґрунтованими.

За таких підстав рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог про стягнення суми за договором
позики (розписка від 03 лютого 2009 року)
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення цих позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що висновки
суду щодо підстав для відмови у
задоволенні зустрічних позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом проведена неправильна оцінка
доказів та безпідставно, з порушенням
процесуальних норм, надана перевага
одним доказам над іншими, що призвело
до неправильного вирішення справи, не
можуть бути прийняті судом апеляційної
інстанції в якості підстав для
скасування оскаржуваного рішення
враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції
повно та послідовно викладені у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення (т.1, а.с.199-200).

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 не
містить, в ході апеляційного розгляду
відповідач та його представник також
не навели таких обставин.

Апеляційна скарга за своїм змістом є
фактично повторенням позиції ОСОБА_4,
викладеної у зустрічному позові, яка
була перевірена районним судом та
отримала належну оцінку суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що
районним судом безпідставно не
застосовано до спірних правовідносин
положення ст. 234 ЦК України, яка,
виходячи із наявних у справі доказів,
підлягала застосуванню, не можуть бути
прийняті апеляційним судом в якості
підстав для скасування оскаржуваного
рішення виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п.24
постанови від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_4, звернувшись до суду з вимогою
про визнання правочинів позики
фіктивними, мав довести суду
відсутність в учасників цих правочинів
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення цих правочинів.

Доказів того, що сторони не мали
наміру створити юридичні наслідки,
суду не надано. В ході судового
розгляду встановлено, що за укладеними
договорами передані грошові кошти. Сам
відповідач не заперечує отримання
грошових коштів у визначених
розписками розмірах, але посилається
на те, що гроші отримані ним не від
ОСОБА_2, а від ОСОБА_5, тобто визнає факт
передачі майна (грошей).

Інших доводів щодо неправильності
оскаржуваного рішення апеляційна
скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 , 314, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 21 вересня 2012 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми за
договором позики (розписка від 03 лютого
2009 року) скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 769
266 (один мільйон сімсот шістдесят
дев'ять тисяч двісті шістдесят шість)
грн. 17 коп.

В іншій частині цих позовних вимог
відмовити.

В решті рішення Печерського районного
суду м. Києва від 21 вересня 2012 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
А.А.Пікуль

Г.І. Усик