Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/1674/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.07.2014р.
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі:
головуючого -
Трагнюк В.Р., при секретарі - Конар В.М.,
за участі позивача - ОСОБА_1, його
представника - ОСОБА_2, представника
відповідача - Шрамко О.В., третьої особи
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонне ДЕПО Королево"
про визнання наказу протиправним,
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, третя особа без самостійних
вимог: ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця"
відокремлений підрозділ "Моторвагонне
ДЕПО Королево" про визнання наказу
протиправним, поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, третя особа без
самостійних вимог: ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
17.04.2014 року о 15-54 годині він, як
помічник-машиніста дизель-поїзда,
разом із машиністом ОСОБА_5, отримавши
маршрутний лист, пройшовши інструктаж,
медогляд, прийняли дизель-поїзд. О 16-15
годині відправилися на дизель-поїзді
із ст.Королево до ст.Солотвино. Із
ст.Солотвино вони прибули до
ст.Королево о 22-12 годині. Після висадки
пасажирів та виконання технічних
процедур перегнали поїзд на відстій,
він почав прибирати кабіни, а машиніст
попрямував до адмінбудівлі ДЕПО
здавати маршрутний лист. Закінчивши
роботу він попрямував до своєї машини,
яка знаходилась перед ДЕПО ст.
Королево. Підійшовши до машини до нього
раптово підбіг працівник міліції, який
почав звинувачувати його у крадіжці
паливо-мастильних матеріалів, що не
відповідало дійсності. Те ж саме
вчинено щодо ОСОБА_5 Згодом їх відвели
до лінійного відділу міліції на
ст.Королево, де їх тримали із 00-40 години
до 13-00 години 18 квітня 2014 року. Під
психологічним тиском він під диктовку
о 04-13 годині 18 квітня 2014 року написав
заяву на звільнення, датовану 18.04.2014
року, яку забрав у нього начальник ДЕПО
- ОСОБА_4 Приблизно о 07-00 годині 18 квітня
2014 року до нього та ОСОБА_5 підійшов
заступник начальника ОСОБА_6, який
повідомив, що написані заяви на
звільнення треба переписати. Він із
ОСОБА_5 на капоті автомобіля
працівників міліції під диктовку
ОСОБА_6 в присутності працівників
міліції написали нові заяви про
звільнення, датовані 17.04.2014 року.

На підставі вказаної заяви про
звільнення, датованої 17.04.2014 року, 18
квітня 2014 року було видано Наказ №45/ОС,
датований 17 квітня 2014 року, про
припинення трудового договору -
звільнення ОСОБА_1 з 18.04.2014 року на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою
сторін.

В судовому засіданні позивач та його
представник обставини та вимоги позову
підтримали, позовні вимоги просили
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечила проти обставин
позову та наполягала на тому, що
позивач добровільно з власної волі
написав заяву на звільнення, на
підставі якої було видано наказ про
його звільнення, а згодом
ознайомившись із наказом про його
звільнення, не висловив щодо наказу
заперечень. Тому вважає, що підстави
для задоволення позову відсутні.

Третя особа ОСОБА_4, начальник по
експлуатації ДЕПО, в судовому
засіданні пояснив, що ОСОБА_1
власноручно та без жодного примусу
написав заяву на звільнення у його
присутності вночі 18.04.2014 року у
адміністративній будівлі. Особисто він
його не примушував писати заяву на
звільнення. Чи була написана заяву у
приміщенні міліції відповісти не в
змозі.

Свідок ОСОБА_7, начальник відділу
кадрів ДЕПО, дала показання про те, що
18.04.2014 року у вихідний день начальник
ДЕПО викликав її на робоче місце. Там за
вказівкою начальника вона підготувала
Наказ про звільнення ОСОБА_1 за згодою
сторін, датований 17.04.2014 року, на
підставі наданої їй письмової заяви
від імені ОСОБА_1, датованої 17.04.2014 року.
ОСОБА_1 особисто вона не бачила, із
наказом його не ознайомлювала.

Свідок ОСОБА_5, машиніст поїзда, дав
показання про те, що він та ОСОБА_1 заяву
на звільнення писали у лінійному
відділенні на станції Королево у
присутності працівників міліції під
диктовку ОСОБА_4 Останній їм
погрожував, що вразі не написання заяви
про звільнення за власним бажанням
вони будуть звільнення по статті.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть
участь у справі, свідків, дослідивши
письмові докази, всебічно та повно
з'ясувавши фактичні обставини, що мають
значення для вирішення спору по суті,
та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов
наступних висновків.

Наказом №110-ос від 03.10.2008 року ОСОБА_1
було прийнято на роботу за основним
місцем на посаді слюсар з
контрольно-вимірювальних приладів та
автоматики 5 розряду ( 9. Цех ремонтів
локомотивів; 9.3. Технічне
обслуговування ТО-2 дизель поїздів)
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Львівська залізниця"
відокремлений підрозділ "Локомотивне
ДЕПО Королево" (а.с.12). Трудовий договір
укладено на невизначений строк (а.с.12).
Наказом № 48-ос від 06 липня 2008 року
ОСОБА_1 переведено на посаду помічника
машиніста дизель-поїзда (а.с.14).

Наказом №45/ОС, датованим 17 квітня 2014
року "про припинення трудового
договору" (далі-наказ про звільнення)
ОСОБА_1 було звільнено із 18.04.2014 року за
угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) на
підставі заяви ОСОБА_1, датованої 17.04.2014
року (а.с.13).

Суду представлено письмову заяву,
датовану 17.04.2014 року, від імені ОСОБА_1
із проханням звільнити його з роботи
"за згодою двох сторін" із 18.04.2014 року
(а.с.14).

В ході судового розгляду справи
встановлено, що 17.04.2014 р. ОСОБА_1 із 15:30 по
23:30 год. знаходився на роботі (маршрут
ст.Королево-ст.Солотвино), що
підтверджується поясненнями сторін.

Після закінчення робочого часу близько
опівночі машиніста ОСОБА_5 та його
помічника ОСОБА_1 на ст.Королево
працівники міліції примусово
доправили до лінійного відділу міліції
на ст.Королево, як таких, що
підозрюються у крадіжці
паливо-мастильних матеріалів.

Встановлено також, що у приміщенні
лінійного відділу міліції ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 тримали із 00-40 години до 13-00
години 18 квітня 2014 року, де вони
перебували у присутності працівників
міліції, в тому числі ОСОБА_8, а також
начальника ДЕПО ОСОБА_4 Протягом
тривалого часу вночі їм заявляли, що
вони викриті у крадіжці
паливо-мастильних матеріалів, та
вимагали писати заяви на звільнення за
власним бажанням.

Вночі, у приміщенні лінійного відділу
міліції, близько 04-00 години 18.04.2014 року
ОСОБА_1 написав заяву про звільнення,
датовану 18.04.2014 року, у присутності
ОСОБА_8 та начальника ДЕПО ОСОБА_4

Показаннями свідка ОСОБА_5, поясненнями
позивача ОСОБА_1, підтверджено ту
обставину, що заява про звільнення
ОСОБА_1 була написана під тиском ОСОБА_4,
під диктовку останнього, у присутності
працівників міліції.

Встановлено також, що близько 07-00
години ранку 18 квітня 2014 року заступник
начальника ОСОБА_6 підійшов до
лінійного відділу міліції ст.Королево
та заявив, що заяви оформлені
неправильно, і під його диктовку ОСОБА_1
на капоті автомобіля працівника
міліції написав другу заяву, яку
необхідно було датувати 17.04.2014 року.

Дані обставини, якими обґрунтовує
заявлені вимог позивач, знайшли
підтвердження показаннями свідка
ОСОБА_9 та поясненнями ОСОБА_1, які
повністю узгоджуються між собою.

Проаналізувавши встановлені обставини
суд переконався у тому, що письмово
оформлене клопотання ОСОБА_1 звільнити
його з 18.04.2014 року за "згодою двох
сторін" не відповідало його внутрішній
волі; таке волевиявлення не було
вільним, оскільки було зумовлене
особливим психо-емоційним станом
ОСОБА_1 внаслідок застосування до
нього психологічного тиску
працівниками міліції та начальника
ДЕПО з приводу підозри у крадіжці
паливо-мастильних матеріалів, станом
фізичного та психологічного
виснаження.

Про це свідчить також і письмова заява
ОСОБА_1, подана ним відповідачу 22.04.2014
року і зареєстрована у встановленому
порядку, про відкликання свої заяви про
звільнення(а.с.18).

До такого висновку суд дійшов
врахувавши також і ту обставину, що у
ОСОБА_1 були відсутні причини, за яких
було б неможливо продовжувати роботу
принаймні протягом двох тижнів, як
цього вимагає ст.38 КЗпП України, за
трудовим договором, укладеним на
невизначений строк (хвороба, переїзд на
інше місце проживання, інші поважні
причини).

Крім того, встановлено, що для
підготовки Наказу про звільнення
відповідальний за кадрову роботу
працівник - ОСОБА_7 - була викликана на
робоче місце у вихідний день - 18 квітня
2014 року, коли й підготувала наказ.
Виклик було здійснено керівництвом
ДЕПО, при цьому наказ про відкликання
працівника у вихідний день відсутній.
ОСОБА_7 було представлено заяву від
імені ОСОБА_1 про звільнення, датовану
17.04.2014 року, та дано вказівку
підготувати Наказ про звільнення,
датований 17.04.2014 року.

У день звільнення ОСОБА_1 не було
ознайомлено із наказом, ОСОБА_1 не було
видано трудову книжку.

Вказані обставини, якими позивач
обґрунтував вимоги позову,
підтверджені показаннями свідка
ОСОБА_7, поясненнями начальника ДЕПО
ОСОБА_4

Вказані обставини свідчать про те, що
оформлення звільнення здійснено із
грубим порушенням порядку звільнення
працівників та правил діловодства.

Суд констатує, що правовідносини, яким
відповідають фактичні обставини
справи, врегульовані нормами Кодексу
законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України,
однією із підстав припинення трудового
договору є угода сторін.

Звільнення ОСОБА_1 оформлене як таке, що
вчинене за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36
КЗпП України), на підставі його заяви
про звільнення його з 18.04.2014 року.

Під угодою сторін розуміють
домовленість між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору.

Суд вважає, що в угоді сторін про
припинення трудового договору (п.1 ч.1
ст.36 КЗпП України), де дія працівника з
однієї сторони є спрямованою на
припинення трудового договору,
волевиявлення працівника має бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі. Інакше дійсність вказаної угоди є
сумнівною.

Угода сторін про припинення трудового
договору, вчинена працівником проти
його справжньої волі внаслідок
застосування до нього психічного тиску
з боку роботодавця не може створювати
юридичних наслідків.

Тому, проаналізувавши обставини справи
у їх сукупності та відповідні їм норми
матеріального права, суд вирішив, що
так звана угода про припинення
трудового договору між сторонами
даного спору не є дійсною, а відтак
звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП
України здійснено незаконно і
оформлено з грубим порушенням порядку
звільнення, правил діловодства, а права
позивача є порушеними та підлягають
судовому захисту у обраний ним спосіб.

Вирішуючи питання про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, суд бере до уваги, що згідно
довідки про доходи №44 від 10.07.2014 року
середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за
два місяці роботи, що передували
звільненню (лютий, березень 2014 року)
становив 4339,98 грн., а з врахуванням
середньої кількості робочих днів у ці
два місяці середньоденний заробіток
становив 216,99 грн. (а.с. 56). Отже, за час
вимушеного прогулу - із 18.04.2014 року по
день ухвалення рішення на користь
позивача слід стягнути 12151,94 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалене
рішення, суд присуджує з іншої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Враховуючи, що позивачем підтверджено
документально понесенні ним витрати на
правову допомогу в сумі 4000 грн., що
підтверджується банківською
квитанцією (а.с.54), з урахуванням часу
затраченого адвокатом на здійснення
правової допомоги, Закону України від
20.12.2011 №4191-VІ «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», такі підлягають стягненню на
його користь з відповідача.

З відповідача на користь держави
належить стягнути судовий збір у
розмірі 243,60 грн. на підставі ч.3 ст.88 ЦПК
України.

Отже, розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 у межах заявлених вимог
та на підставі поданих сторонами
доказів, суд вирішив, що позовні вимоги
слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.10, 11, 27, 31, 60, 212-215, 367 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати наказ Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонного ДЕПО
Королево" №45/ОС від 17 квітня 2014 року про
припинення трудового договору з ОСОБА_1
із 18 квітня 2014 року з посади помічника
машиніста дизель-поїзда - протиправним
та скасувати його.

Поновити ОСОБА_1 в Державному
територіально-галузевому об'єднанні
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонного ДЕПО
Королево" на посаді помічник машиніста
дизель-поїзда із 18 квітня 2014 року.

Стягнути із Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонного ДЕПО
Королево", код 35664708, 90332, смт.Королево,
вул.Л.Українки, 3, Виноградівського
району Закарпатської області, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, код
НОМЕР_1, заробітну плату за час
вимушеного прогулу із 18 квітня 2014 року
по день ухвалення рішення у розмірі
12151,94 грн.

Стягнути із Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонного ДЕПО
Королево" код 35664708, 90332, смт.Королево,
вул.Л.Українки, 3, Виноградівського
району Закарпатської області, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, код
НОМЕР_1, судові витрати у розмірі 4000 грн.
Стягнути із Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Львівська залізниця" відокремлений
підрозділ "Моторвагонного ДЕПО
Королево", код 35664708, 90332, смт.Королево,
вул.Л.Українки, 3, Виноградівського
району Закарпатської області, на
користь держави судовий збір у розмірі
243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі і
стягнення середньомісячної заробітної
плати за час вимушеного прогулу за один
місяць у розмірі 4339,98 грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Закарпатської області через
Виноградівський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГоловуючийВ. Р. Трагнюк