Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3463/14 Головуючий у 1
інстанції: Ярош С.О.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 06» серпня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 17 червня
2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення шкоди в порядку регресу та
матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою, яку протягом
розгляду справи уточнив, до ОСОБА_4 про
стягнення шкоди в порядку регресу та
матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 10.01.2009 р. сталось ДТП за
участю його автомобіля, яким керував
його працівник ОСОБА_4, та автомобіля,
належного ПАТ «Запорізький хлібозавод
№ 5».

Винним у скоєнні ДТП був визнаний
ОСОБА_4, що підтверджується постановою
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 23.02.2009 р.

Згідно рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 р., залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 30 червня 2010 року, з ОСОБА_3 в порядку
ч.1 ст.1172 ЦК України було стягнуто на
користь ПАТ «Запорізький хлібозавод №
5» 21 452,53 грн. в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, а
також судовий збір в розмірі 214,53 грн. і
витрати з ІТЗ в розмірі 250 грн.

ВДВС Гуляйпільського РУЮ було відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 р. В рамках зазначеного
виконавчого провадження ним було
сплачено 24 308,84 грн.

Крім того, внаслідок вищезазначеного
ДТП було пошкоджено його автомобіль,
Мерседес Бенц, д.н. НОМЕР_1, яким керував
відповідач. На ремонт автомобіля було
витрачено 7 567 грн.

Оскільки в нього була домовленість з
відповідачем про відшкодування ОСОБА_4
завданої ПАТ «Запорізький хлібозавод
№ 5» шкоди, не звертався до суду раніше
з приводу відшкодування шкоди,
завданої автомобілю. Проте відповідач
домовленості не дотримався.

На підставі зазначеного просив
стягнути з ОСОБА_4 на його користь в
порядку регресу 24 308,84 грн. та
матеріальну шкоду в розмірі 7 567 грн.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 17 червня
2014 року позов залишено без задоволення.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначив,
що ОСОБА_4 звільнився з роботи, позов
пред'явлено на підставі ст. 1191 ЦК
України і суд першої інстанції
помилково застосував норми трудового
законодавства щодо матеріальної
відповідальності працівників, строк
позовної давності щодо регресних вимог
не пропустив, а стосовно вимог про
стягнення витрат на ремонт автомобіля,
то строк пропущено з поважних причин,
оскільки сподівався що ОСОБА_4
самостійно відшкодує шкоду.

Просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_3, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в позові, суд виходив із
того, що позивачем пропущено
встановлений законом строк звернення
до суду, а причини пропуску строку не є
поважними.

Вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 складаються з
вимог про відшкодування 21452 грн.53 коп. в
порядку регресу сплачених ОСОБА_3 ПАТ
«Запорізький хібокомбінат №5» за
рішенням суду на підставі ст.1172 ЦК
України та стягнення 7567 грн. за ремонт
належного йому автомобіля.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 233 КЗпП України
для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Суд виходив з того, що строк звернення
до суду сплив 10.01.2010 року, а з позовом
позивач звернувся 21.03.2014 року, при цьому
початок перебігу строку помилково
обчислювався з дати
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 10.01.2009 р.

На підтвердження вимог про стягнення з
відповідача 7567 грн. ОСОБА_3 надав
квитанцію до прибуткового ордеру від 23
жовтня 2009 року ( а.с.35), тобто ці вимоги
пред'явлені з порушенням строків
звернення до суду і під час розгляду
справи судом першої інстанції
будь-яких поважних причин пропуску
річного строку звернення до суду
позивачем вказано не було, належних та
допустимих доказів не надано.

Частиною шостою статті 261 ЦК
передбачено, що за регресними
зобов'язаннями перебіг позовної
давності починається від дня виконання
основного зобов'язання.

Постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Гуляйпільського районного управління
юстиції у зв'язку з фактичним
виконанням виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Запорізький хібокомбінат №5» 21917,13
грн. закрито 27.03.2014 р.( а.с.55). Оскільки
право позивача подати регресний позов
до суду виникло після повного
виконання ним судового рішення,
правові підстави обчислювати строк за
заявленими у цій справі вимогами з
моменту скоєння ДТП, так само як і
підстави вважати що цей строк
закінчився, відсутні.

Згідно зі ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 08 квітня 2010
року, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 30 червня 2010 року, ОСОБА_3 є суб'єктом
підприємницької діяльності,
відповідач ОСОБА_4 перебував з ФОП у
трудових відносинах, відповідно до
зареєстрованого в Гуляйпільському
районному центрі трудового договору
працював водієм. 10.01.2009 року ОСОБА_4, під
час виконання трудових обов'язків,
керуючи належним позивачу автомобілем,
потрапив у дорожньо-транспортну
пригоду. Згідно з постановою
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 23.02.2009 року
ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КупАП України та притягнутий до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу (а.с. 3-6). Рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 08.04.2010 р з
ОСОБА_3 в порядку ч.1 ст.1172 ЦК України
було стягнуто на користь ПАТ
«Запорізький хлібозавод № 5» 21 452,53 грн.
в рахунок відшкодування матеріальної
шкоди, спричиненої ДТП.

Доводи апеляційної скарги про те, що
необхідно застосувати норми ЦК України
і ОСОБА_4 на підставі ст.1191 ЦК України
повинен компенсувати витрати, понесені
ОСОБА_3, у повному обсязі є
неприйнятними. Той факт, що на час
вирішення спору відповідач з роботи
звільнився, не має значення, оскільки
вирішальним є факт перебування у
трудових правовідносинах на час
заподіяння шкоди і те, що шкода завдана
при виконанні ОСОБА_4 трудових
обов'язків, а тому питання
відшкодування шкоди вирішується з
застосуванням норм трудового
законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України,
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Разом з тим, гарантії матеріальної
відповідальності найманих працівників
визначені нормами Кодексу законів про
працю.

Згідно зі ст. 130 КЗпП України,
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для
покладення матеріальної
відповідальності на працівника понад
середньомісячний заробіток,
роботодавець повинен в позовному
провадженні довести наявність умов для
її покладення.

Згідно з і ст. 134 КЗпП України правники
несуть матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

Як визначено ст.135-1 КЗпП України,
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 29.12.1992р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» роз'яснено, що,
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134
КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно з ст.135-1
КЗпП може бути укладено такий договір
та чи був він укладений.

В Переліку посад і робіт, заміщуваних
або виконуваних працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм для
зберігання, обробки,
продажу(відпуску),перевезення або
використання в процесі виробництва,
затвердженого Постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня
1977 р. № 447/24 (чинного на території
України згідно з постановою Верховної
Ради України від 12.09.1991 р. № 1545-XII ),
посада водія не передбачена.

В ході розгляду справи встановлено, що
на момент завдання шкоди будь-який
договір про повну матеріальну
відповідальність між сторонами не
укладався.

Відсутні і інші обставини, передбачені
ст.134 КЗпП України, що передбачають
повну матеріальну відповідальність
працівника.

Отже, в даному випадку на ОСОБА_4 може
бути покладена відповідальність
відповідно до ст. 132 КЗпП України тільки
в межах середньомісячного заробітку.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Однак, позивач довідку про розмір
середнього місячного заробітку ОСОБА_4
не надав і в апеляційній інстанції
представник позивача заявив, що не
вбачає необхідності надавати таку
довідку, оскільки наполягають на
позовних вимогах про відшкодуванні
шкоди у сумі 31875 грн. 84 коп. У зв'язку з
чим встановити розмір середнього
місячного заробітку в даному судовому
розгляді не передбачається можливим, а
отже і не можливо визначити розмір
відповідальності, яку повинен нести
відповідач.

Доводи про визнання позову
спростовується заявою ОСОБА_4 про
застосування позовної давності (а.с.56).

Враховуючи викладені обставини,
оцінюючи всі викладені у справі докази
у в їх сукупності, суд вважає, що позов є
недоведеним в ході розгляду справи, а
тому не підлягає задоволенню.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП
України строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору суд
відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» з'ясовує не лише
причини пропуску зазначеного строку, а
й усі обставини справи, права та
обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.

Таким чином, суд відмовляє у позові
через пропуск без поважних причин
строку звернення до суду у тому разі,
коли позов є обґрунтованим.

З огляду на викладене, рішення суду у
відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України
підлягає зміні в частині підстав
відмови у позові.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 17 червня
2014 року змінити в частині підстав
відмови у позові, відмовити у позові з
підстав недоведеності позову.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: