Справа № 750/1215/14 Провадження №
22-ц/795/1086/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Карапута Л. В. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.суддів:Горобець Т.В., Скрипки А.А.при
секретарі:Руденко О.М.за
участю:відповідача -ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Деснянського районного суду
м.Чернігова від 02 квітня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним,

- треті особи - Приватний нотаріус
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, Перша Чернігівська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_9,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 02 квітня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5
про визнання заповіту недійсним
відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що волевиявлення померлої
ОСОБА_10 під час складання заповіту не
було вільним, оскільки спадкодавець
внаслідок цілого ряду наявних у неї
фізичних вад, з поміж яких визначальною
була повна сліпота обох очей,вчинила
вказаний правочин під впливом помилки.

Остання воля - бажала укласти договір
довічного утримання.

Посилаючись на те, що складений заповіт
не відповідав внутрішній волі ОСОБА_10
щодо правової природи й змісту
правочину, позивач просив визнати його
недійсним на підставі частини третьої
статті 203 та статті 229 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) як
такий, що вчинений під впливом помилки.

Апелянт вказує, що заповіт був
складений та посвідчений з грубими
порушеннями положень Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затв. Наказом
Міністерства юстиції України від 03
березня 2004 року № 20/5, а саме - без
роз'яснення нотаріусом прав та
обов'язків сторін, що укладають
правочин, за відсутності свідків
присутність яких є обов'язковою при
складанні заповіту особою, яка має
фізичні вади, тощо.

Зазначає, що обставини справи
безпосередньо свідчать про підписання
ОСОБА_10 заповіту від 29 квітня 2009 року за
відсутності у вказаної особи
щонайменшої можливості самостійно
усвідомити природу даного правочину, а
також за умов неодноразового грубого
порушення нотаріусом вимог щодо
його(заповіту) форми та посвідчення, що
пред'являються при складанні
заповіту,коли заповідач через фізичні
вади не може сам прочитати заповіт.

Також апелянт зазначає, про порушення
судом процесуального законодавства,
що унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, та
призвели до неправильного
застосування норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_5 та її представника,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Апелянт ОСОБА_7 та його представник як і
інші особи, які беруть участь у справі
не з'явилися у судове засідання, що не є
перешкодою для розгляду справи
виходячи з положень ст.305 ЦПК України,
оскільки останні належно у
відповідності із правилами ст.ст.74,76
ЦПК України інформовані про день, час і
місце судового засідання щодо
розгляду апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10, після
смерті якої відкрилась спадщина на
квартиру АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про
право власності на житло від 31.08.1993 року
ОСОБА_10 була власником зазначеної
квартири та на час смерті була в ній
зареєстрована.

Відповідно до положень ст.ст.1233,1243 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на заповіт
здійснюється особисто.

Як вбачається із заповіту, складеного
29 квітня 2009 року ОСОБА_10, все своє майно,
де б воно не було і з чого не складалось
на випадок своєї смерті заповіла
ОСОБА_5 (а.с.7). Даний заповіт було
посвідчено державним нотаріусом
Першої Чернігівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8 та
зареєстровано в реєстрі за №2-2017.

03 лютого 2014 року ОСОБА_7 звернувся до
ОСОБА_5 з позовом про визнання
зазначеного заповіту недійсним з
підстав укладення його під впливом
помилки, оскільки ОСОБА_10 (його тітка)
за час свого життя не бажала складати
заповіт на користь когось зі своїх
родичів, через стан власного здоров'я
не могла прочитати його зміст, і
складання заповіту на ім'я ОСОБА_5, яка
не є навіть віддаленою родичкою його
тітки є вкрай дивним та сумнівним.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено, що під час складання
оспорюваного заповіту з боку ОСОБА_10
мала місце помилка стосовно правової
природи правочину та наявності
обставин, які зумовлюють визнання
заповіту недійсним, суду не надано
належних і беззаперечних доказів про
наявність у померлої хвороби
пов'язаної із зором, за якої остання не
мала можливості читати і писати
власноручно.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
статті 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до частин третьої, п'ятої
статті 203 ЦК України волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Виходячи із змісту ст. 229 ЦК України
(правова підстава позову) якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Згідно з ч.1ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК
України обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_7 зазначав, що його тітка -ОСОБА_10,
у зв'язку з фізичними вадами (страждала
на глаукому та катаракту обох очей), не
могла сама прочитати записаний з її
слів 29 квітня 2009 року і посвідчений
державним нотаріусом Першої
Чернігівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8 заповіт, і тому дії
нотаріуса суперечили діючій
Інструкцію про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України 03.03.2004 року №205, та
ст.ст.1248,1253 ЦК України.

Однак, дана обставина (складання та
підписання ОСОБА_10 оскаржуваного
позивачем заповіту складеного 29
квітня 2009 року) вже була предметом
судового розгляду, і саме
відповідність дій державного
нотаріуса Першої Чернігівської
державної нотаріальної контори
чинному законодавству при посвідченні
нею оспорюваного заповіту від 29
квітня 2009 року, була встановлена
судовим рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова від 09.08.2013
року, (яке набуло чинності), в справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи -
приватний нотаріус Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
Перша Чернігівська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_9, про
визнання заповіту недійсним; і тому
дане рішення суду є обов'язковим щодо
визначення правильності вчинення
нотаріальної дії при посвідченні
заповіту від 29 квітня 2009 року
нотаріусом ОСОБА_8, в якому точно
відтворена воля заповідача ОСОБА_10,
зазначеним рішенням суду також було
встановлено недоведеність того факту,
що ОСОБА_10 внаслідок стану свого
здоров'я, на час укладення заповіту не
могла самостійно прочитати його текст
(а.с.15,105).

Крім того, доказом того, що ОСОБА_10 мала
бажання саме ОСОБА_5 призначити
спадкоємицею належного їй майна,
свідчить і розписка ОСОБА_7, адресована
нотаріусу, в якій вона чітко і
однозначно висловила своє бажання
щодо порядку переходу всього майна до
ОСОБА_5 (а.с.111).

Таким чином, на підтвердження своїх
вимог про визнання недійсним заповіту
складеного ОСОБА_10 9 квітня 2009 року на
користь ОСОБА_5, позивачем не надано
доказів, які б свідчили про помилку
ОСОБА_7 щодо істотних обставин
правочину на момент його вчинення.

Навпаки, наявні в матеріалах справи
фактичні дані, свідчать: про правильне
сприйняття ОСОБА_7 природи вчиненого
нею заповіту, прав та обов'язків сторін,
про бажання розпорядитися належним
їй майном на випадок своєї смерті
саме на користь ОСОБА_5

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про
відсутність передбачених ст. 229 ЦПК
України підстав для визнання недійсним
оспорюваного ОСОБА_7 заповіту.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із
недоведеності обставин, якими
обґрунтовувались позовні вимоги, за
таких обставин констатація у
мотивувальній частині рішення самого
факту пропуску позивачем строку
звернення до суду про визнання
заповіту недійсним (без застосування
наслідків його спливу), не призвели до
порушення охоронюваних законом прав та
інтересів осіб які беруть участь у
справі і не вплинули на законність та
обґрунтованість рішення в цілому.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги, про порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права при вирішенні
справи, і зокрема посилання на
використання судом недопустимих
доказів, оскільки для встановлення
обставин, що мають значення для
правильного розгляду справи і
підлягають встановленню для прийняття
судового рішення, суд першої інстанції
виходячи із положень ст.ст.57-59 ЦПК
України та фактів, які мають значення
для справи і які стосуються предмету
доказування, використав чітко
визначені законом докази для
встановлення обставин справи.

Суд першої інстанції повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, факти, котрі мають важливе
значення для справи, підтверджені
передбаченими законом доказами, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності судового рішення.

Враховуючи зазначене, що суд ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу необхідно відхилити
і залишити рішення без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 02 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: