Справа №588/1776/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Линник О. С.Номер
провадження 22-ц/788/1330/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О.
І.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк»

на рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 04 грудня 2013
року

в цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т
а н о в и л а:

04 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з вказаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що договором
про надання споживчого кредиту №
SUT0RX07740098 від 19 грудня 2006 року ОСОБА_3
отримала кредит у розмірі 1601,60 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом
строком на 12 місяців, тобто до 18 грудня
2007 року включно. У зв'язку з
невиконанням відповідачем умов
договору про надання споживчого
кредиту у неї виникла заборгованість
щодо своєчасного повернення грошових
коштів, яку позивач просив стягнути з
ОСОБА_3 на свою користь на загальну суму
29025,43 грн.

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області від 04 грудня 2013
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» у зв'язку зі спливом
позовної давності.

Вказане рішення суду позивач оскаржив
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
недоведеність обставин, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що позивач звернувся до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права в межах позовної
давності, на що суд першої інстанції
безпідставно не звернув увагу. До того
ж, застосувавши строки позовної
давності, суд першої інстанції порушив
норми матеріального права, оскільки
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до ухвалення ним рішення, в
той час як відповідної заяви
відповідачем зроблено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ПАТ КБ
«ПриватБанк» Гакаля Р.В. про
задоволення апеляційної скарги,
пояснення відповідача ОСОБА_3 і її
представника ОСОБА_5 про залишення
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
19 грудня 2006 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», перейменованого в
подальшому на ПАТ КБ «ПриватБанк», та
ОСОБА_3 був укладений кредитний договір
№ SUT0RX07740098, який складається із заяви
позичальника, умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт»), відповідно до умов якого
відповідачу був наданий строковий
кредит у сумі 1601,60 грн. на строк 12
місяців, тобто з 19 грудня 2006 року по 18
грудня 2007 року включно, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 25,63 грн. та
одноразової винагороди за надання
фінансового інструменту в розмірі 145,60
грн. в обмін на зобов'язання
позичальника повернути кредит,
сплатити відсотки за користування
кредитом, винагороду, комісію в
зазначені в Заяві та Умовах надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) строки (а.с.7,
8-15, 21, 22).

Згідно умов даного договору відповідач
мала щомісячно, в період сплати, за який
приймається період з 20 по 25 число
кожного місяця, надавати банку грошові
кошти (щомісячний платіж) у сумі 168,06
грн. для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, відсотків
за користування кредитом, винагороди,
комісії, а також інших витрат згідно з
Умовами.

У зв'язку з тим, що відповідач
несвоєчасно та не в повному обсязі
сплачувала кредит, відсотки за
користування кредитом та комісійні, у
неї виникла заборгованість, яка згідно
наданого розрахунку позивача станом на
20 вересня 2013 року становила 29025,43 грн., у
тому числі: заборгованість за кредитом
- 1342,36 грн., заборгованість по відсотках
за користування кредитом - 9792,07 грн.,
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань - 16032,65 грн., штрафи - 500,00 грн.
(фіксована частина), 1358,35 грн. (процентна
складова) (а.с.4-5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, який діяв до 27 грудня 2012 року,
враховуючи, що до суду за захистом
порушеного права банк звернувся тільки
04 жовтня 2013 року.

З таким висновком суду першої
інстанції щодо мотивів відмови в
позові колегія суддів погоджується
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно вимог ч.1 ст.251, ч.1 ст.252 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Положеннями ст.ст.256, 257 ЦК України
передбачено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Вимогами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Виходячи з вимог ч.1 ст.631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Як передбачено ч.5 ст.261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Крім того, норми ч.1, 3 ст.264 ЦК України
встановлюють, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховуються.

Аналіз наведених норм права щодо
переривання перебігу позовної
давності дає підстави стверджувати, що
вчинення боржником дій, що свідчать про
визнання ним свого боргу, вважаються
такими, що переривають перебіг
позовної давності лише у випадку
вчинення боржником або уповноваженою
ним особою активних дій з виконання
зобов'язання, зокрема, часткова сплата
боржником основного боргу та/або сум
санкцій.

Бездіяльність боржника, як у випадку,
виходячи з матеріалів справи, коли той
не оспорював безготівкове списання
банком коштів з його рахунку, що було
передбачено в кредитному договорі, ще
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення саме активних дій.

До того ж, позивач не надав доказів на
підтвердження тієї обставини, що
відповідачці ОСОБА_3 взагалі була
видана платіжна картка № НОМЕР_1, з якої
28 вересня 2009 року та 30 березня 2010 року
списувались банком кошти для погашення
боргу.

Що стосується збільшення позовної
давності, то як вбачається з п.5.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт), які є
невід'ємною частиною укладеного між
сторонами кредитного договору, терміни
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

Тому, виходячи з того, що кредитний
договір діяв до 18 грудня 2007 року, отже,
перебіг позовної давності мав би
початись з 19 грудня 2007 року і
закінчитись 18 грудня 2012 року.

Однак, враховуючи, що відповідачка
ОСОБА_3 через касу здійснила останній
платіж по погашенню заборгованості за
кредитним договором саме 26 грудня 2007
року в сумах 69,56 грн. та 230,44 грн. (а.с.69),
що свідчить про визнання нею свого
боргу за кредитом, тому перебіг
позовної давності перервався і почався
заново з 27 грудня 2007 року та діяв до 26
грудня 2012 року, а не до 27 грудня 2012 року,
як це помилково вказав суд першої
інстанції, у зв'язку з чим рішення суду
в зазначеній частині необхідно
змінити.

Крім того, на думку колегії суддів, не
можуть свідчити про визнання
відповідачкою свого боргу надані
позивачем платіжні доручення від 28
вересня 2009 року та від 30 березня 2010 року
про безготівкове перерахування з карти
№ НОМЕР_1 на рахунок відповідачки №
НОМЕР_2 коштів для погашення
заборгованості за кредитним договором
в сумі 6,92 грн. та 0,05 грн. відповідно
(а.с.69, 74, 75, 76, 77), так як таке списання
було здійснено банком без участі
позивачки і не вказує про вчинення нею
активних дій для погашення
заборгованості перед позивачем, що
могло би свідчити про переривання
перебігу позовної давності, у зв'язку з
чим і доводи апеляційної скарги в
зазначеній частині стосовно
переривання перебігу позовної
давності є необґрунтованими.

До того ж, необхідно врахувати, що хоча
п.2.2 Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), які є невід'ємною частиною
укладеного між сторонами кредитного
договору від 19 грудня 2006 року і
передбачено, що позичальник доручає
банку здійснювати погашення
заборгованості за кредитом в строки, за
рахунок коштів, розміщених на рахунку
позичальника, що відповідає платіжній
картці, емітованої ПриватБанком, однак
вказано, що номер рахунку повинен бути
зазначений у заяві. З самої ж заяви
позичальника від 19 грудня 2006 року №
SUT0RX07740098 вбачається, що поля номера
рахунку та номера платіжної картки,
емітованої банком, за рахунок коштів
якої мало б здійснюватись погашення
заборгованості відповідачки за
кредитом у передбачені строки, не
заповнені; сама відповідачка заперечує
наявність у неї картки під № НОМЕР_1, а
позивач не довів, що така картка
видавалась відповідачу.

З доводами апеляційної скарги про те,
що сторони домовились про збільшення
позовної давності до 5 років колегія
суддів погоджується, оскільки вказана
обставина була передбачена сторонами у
п.5.5 укладеного між ними письмового
кредитного договору, що свідчить про
укладення між ними у письмовій формі
договору про збільшення позовної
давності і відповідає вимогам ч.1 ст.259
ЦК України.

Але в той же час, за захистом свого
порушеного права позивач звернувся до
суду за межами зміненої сторонами
тривалості позовної давності.

До посилань в апеляційній скарзі на те,
що відповідачка не подавала заяву про
застосування судом першої інстанції
позовної давності колегія суддів
ставиться критично, беручи до уваги те,
що в письмових запереченнях ОСОБА_3 на
позов від 06 листопада 2013 року міститься
прохання про застосування місцевим
судом позовної давності (а.с.47), а також
06 листопада 2013 року, тобто ще до
винесення судом рішення в цій справі,
вона подала і окрему заяву про
застосування строку позовної давності
(а.с.82).

За таких обставин, коли суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову в задоволенні позову за
спливом позовної давності, але
помилився щодо остаточного строку дії
позовної давності, тому рішення суду
необхідно змінити в частині мотивів
відмови в позові за пропуском позовної
давності, уточнивши, що строк позовної
давності сплив саме 26 грудня 2012 року.

Отже, апеляційну скаргу необхідно
задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.1,4, 314
ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Тростянецького районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року в
даній справі змінити в частині мотивів
відмови в позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -