Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Малько О.С.Василевича В.С.,
Демянчук С.В.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
заступника прокурора м.Рівне на заочне
рішення Рівненського міського суду від
4 квітня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання укладеним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання права власності на земельну
ділянку.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які з*явились у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 4 квітня 2014 року визнано укладеним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки загальною площею 396 кв.м,
розташовану за адресою АДРЕСА_1, між
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
земельну ділянку загальною площею 396
кв. м розташовану за адресою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі прокурора на
вказане рішення зазначається, що судом
при вирішенні спору порушено вимоги
закону, зокрема, ч.2 ст.220, ст.657, ч.3 ст.640
Цивільного кодексу України.

Можливість визнання договору дійсним
на підставі ч.2 ст.220 ЦК України
поширюється лише на ті договори, які
підлягають нотаріальному
посвідченню, від якого сторона
ухиляється, і не підлягають держаній
реєстрації.

Договір купівлі -продажу земельної
ділянки підлягає і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації, а
оскільки такі вимоги закону сторонами
дотримані не були, цей договір не може
визнаватись укладеним і не створює
прав та обов*язків для сторін.

Згідно вимог ст.392 ЦК України
позов про визнання права власності
може пред*являти власник майна лише у
випадках, коли його право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати документа, який засідчує
його право власності.

Матеріали справи та встановлені
обставини беззаперечно вказують на
відсутність між сторонами спору про
право власності на спірну нерухомість,
а тому судом безпідставно задоволено
позов.

Судом не надано оцінки наявному в
матеріалах справи державному акту на
право власності на земельну ділянку
серіїЯЕ № 216849, який посвідчує право
власності на земельну ділянку площею
0,0352 га за адресою АДРЕСА_1 на ім*я
ОСОБА_6, співвласниками є ОСОБА_7,ОСОБА_8
та ОСОБА_9 , та договору дарування цієї
ділянки, укладеному 7 квітня 2010 року
між цими особами та ОСОБА_10, яка діє від
імені ОСОБА_2 (обдарована).Поза увагою
суд залишив і той факт, чи
зареєстроване право власності на
вказану земельну ділянку за ОСОБА_2

У відповідності до вимог ст.33 Закону
України "Про місцеве самоврядування" до
відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належить
реєстрація суб*єктів права власності
на землю, видача документів що
посвідчують право власності і право
користування землею, а вказаним
рішенням суду порушено порядок
купівлі-продажу земельної
ділянки, -а тому прокуратура міста
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким в позові відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_1 вказує, що визнання судом
укладеним договору купівлі-продажу
земельної ділянки на підставі ч.2 ст.220
ЦК України є законним, оскільки судом
встановлені всі вказані в даній нормі
умови: домовленість щодо всіх істотних
умов(нотаріально засвідчений
попередній договір про укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 10.07.2013 року),фактичне
виконання умов договору
купівлі-продажу(повна оплата вартості
покупцем, передача продавцями
земельної ділянки в її межах в
натурі(на місцевості), передача
правовстановлюючих документів на
вказану ділянку покупцеві.

Судом також встановлено ухилення
продавців від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
через несвоєчасне виготовлення
документів на власність на частину
відчужуваної земельної ділянки площею
226 кв.м.

Судом першої інстанції встановлено
правомірність набуття нею у власність
земельної ділянки в процесі реалізації
нею права на судовий захист в
результаті вчинення правочину без
нотаріального посвідчення через
ухилення від посвідчення іншої
сторони.

Просить відхилити апеляційну скаргу
прокурора.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням у справі
нового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції покликався на
положення статей 328,392, 649,203,655 та ч.2ст.220
Цивільного кодексу України і визнав
фактично укладеним договір
купівлі-продажу земельної ділянки між
сторонами.

Такий висновок суду не відповідає
вимогам закону і дійсним обставинам у
справі.

Відповідно до статті 3 ЦПК України,
статті 15 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а в даному випадку ОСОБА_1. не доведено
порушення її прав відповідачами, які
відповідно до поданих ними заяв до суду
першої інстанції позовні вимоги
визнали.

Із матеріалів справи вбачається і це
встановлено в судовому засіданні, що
відповідачі не ухилялись від
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
оскільки відповідач ОСОБА_2 не могла
укладати таку угоду через відсутність
у неї документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку.

До 2 травня 2009 року таким
документом,незалежно від способу
набуття власником такого права,
виступав виключно державний акт.

Законом України від 05.03.2009 № 1066-VI «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо документів, що
посвідчують право на земельну ділянку,
а також порядку поділу та об'єднання
земельних ділянок» було внесено зміни
у статтю 126 ЗК в частині визначення
документів, якими може посвідчуватись
право власності на землю і такими
документами визнано: державний акт про
право власності на земельну ділянку,
цивільно-правову угоду щодо відчуження
земельної ділянки, укладену в порядку,
встановленому законом, у разі набуття
права власності на земельну ділянку за
такою угодою, свідоцтво про право на
спадщину.

Відповідно до матеріалів справи
ОСОБА_2 прийняла в дарунок земельну
ділянку площею 0,0352 за адресою АДРЕСА_1
згідно договору дарування від 7 квітня
2007 року, а тому отримання державного
акта на право власності на земельну
ділянку було на той час необхідним у
разі набуття права власності на
підставі угоди.

За наведеного доводи позивачки
про ухилення відповідачів від
нотаріального посвідчення укладеного
правочину є безпідставними.

Статтею 126 ЗК (у редакції Закону
України від 07.07.2011 № 3613-VI) встановлено,
що право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

З 01.01.2013 право власності на
земельну ділянку посвідчується на
загальних засадах посвідчення права
власності на об'єкти нерухомого майна,
тобто свідоцтвом про право власності,
що видає державний реєстратор прав з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Такі документи у відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до звернення ОСОБА_1 у
березні 2014 року до суду з позовом були
(а.с.13,14) і доказів їх ухилення від
нотаріального посвідчення договору
позивачкою не надано і це не
встановлено судом.

За встановлених обставин та вимог
закону немає підстав для визнання
дійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки між сторонами
згідно ст.220 ЦК України, положення якої
регулюють правові наслідки
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення договору при
ухиленні однієї із сторін від його
нотаріального посвідчення.

На підставі наведеного, ст.220
Цивільного кодексу України, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора міста Рівне задовольнити.

Скасувати заочне рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 4 квітня 2012
року.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання укладеним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання права власності на земельну
ділянку.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку сторонами та
особами, які беруть участь у справі,
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: Малько О.С.
Василевич В.С. Демянчук
С.В.