АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/1318/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1627/К/14
Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

29 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П.,
Турік В.П.,

при секретарі: Булах К.А.

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний
нотаріус Криворізького міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_6, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та перебування у фактичних
шлюбних відносинах, визнання квартири
спільною сумісною власністю, визнання
права власності на 1/2 частку квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Приватний
нотаріус Криворізького міського
нотаріального округу
Дніпропетровської області ОСОБА_6, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та перебування у фактичних
шлюбних відносинах, визнання квартири
спільною сумісною власністю, визнання
права власності на 1/2 частку квартири.

В обґрунтування позову зазначила, що
вона з 08 березня 1996 року почала
проживати та вести спільне
господарство з ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За час спільного проживання 25.09.2000 року
вони за спільні кошти придбали
квартиру АДРЕСА_1 в м. Кривому Розі, для
проживання в ній доньки позивача
ОСОБА_2- ОСОБА_8, яка зі своїм сином з
моменту купівлі квартири проживала у
ній та проживає на теперішній час,
проте квартира оформлена на ОСОБА_7
Вклад у придбання спірної квартири
зроблений позивачем та ОСОБА_7 у рівних
частках по ? від вартості квартири.

22 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7
офіційно зареєстрували шлюб, у
Саксаганському відділі РАЦС, до цього
ані вона, ані ОСОБА_7 в інших шлюбах не
перебували.

24.01.2013 року позивач звернулась до
приватного нотаріуса Криворізького
міського нотаріального округу
Дніпропетровської області з заявою:
про видачу свідоцтва на право
власності на ? частку спірної квартири
та про видачу свідоцтва на право
власності на 1/6 частку спірної квартири
в порядку спадкування за законом
першої черги спадкоємців, проте 30.01.2013
року приватний нотаріус ОСОБА_6
відмовила позивачу у видачі свідоцтва
на право власності на ? частку спірної
квартири.

Враховуючи викладене та незгоду
відповідачів прийняти спадщину у 1/3
частці спірної квартири, просила суд
встановити факт її проживання однією
сім'єю та перебування у фактичних
шлюбних відносинах з ОСОБА_7 з 08 березня
1996 року до державної реєстрації
їхнього шлюбу - 22 грудня 2006 року;
визнати квартиру АДРЕСА_1 в м. Кривому
Розі спільною сумісною власністю за
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 як майно, придбане
внаслідок їхньої спільної праці як
членів сім'ї; визнати право власності
на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_2
та стягнути солідарно з відповідачів
на її користь всі понесені судові
витрати, а саме судовий збір у сумі 594,00
грн., витрати пов'язані з розглядом
справи у розмірі 2 752,80 грн. та та витрати
понесені ОСОБА_2 за проведення
незалежної оцінки квартири у розмірі
-500 грн.

Рішенням Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від 30
травня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
що полягає в наступному.

Так, суд не застосував положення ст. ст.
112, 113 ЦК Української РСР від 18.07.1963 року,
ст. 17Закону України «Про власність»,
Постанову Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 року №20 «Про
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»,
відповідно до п.5, якої встановлено, що
спільною сумісною власністю є майно
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї не
передбачене інше, а п.6 вищевказаної
постанови, роз'ясняє судам, що
положення ст..ст.17,18 ЗУ «Про власність»,
щодо спільної сумісної власності
поширюється на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону (з 15 квітня 1991 року).

Суд першої інстанції, безпідставно
проігнорував правову позицію
Верховного суду України, з приводу
того, що майно набуте до 01 січня 2004 року,
під час спільного проживання особами,
які не перебувають у зареєстрованому
шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної
сумісної власності, якщо : майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб, як сім'ї; інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Порушення судом норм процесуального
права полягає у тому, що він
посилаючись на ст..ст. 234,235,256 ЦПК дійшов
висновку, що встановлення судом
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу, як факту, що має
юридичне значення, віднесено до виду
непозовного цивільного судочинства,
однак такий висновок суду є помилковим,
оскільки відповідно до ч.2 п.23 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008р. №7, у разі
відмови нотаріуса в оформлені права на
спадщину особа може звернутися до суду
за правилами позовного провадження.

Крім того, суд відхилив всі докази, які
підтверджували доведеність факту
спільного проживання її та ОСОБА_7
однією сім'єю без реєстрації шлюбу в
період з 08.03.1996 року по 22.12.2006 року, а
також доведеність вкладення спільних
коштів в придбання спірної квартири
АДРЕСА_1 у м. Кривому Розі, та наявність
у зв'язку з цим підстав для її поділу за
правилами ЦК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 22.12.2006
року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому
шлюбі.(а.с.8)

До реєстрації шлюбу 25.09.2000року ОСОБА_9
за договором купівлі-продажу придбав
квартиру АДРЕСА_1, зареєструвавши право
власності на своє ім'я. (а.с.6)

Згідно свідоцтва про смерть,
ОСОБА_7 помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.46)

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
позовних вимог та відсутності підстав
для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Спір між сторонами виник з приводу
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 у м.
Кривому Розі, право приватної
власності на яку зареєстровано на ім'я
ОСОБА_7 та яка придбана 25.09.2000 року.
Вказану квартиру позивач вважає
спільною сумісною власністю його та
ОСОБА_7, оскільки остання придбана в
період їх знаходження в фактичних
шлюбних відносинах без реєстрації
шлюбу.

Оскільки спірні правовідносини
виникли між сторонами до 01.01.01.2004 року,
тобто під час дії Кодексу про шлюб та
сім'ю України 1969 року, то порядок
набуття спільного майна та його
правовий режим визначається за нормами
діючого на той час законодавства, яке
ці відносини регулює.

Відповідно до чинного на період з 1991
року і до 01 січня 2004 року законодавства
спільною сумісною власністю є майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону України «Про власність», ст. 22
КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» від 22.12.1995 року № 20 з
подальшими змінами).

Оскільки сторони в зареєстрованому
шлюбі не перебували, то виходячи з
вищенаведеного із урахуванням вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_2
зобов'язана була довести, надавши суду
докази відповідно до положень ст.ст. 58,
59 ЦПК України, що квартира АДРЕСА_1 у м.
Кривому Розі створена за рахунок
спільної праці та її трудової участі,
або що між нею та ОСОБА_7 мається
письмова домовленість про створення
спільної сумісної власності, а тому у
відповідності до ст. 17 Закону України
«Про власність», чинного на час
виникнення спірних правовідносин, є
спільною сумісною власністю.

Однак вказаних доказів ані суду першої,
ані апеляційної інстанцій позивачем
надано не було.

Сам по собі факт спільного проживання
сторін без реєстрації шлюбу, на що
посилається позивач, не може бути
підставою для визнана за ним права
власності на ? частину квартири,
оскільки діючим на час виникнення
спірних правовідносин законодавством
не передбачалося врегулювання питання
права на майно жінки та чоловіка які
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою. Це
питання врегульовано в ст. 74 Сімейного
кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2004 року, тобто після виникнення
спірних правовідносин.

Аналогічно не може бути й підставою для
визнана за ОСОБА_2 права власності на ?
частину спірної квартири факт
користування нею останньою та сплата
комунальних послуг, що є
підтвердженням реалізації нею своїх
прав та виконання обов'язків як
піднаймача квартири у відповідності до
норм ЖК України.

Крім того, колегія суддів враховує й те,
що звертаючись до суду з позовом,
ОСОБА_2 просила вирішити спір на
підставі ст. 74 СК України, що є її правом
відповідно до ст. 31 ЦПК України, позовні
вимоги в цій частині він не уточнювала
та не змінювала.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Вказаної вимоги
позивачем не дотримано.

Враховуючи те, що спірні правовідносин
не можуть бути врегульовані на
підставі ст. 74 СК України, а доказів в
підтвердження того, що спірна квартира
є спільною сумісною власністю його та
відповідачки, позивачем не надано,
колегія суддів вважає, що суд першої
вірно вирішив спір, відмовивши в
задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про
придбання спірної квартири також й за
особисті гроші позивача, може бути
доказом ступеня її участі коштами у
створенні спільної власності, який
підлягає оцінки поряд з іншими
доказами за умови пред'явлення
відповідного позову.

Отже, вирішуючи спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін, що
брали участь у справі, обставини
справи, перевірив доводи і заперечення
сторін, дав їм належну правову оцінку,
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону. Висновки суду
обґрунтовані і підтверджуються
письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 30 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: