22-ц/775/502/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І м е
н е м У к р а ї н и

20 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Мироненко І.П.

суддів Попової
С.А., Кочегарової Л.М.,

при секретарі
Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційні
скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
на рішення Першотравневого районного
суду Донецької області від 24 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання
договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_7
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеного 14 серпня 2012 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Свої вимоги
обґрунтовував тим, що договір не
відповідає вимогам закону, оскільки
об'єктом відчуження за цим договором в
іншій справі було забезпечено його
позов до відповідача ОСОБА_4

Рішенням Першотравневого районного
суду від 24 лютого 2014 року позов ОСОБА_7
було задоволено, визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 14 серпня 2012 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_6

В апеляційних скаргах:

- ОСОБА_3 просить рішення скасувати,
ухвалити нове про відмову в задоволені
позову. В обґрунтування посилається на
те, що квартира була придбана нею ще на
прізвище від попереднього шлюбу -
ОСОБА_3 Шлюб між нею та ОСОБА_4 було
розірвано у 2008 році. На час здійснення
оспорюваного договору минуло 4 роки,
договір правового режиму майна або
договір про поділ майна подружжя між
ними не укладався. Квартира належала
тільки їй, ОСОБА_4 не мав частки в цьому
майні, ним була надана лише згода на
здійснення нею правочину, чим і
підтвердив, що прав на дану квартиру в
нього не має. Арешт зі спірної квартири
було знято за її позовом. Державний
виконавець був залучений до розгляду
тієї справи, йому було відомо про
зняття арешту, проте рішення суду ним
не оскаржувалось. Позивач, якщо вважає,
що ОСОБА_4 належить частка в майні, мав
би право звернути стягнення лише на
частку, а не всю квартиру в цілому.

У разі залишення рішення суду без
зміни, просить виключити з
мотивувальної частини вказівку про
належність ОСОБА_4 частки квартири на
праві спільної сумісної власності
подружжя, оскільки ці питання судом не
досліджувалися.

- ОСОБА_4 просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове, яким в
задоволені позову відмовити в повному
обсязі. Посилається на те, що він не є
стороною договору дарування, яка б
уклала договір з якимось умислом.
Вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину. Спірна квартира
належала лише його колишній дружині
ОСОБА_3, шлюб між ними було розірвано 16
жовтня 2008 року. Частка в майні подружжя
не виділялась. На час укладення угоди
будь-які заборони на відчуження
квартири були відсутні. Вважає, що суд
першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог ОСОБА_7, обставини
реальності угоди взагалі не
досліджувалися.

- ОСОБА_5, прізвище та ім'я змінено 22
жовтня 2010 року) просить рішення
скасувати, ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. В обґрунтування
посилається на те, що квартира була
подарована ОСОБА_3 їх сину - ОСОБА_6 з
його згоди, дитина на той час була
неповнолітня. Між ним та ОСОБА_3 була
досягнута домовленість про те, що
сплачені ним наперед аліменти за 2003 - 2004
роки, будуть витраченні нею на
придбання житла. Договір дарування був
здійсненний за згодою органу опіки та
піклування. Суд першої інстанції, без
наявних доказів того, що в спірній
квартирі є частка, яка належить ОСОБА_4,
позбавив ОСОБА_6 права власності на
квартиру.

- ОСОБА_6 просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове про відмову у
задоволені позову. Посилається на те,
що при посвідченні договору дарування
з боку нотаріуса були вжиті заходи для
перевірки фактів, що укладенням
договору дарування не порушуються
інтереси третіх осіб. Судом при
розгляді справи не було встановлено
будь-яких реальних обставин того, що
він як набувач міг знати про наявність
перешкод для вчинення угоди, чи того, що
даруватель не мав права відчужувати
майно. Вважає, що є добросовісним
набувачем.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд розглянув справу за
відсутності позивача ОСОБА_7,
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, а
також апелянта ОСОБА_5, які про день та
час розгляду справи були повідомлені
належним чином, що підтверджується
поштовими повідомленнями (а.с.223-229).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_10, яка підтримала
доводи апеляційних скарг відповідача
ОСОБА_3 та апелянта ОСОБА_5,
представника ОСОБА_11, яка підтримала
доводи апеляційної скарги ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7)чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7
про визнання недійсним договору, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 уникаючи звернення стягнення на
належну йому на праві спільної
сумісної власності подружжя частину
квартири, дав згоду на розпорядження
нею його колишньою дружиною ОСОБА_3, яка
подарувала її своєму сину, і таким
чином ОСОБА_4 позбавив себе від
наслідків, що тягнуть за собою
примусове виконання судового рішення
щодо стягнення боргу за розпискою.

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони не
ґрунтуються на нормах матеріального та
процесуального закону та зроблені при
неповному з'ясуванні усіх обставин
справи.

Так, судом встановлено, що 14 серпня 2012
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, діючому за
згодою батьків ОСОБА_5 (до зміни
прізвища ОСОБА_5) та ОСОБА_3, був
укладений договір дарування квартири
АДРЕСА_1, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у
дар вищезазначену квартиру. Цей
договір дарування був посвідчений
приватним нотаріусом Першотравневого
районного нотаріального округу
Донецької області та зареєстрований в
реєстрі за № 2286 (а.с. 60-61).

За умовами договору (п.2) сторони
домовилися, що факт передачі
відчужуваного майна та прийняття його
обдарованим відбувається шляхом
передачі правовстановлюючих
документів на квартиру, в тому числі і
технічної документації, та ключів.

Право власності ОСОБА_6 на спірну
квартиру було зареєстровано 21 серпня
2012 року за № 7671206, що підтверджується
витягом з Реєстру прав власності на
нерухоме майно (а.с. 12).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Зокрема, згідно ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника угоди повинно
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Угода має бути
направлена на реальне настання
правових наслідків, обумовлених нею.

Отже, особа, яка звертається з вимогою
про визнання правочину недійсним має
довести суду відсутність в учасників
правочину вільного волевиявлення і
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року, підставою
недійсності правочину є недотримання
вимог ст. 203 ЦК України саме на момент
укладення угоди.

В позовній заяві ОСОБА_7 посилаючись на
положення ст. 203 ЦК України, як на
підставу визнання договору дарування
нерухомого майна недійсним посилався
на те, що зі скасуванням ухвали суду про
зняття арешту втрачають силу ті
наслідки, які з неї випливали.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Першотравневого районного
суду від 11 вересня 2008 року з метою
забезпечення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4
про стягнення суми боргу,було
накладено арешт на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного
суду Донецької області від 01 вересня 2011
року позовні вимоги ОСОБА_7 було
задоволено, стягнуто на його користь з
ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в
розмірі 613 474 гривні 50 копійок, індекс
інфляції за час прострочення платежу в
розмірі 212 718 гривень 84 копійки,
нараховані відсотки від простроченої
суми в розмірі 32 288 гривень 52 копійки, а
всього 858 481 гривня 86 копійок, а також в
рахунок відшкодування судових витрат
1730 гривень.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 18 жовтня 2011 року рішення
Першотравневого районного суду від 01
вересня 2011 року змінено. В частині
стягнення боргу з урахуванням індексу
інфляції в розмірі 212 718 гривень 84
копійки, рішення скасовано і в
задоволені позову ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7
суму боргу за договором позики в
розмірі 497 474 гривень 50 копійок. В
частині стягнення відсотків за
прострочення виконання зобов'язань та
судових витрат рішення суду залишено
без змін.

28 листопада 2011 року державним
виконавцем відділу ДВС
Першотравневого РУЮ на підставі
виконавчого листа № 2-7/11 від 15
листопада 2011 року було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, відповідно до п.4 якої
накладено арешт на все майно боржника
ОСОБА_4

Ухвалою Першотравневого районного
суду Донецької області від 19 червня 2012
року за заявою ОСОБА_3 було знято арешт
з 12 частини квартири АДРЕСА_1,
накладений ухвалою Першотравневого
районного суду Донецької області від 11
вересня 2008 року.

Таким чином, станом на 14 серпня 2012 року,
тобто в момент вчинення правочину не
було жодних заборон та обмежень щодо
права власності ОСОБА_3 на
вищезазначене нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що ОСОБА_3 не мала боргових
зобов'язань перед позивачем ОСОБА_7

Висновок же суду щодо належності
спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
праві спільної сумісної власності
подружжя є передчасним, оскільки
сторони розірвали шлюб ще у 2008 році,
разом квартирою не користуються та її
не ділили, ОСОБА_4 проживає та
зареєстрований у іншій місцевості.
Питання щодо режиму володіння чи інші,
пов'язанні з набуттям права власності
на дане майно, при розгляді цієї справи
не розглядалися.

Дії ОСОБА_3, які передували укладенню
правочину, її особисте звернення до
Першотравневої районної державної
адміністрації про надання згоди на
оформлення договору дарування,
свідчать про те, що її волевиявлення
було вільним, відповідало внутрішній
волі. Дозвіл був отриманий
відповідачем з чітким зазначенням мети
його отримання - укладання договору
дарування.

Договір дарування був зареєстрований у
встановленому порядку, на його
виконання було передано нерухоме
майно, як це передбачено умовами
договору.

Суд першої інстанції наведених
обставин не врахував і дійшов
помилкового висновку, що договір
дарування квартири був вчинений
сторонами без наміру створення
правових наслідків і виключно з метою
уникнення третьої особи звернення
стягнення на квартиру.

Суд не навів жодного обґрунтування
свого висновку про невідповідність
оспорю ванного договору вимогам
Цивільного кодексу України, хоча
поклав цей висновок в основу рішення
про визнання договору дарування
недійсним.

Враховуючи, що неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права призвело до неправильного
вирішення спору, судове рішення
відповідно до вимог ч.1 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з відмовою
позивачу ОСОБА_7 у задоволенні позовних
вимог, у зв'язку з чим апеляційні скарги
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного
суду Донецької області від 24 лютого 2014
року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 14
серпня 2012 року і посвідченого
приватним нотаріусом Першотравневого
районного нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_12 за № 2286,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: І.П. Мироненко Л.М.
Кочегарова С.А. Попова