Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №279/5786/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Коренюк Валерій Петрович
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року апеляційний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Миніч Т.І.,

суддів:
Трояновської Г.С.,

Микитюк
О.Ю.,

при секретарі судового

засідання
Крижанівській М.М.,

з участю представника
відповідачки

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Коростенського
міськрайонного суду від 03 квітня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом. Просила
визнати недійсним заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5 11.01.2013
року, за яким ОСОБА_6 заповів ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1, та стягнути з
відповідачки судові витрати в сумі 240
грн. В обґрунтування позову зазначала,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, який
доводився їй рідним дядьком по лінії
матері. Після смерті останнього
відкрилась спадщина на спірну квартиру
і вона як спадкоємиця 3-ї черги,
оскільки спадкоємців 1-ї чи 2-ї черги
немає, звернулась до Коростенської
міської Державної нотконтори із заявою
про прийняття спадщини. Від нотаріуса
дізналась, що існує оспорюваний
заповіт на ім'я ОСОБА_4 Зазначений
заповіт вважає недійсним. При цьому
посилається на те, що на час складання
заповіту її дядьку виповнилось 78 років.
В останні роки у нього розвивався
віковий склероз і почастішали випадки
несприйняття реальних подій. ОСОБА_6
останній рік був нездатний самостійно
пересуватись, знаходився у
безпорадному стані та потребував
постійного стороннього догляду.
Оскільки вона проживає у м.Києві та
фізично не мала змоги часто бувати у
дядька, на сімейній нараді було
вирішено, щоб за дядьком доглядала
ОСОБА_4, яка проживала поряд і мала
медичну освіту. Догляд відповідачка
здійснювала за відповідну плату. На
день посвідчення заповіту на користь
ОСОБА_4 у ОСОБА_6 спостерігався процес
психічного розладу. Так, 16 лютого 2013
року її донька ОСОБА_7 подзвонила діду,
аби дізнатися про стан його здоров'я, а
у відповідь почула, що дід був чимось
стривожений і сказав, що передзвонить,
бо мав щось важливе повідомити.
Поведінка ОСОБА_6 викликала у неї
тривогу, а тому вона подзвонила йому і
запропонувала переїхати жити до неї у
м.Київ, на що він погодився. А вже 18
лютого він помер, так і не повідомивши
їх про свої наміри та причини, які його
заставили хвилюватись. Про те, що
померлий мав заповідати свою квартиру
відповідачці їй не було відомо, хоча
між ними завжди були теплі родинні
стосунки. Оскільки інших близьких
родичів він не мав, то весь спадок мав
перейти до його найближчих родичів, які
піклувались про нього.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду від 03 квітня 2014
року в задоволені позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним -
відмовлено за його безпідставністю.

Цим же рішенням скасовано заходи
забезпечення позову, вжиті відповідно
до ухвали цього ж суду від 17.09.2013 року, і
знято арешт з квартири АДРЕСА_2.

У поданій через свого
представника апеляційній скарзі
ОСОБА_3 просить зазначене рішення
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог. На думку апелянта,
рішення суду першої інстанції
незаконне, оскільки судом справу
розглянуто формально, неповно
з'ясовані обставини справи, всебічно не
перевірено доводи і заперечення
сторін.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, суд вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивачки
ОСОБА_6 (а.с.6).

Після його смерті відкрилася
спадщина на належну спадкодавцю
квартиру АДРЕСА_2.

Згідно із заповітом, посвідченим
нотаріусом 11 січня 2013 року, належне
померлому нерухоме майно він заповів
відповідачці ОСОБА_4 (а.с.7).

Відповідачкою не заперечується та
обставина, що позивачка є небогою
померлого спадкодавця і за відсутності
заповіту могла бути спадкоємицею за
законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обгрунтовано вважав, що підстав для
визнання недійсним оспорюваного
заповіту не було, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК, на яку
посилалася позивачка як на правову
підставу заявлених вимог, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч.2 ст.59 ЦПК).

Відповідно до роз"яснень, що
викладені в п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" при розгляді
справ за позовами про визнання
недійсними заповітів на підставі ст.225,
ч.2 ст.1257 ЦК суд відповідно до ст.145 ЦПК
за клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов"язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Отже, в даному випадку психічний стан
померлого заповідача на час
посвідчення оспорюваного заповіту міг
бути встановлений лише судовим
експертом.

Проте, посмертна судово-психіатрична
експертиза в даній справі не
проводилась.

Так, заявлене позивачкою в суді
першої інстанції клопотання про
призначення такої експертизи було
відхилене судом як передчасне,
оскільки позивачкою не надано
переконливих належних і допустимих
доказів, які б давали підстави
сумніватися в психічному стані
померлого (медичні документи).

Покази свідків (родичів позивачки), на
які посилалася позивачка, виходячи із
принципів належності та допустимості
доказів, такі обставини не можуть
підтверджувати.

В ході розгляду справи позивачка не
була позбавлена можливості повторно
заявити клопотання про призначення
зазначеної вище експертизи.

Проте, в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК
інших доказів на підтвердження
заявлених в даній справі вимог нею не
надано та клопотання про експертизу не
заявлялося.

Заявлене представником позивачки в
апеляційному суді клопотання про
призначення посмертної
судово-психіатричної експертизи в
подальшому було відкликане (а.с.107,127-128).

За наведених обставин апеляційний
суд не вбачає підстав для скасування
правильного по суті рішення суду
першої інстанції, оскільки
процесуальних порушень, які б давали
підстави для переоцінки доказів, не
встановлено.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК
України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського
міськрайонного суду від 03 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: