Справа № 451/1063/13
Головуючий у 1 інстанції: Семенишин
Провадження № 22-ц/783/2535/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3, представника відповідача
СТзОВ «Прогрес» - Ковальчук А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
на рішення Радехівського районного
суду Львівської області від 13 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
про визнання недійсним договору оренди
землі, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 13 січня 2014 року
позов ОСОБА_2 до
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
про визнання недійсним договору оренди
землі задоволено. Визнано недійсним
договір оренди землі від 7 листопада 2005
року, який укладений між ОСОБА_2 та
Колективним виробничо-комерційним
підприємством «Сапсан». Стягнуто з
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
в користь ОСОБА_2 229,40грн. судових
витрат.

Рішення суду оскаржило СТзОВ
«Прогрес».

В апеляційній скарзі просять рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Так,
на їх думку, рішення суду не відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, а також
фактичним обставинам справи. Так, судом
односторонньо встановлено обставини,
що мають значення для справи, а докази
враховано вибірково та необ'єктивно,
зокрема, покази свідків, що свідчать в
заперечення підстав позову не
враховано. Крім цього, судом вказано
про те, що нормативна грошова оцінка
земельної ділянки, що передається в
оренду є істотною умовою договору з
посиланням на підзаконні
нормативно-правові акти, однак згідно
чинного на час укладення спірного
договору Закону України «Про оренду
землі» нормативна грошова оцінка
земельної ділянки не є істотною умовою
договору. Крім цього, судом не
враховано, що без участі та волі
позивача, орендодавця жодних
виправлень чи дописувань в договорі не
проводилось. Також, у суду не було
жодних підстав застосування ст. 230 ЦК
України, так як жодного обману стосовно
позивача застосовано не було. Також суд
не врахував, що позивач щорічно
отримувала плату за оренду землі, в
розмірі такої не сумнівалась та така
була їй відома.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, однак суд вважав за можливе
проводити розгляд справи у її
відсутності враховуючи, що така
повідомлялась про час та місце
розгляду справи належним чином, причин
неявки не повідомила, клопотань про
відкладення до суду від неї не
надходило, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305
ЦПК України та те, що її інтереси у
судовому засіданні захищав
представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача на
підтримання апеляційної скарги,
представника позивача в заперечення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Як вбачається із позовної заяви та
пояснень представника позивача у
судовому засіданні позивач звернулась
в суд з даним позовом у якому,
посилаючись на ст. 230 ЦК України,
просила визнати недійсним укладений
між нею та КВКП «Сапсан»
(правонаступником кого є відповідач)
договір оренди землі від 7.11.2005 року. В
обґрунтування позову посилалась на те,
що після підписання нею та
представником КВКП договору у такий
було внесено зміни та фактично змінено
його істотні умови та у такому новому
вигляді договір зареєстрований у
Держкомземі. Зміни внесено у два пункти
договору, а саме у п. 2.3 закреслено
первинну нормативно грошову оцінку та
над нею зазначено іншу, що є значно
меншою. У п. 4.1 договору містяться
дописування «умовний за весь пай 605
грн.». Згоди на внесення таких змін вона
не давала, про такі їй взагалі не було
відомо та згоди на укладення договору
на таких умовах вона не давала. Тому
вважає, що КВКП «Сапсан» в
односторонньому порядку внісши такі
зміни в договір ввела її в оману
стосовно прав та обов'язків, знаючи про
це вона б ніколи не уклала договору
оренди землі належної їй земельної
ділянки.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги виходив з того, що
всупереч вимогам ст. 654 ЦК України між
сторонами не було укладено додаткової
угоди щодо внесення змін в частині
грошової оцінки земельної ділянки, її
розміру (п. 2.3 Договору) та розміру
орендної плати (п. 4.1 Договору) та перед
реєстрацією договору нормативно
грошова оцінка була закреслена
(виправлена) в односторонньому порядку
КПКП «Сапсан» й мало місце дописування
у п. 4.1 «умовний за весь пай 605 грн.». Такі
зміни не погоджені з позивачем та не
відповідають її внутрішній волі, що має
істотне значення.

Колегія суддів, вважає, що такі
висновки суду в повній мірі вимогам
закону не відповідають та частина
обставин, які суд вважав встановленими
- недоведені.

Як вбачається із матеріалів справи та
сторонами не оспорювалось 7.11.2005 року
між позивачем та КВКП «Сапсан»
(правонаступником якого є відповідач)
був укладений договір оренди землі за
яким позивач, як орендодавець надала, а
КВКП, як орендар прийняв у строкове
платне користування земельну ділянку
належну позивачу (копії договору
оренди а.с. 5-7, 47-49, 176-178, копія державного
акту на право приватної власності на
землю позивача ІІІ-ЛВ №062138 а.с. 180).

Договір був укладений між сторонами
добровільно, відповідав їх внутрішній
волі.

Вказане підтверджується як доводами
сторін так і заявою позивача з
проханням про укладення такого до КВКП
(а.с. 8), актом прийому передачі
земельної ділянки (а.с. 9), окрім цього
договір протягом тривалого часу
виконувався сторонами. Так КВКП
«Сапсан», а згодом і відповідач
використовували ділянку позивача за
призначенням здійснюючи діяльність
передбачену статутом, відповідно до
умов договору, а позивач отримувала
орендну плату у натуральній формі
(статут відповідача, відомості видачі
орендної плати в натуральній формі за
2006-2012 роки а.с. 72-175).

Крім цього, як вірно встановлено судом
першої інстанції та відповідачем не
спростовано, представниками КВКП
«Сапсан» у два із пунктів договору було
внесено зміни до державної реєстрації
договору, згоди на внесення яких
позивач не давала, внесення яких
заперечує та які нею не завірені. Так у
п. 2.3 Договору внесено виправлення, а
саме змінено нормативно грошову оцінку
земельної ділянки позивача з 23905,6 грн.
на 19142,63 грн. шляхом викреслення, а також
здійснено дописування у п. 4.1 Договору,
а саме: «умовний за весь пай 605 грн.»,
якими фактично змінено його зміст, який
без таких дописувань був викладений
таким чином: Орендна плата
нараховується Орендарем та
оплачується Орендодавцю в розмірі не
меншому 10 (десяти) % від ціни вирощеного
врожаю, але не нижче 250 грн. за 1 га. У
випадку неврожайних років орендна
плата нараховується в розмірі не
меншому ніж 250 грн. за 1 га.

Вказане підтверджене як самими
згаданими копіями договору, так і
запереченням щодо внесення таких змін
позивачем (а.с. 5-7, 47-49, 176-178). Доказів
протилежного відповідачем - не
представлено.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 638 ЦК України Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до змісту ст.15 Закону
України «Про оренду землі» (в редакції
на момент укладання договору оренди
землі) істотними умовами договору
оренди землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форму платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки; тощо.
Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
ст. 15 Закону України «Про оренду землі»,
а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19
цього закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ст. 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до п. 13.1 укладеного між
сторонами договору зміна умов
договору здійснюється у письмовій
формі за взаємною згодою сторін.

Крім цього, відповідно до ст. 217 ЦК
України недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Також, п. 9 Постанови Пленуму Верховного
суду України №9 від 6.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» передбачено таке: згідно
зі статтею 217 ЦК правочин не може бути
визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217 ЦК
суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину. Якщо у недійсній частині
правочин був виконаний однією зі
сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

Враховуючи вказане, а саме те, що
укладений договір відповідав
внутрішній волі позивача лише у
первісній його редакції, що
підтверджено вказаними вище доказами,
внесення згаданих змін не відповідає
її внутрішній волі та згоди на зміну
умов договору, що стосується згаданих
пунктів 2.3, 4.1 вона не давала, колегія
суддів вважає, що позов підлягає до
задоволення, однак лише в частині
визнання недійсними змін внесених до
вказаних пунктів. Підстав для визнання
договору недійсним в цілому позивачем
не наведено, а судом апеляційної
інстанції відповідно не встановлено.
Враховуючи вказане, апеляційну скаргу
у вказаній частині слід визнати
обґрунтованою та задовольнити, рішення
ж суду скасувати з ухваленням нового,
за яким позов слід задовольнити
частково та визнати недійсним договір
оренди землі від 7 листопада 2005 року,
укладений між позивачем та Колективним
виробничо-комерційним підприємством
"Сапсан" в частині внесення виправлень
у п. 2.3 та дописувань у п. 4.1 Договору. В
задоволенні решти позову слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2, 4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу представника
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю "Прогрес" -
задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду
Львівської області від 13 січня 2014 року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Договір оренди землі від 7 листопада 2005
року, укладений між ОСОБА_2 та
Колективним виробничо-комерційним
підприємством "Сапсан" в частині
внесення виправлень у п. 2.3 Договору, а
саме зміни нормативної грошової оцінки
земельної ділянки з 23905,6 грн. на 19142,63
грн. та дописувань у п. 4.1 Договору, а
саме: «умовний за весь пай 605 грн.», -
визнати недійсним.

В задоволенні решти позову - відмовити.

Стягнути з Сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю «Прогрес» на користь
ОСОБА_2 229,4 грн. судового збору за
подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
121,8 грн. судового збору за подання
апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я.
Бакус Т.А. Гірник