Справа № 377/443/14-ц Головуючий у І
інстанції Малишенко Т.О.Провадження №
22-ц/780/3992/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

01 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Верланова С.М., Білоконь О.В.

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Славутицького
міського суду Київської області від 16
травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивач
звернулася до суду з позовом та просила
визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину зазначеної
квартири.

Позовні вимоги обгрунтовані тим,
що з 21 лютого 1998 року ОСОБА_1 перебувала
з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. На
підставі рішення Славутицького
міського суду Київської області від 11
листопада 2010 року шлюб між сторонами
розірвано. Під час проживання у шлюбі
позивачем та відповідачем було
придбано трьохкімнатну квартиру,
розташовану за адресою АДРЕСА_1.
Зазначена квартира була придбана на
ім'я ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна.
Вартість квартири складає 442 700 грн. В
даний час сімейні стосунки між
сторонами не підтримуються, шлюб
розірвано, а тому виникла необхідність
розділити спільне майно подружжя,
оскільки добровільної згоди про поділ
майна між ними не досягнуто.

Рішенням Славутицького міського
суду Київської області від 16 травня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції через неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
та ухвалення нового рішення про
задоволення позову. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги позивач
зазначає, що суд першої інстанції
безпідставно застосував строк
позовної давності. Позивач
зареєстрована та фактично проживає у
спірній квартирі. Про порушення свого
права на квартиру позивач дізналася у
жовтні 2013 року, після того як
відповідач заявив, що квартира є його
власністю, оскільки оформлена на його
ім'я.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 21 лютого
1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 11 листопада 2010 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження та рішенням Славутицького
міського суду Київської області від
11.11.2010 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що при
зверненні до суду позивачем пропущено
строк позовної давності.

Однак, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України
до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України
та ч. 2 ст. 72 СК України, позовна давність
обчислюється від дня, коли співвласник
дізнався, або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Згідно ч. 3 п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106,107 СК) чи дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 зареєстрована та після
розірвання шлюбу продовжує проживати в
квартирі, набутій подружжям під час
шлюбу, а саме квартирі АДРЕСА_1 Жодних
спорів між сторонами з приводу
користування, володіння чи
розпорядження майном не виникало.
ОСОБА_1 зазначає, що про порушення свого
права на майно вона дізналася у жовтні
2013 року, після того як відповідач
заявив, що квартира є його особистою
власністю.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції щодо початку перебігу строку
позовної давності з моменту розірвання
шлюбу між позивачем та відповідачем,
тобто з 11 листопада 2010 року, є
помилковим. У даному випадку строк
позовної давності позивачем не
пропущено, а відтак висновки суду щодо
відмови в задоволенні позову з цих
підстав не відповідають фактичним
обставинам справи та не ґрунтуються на
наявних у справі доказах.

Відповідно до вимог ст. 60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ним або шлюбним
договором.

З матеріалів справи вбачається,
що 05.09.2000 року мати відповідача ОСОБА_4,
яка діяла від свого імені та імені
своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали
квартиру АДРЕСА_2 за 28 000 гривень (а.с. 29).

Зазначена квартира отримана у
власність членів сім'ї відповідача
шляхом приватизації, а отже позивач не
мала частки власності в зазначеному
майні, що не заперечується сторонами у
справі.

В цей же день 05.09.2000 року
відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру
АДРЕСА_3 за 12320 гривень.

Як стверджує відповідач ОСОБА_3
зазначена квартира була придбана за
його особисті кошти, отримані від
продажу попередньої квартири, а отже є
його особистою власністю.

Однак колегія суддів не може
повністю погодитись з такими
поясненнями відповідача виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з договором купівлі продажу
квартири АДРЕСА_2, що належала сім'ї
відповідача (а.с. 29) , остання була
продана від імені п'яти чоловік, а саме
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

Отже частка відповідача від продажу
зазначеної квартири склала лише 5600
гривень (28000:5=5600).

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України
відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів, що в результаті
продажу квартири АДРЕСА_2 він отримав
кошти у більшій сумі ніж сума, що
відповідає його частці у проданій
квартирі.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідач ОСОБА_3
отримав від продажу квартири АДРЕСА_2,
що належала його сім'ї 5600 гривень, які
були його особистою власністю.

Зазначені кошти були витрачені на
купівлю квартири АДРЕСА_3, яка була
придбана за 12320 гривень. Вказані
обставини не заперечуються позивачем
та його представником.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 57 СК
України - якщо у придбання майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя, то
частка у цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою
приватною власністю.

Отже в придбаній під час перебування в
зареєстрованому шлюбі за 12320 гривень
квартирі АДРЕСА_3 частка позивача
ОСОБА_1 буде складати - (12320 - 5600) : 2 = 3360
гривень, а частка відповідача ОСОБА_3 8960
грн. (12320-3360). За таких обставин у
відсотковому відношенні частка
відповідача ОСОБА_3 у придбаній
квартирі буде складати 72.8 %, а позивача
27.2 % пропорційно.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_3 від 04.06.2004 року, частка
відповідача ОСОБА_3 в якій була 72.8 %,
останній її продав за 42400 гривень (а.с.
31). Отже відповідач, у відповідності до
своєї частки в зазначеному майні
отримав 30867 гривень (42400*72.8%).

Зазначені кошти були особистою
власністю відповідача, оскільки
отримані в результаті продажу
особистої частки в спільному майні
подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3

Одразу після продажу 04.06.2004 року
зазначеної квартири, ОСОБА_3,
перебуваючи в шлюбі з позивачем, 22.06.2004
року за 37 000 гривень купує спірну
квартиру АДРЕСА_1

Тобто, частка позивача ОСОБА_1 в
спірній квартирі буде складати (37000 -
30867) : 2 = 3066 гривень, що в частковому
вираженні буде складати (3066*100) : 37000 = 1/12
частина.

На зазначене суд першої інстанції
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позову з підстав пропуску позивачем
строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позивач має
право на частину у спірній квартирі, як
спільному майні подружжя і зазначена
частка має вираховуватись як половина
частки, що була спільним майном, за
виключенням частки, що була придбана за
особисті кошти відповідача.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Славутицького міського суду
Київської області від 16 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/12 частину квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
11/12 частин квартири АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Верланов С.М.

Білоконь О.В.