Справа № 463/10/14
Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/783/2484/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

08 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
представники ОСОБА_2, ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на
ухвалу Личаківського районного суду
м.Львова від 21 січня 2014 року за заявою
ОСОБА_4 про визнання виконавчого
документа таким, що не підлягає
виконанню у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх
осіб: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Агросвіт», Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Племптахорепродуктор «Сокальський»
про стягнення заборгованості за
кредитними договорами,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні ОСОБА_4 звернувся до суду з
заявою, у якій на підставі п.1 ч.2 ст.16, ч.1
ст.559, ст.609 ЦК України, ст.369 ЦПК України,
п.4 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче
провадження» просив: визнати
виконавчий лист №2-3391 від 25 січня 2012
року, виданий Личаківським районним
судом м. Львова на підставі рішення від
08 липня 2011 року про стягнення з ОСОБА_4
на користь ПАТ «УкрСиббанк» 14 663706,89 грн.
боргу за кредитним договором №0,
№0, №0, №0, №0,
№0 із додатковими угодами від
09.09.2009 року, таким, що не підлягає
виконанню.

Ухвалою Личаківського районного суду
м. Львова від 21 січня 2014 року в
задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання
виконавчого документа таким, що не
підлягає виконанню у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх
осіб: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Агросвіт», Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Племптахорепродуктор «Сокальський»
про стягнення заборгованості за
кредитними договорами відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_3. В апеляційній скарзі
покликається на її необґрунтованість,
вважає що висновки суду не
відповідають обставинам справи, а
також неправильно застосовано норми
матеріального права. Зокрема зазначає,
що підстави припинення
матеріально-правового обов»язку
тягнуть визнання виконавчого листа
таким, що не підлягає виконанню, лише
тоді, коли законодавство про виконавче
провадження не передбачає інших
спеціальних процедур реалізації таких
підстав припинення обов»язку у
виконавчому провадженні. В конкретному
випадку присутні матеріально-правові
підстави, які свідчать про відсутність
у боржника матеріально-правового
обов»язку повністю. Просить ухвалу
Личаківського районного суду м.Львова
від 21 січня 2014 року скасувати та
постановити нову, якою визнати
виконавчий лист №2-3391 від 25 січня 2012
року, виданий Личаківським районним
судом м.Львова, таким, що не підлягає
виконанню у зв»язку із повною
відсутністю обов»язку боржника.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з»ясувавши
обставини справи та перевіривши доводи
скарги, колегія суддів знаходить
підстави для задоволення апеляційної
скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
на виконання рішення Личаківського
районного суду м.Львова від 08.07.2011 року
Личаківським районним судом м.Львова
було видано виконавчі листи щодо
божників, на підставі яких державним
виконавцем відкрито виконавче
провадження.

Ухвалами господарського суду
Львівської області від 26.03.2013 року та
від 26.06.2013 року божників за даними
кредитними договорами (ТзОВ
«Племптахорепродуктор «Сокальський»,
ТзОВ «Компанія «Агросвіт») визнано
банкрутами у порядку, встановленому ст.
51 ЗУ «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», внаслідок
чого їх ліквідовано.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд
першої інстанції виходив з того, що ні
наявність рішення господарського суду
про визнання банкрутом позичальників,
а ні затвердження ліквідаційного
балансу не є перешкодою для проведення
стягнення за виконавчими документами.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитися не
може.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг відповідальності.

Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом
(ч.1ст.598 ЦК України).

В силу вимог ст.609 ЦК України
зобов'язання припиняється ліквідацією
юридичної особи (боржника або
кредитора), крім випадків, коли законом
або іншим нормативно - правовими актами
виконання зобов'язання ліквідованої
юридичної особи покладається на іншу
юридичну особу, зокрема за
зобов'язаннями про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України суд,
який видав виконавчий лист, може за
заявою стягувача або боржника
виправити помилку, допущену при його
оформленні або видачі, чи визнати
виконавчий лист таким, що не підлягає
виконанню, та стягнути на користь
боржника безпідставно одержане
стягувачем за виконавчим листом.

Як зазначено у правових позиціях,
висловлених Верховним Судом України в
постанові від 07 листопада 2012 року у
справі №6-129 цс12 за позовом ПАТ «Перший
Український міжнародний банк» до ТзОВ
«Сенеж», ОСОБА 1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
відповідно до змісту ст.ст.559,598 ЦК
України припинення зобов'язаннь поруки
означає такий стан правовідношення,
при якому в силу передбачених законом
обставин суб'єктивне право і
кореспондуючий йому обов'язок
перестають існувати.

Термін «порука», застосований
законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України,
використовується в розумінні
зобов'язальних правовідносин поруки, з
припиненням яких втрачає чинність
договір поруки. Зі змісту зазначеної
норми вбачається, що порука
припиняється в разі припинення
основного зобов'язання, отже
припинення юридичної особи у зв'язку з
визнанням її банкрутом, є підставою
припинення поруки, тому що зобов'язання
за кредитним договором припинилося.

Як зазначено у правових позиціях,
висловлених Верховним Судом України в
постанові від 11 березня 2013 року у
справі 6-52цс13 за позовом ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБИ 1,
ОСОБИ 2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та за позовом ОСОБА 1 до
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про
визнання договору іпотеки недійсним,
аналіз ч.1 ст.609 ЦК України, ч.1ст.17 закону
України «Про іпотеку», ч.3 ст.6, п.1ч.1 ст.593
ЦК України дає підстави для висновку
про те, що у разі ліквідації боржника -
сторони основного зобов'язання - право
застави, що забезпечувало його
виконання, також є припиненим. При
цьому ураховуючи імперативний
характер норм п.1 ч.1 ст.593 ЦК України,
зазначення у договорі застави інших
умов за яких право застави у разі
припинення основного зобов'язання
залишається дійсним, слід вважати
нікчемними.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, установлену
законом.

Таким чином, виходячи з однорідної
юридичної природи поруки та застави, як
засобів забезпечення виконання
зобов'язань, а також того факту, що як
порука, так і застава припиняються, у
разі припинення основного зобов'язання
відповідно до ч.1 ст.575, п.1 ч.1 ст.593, ч.1
ст.609 ЦК України, ч.1 ст.17 Закону України
«Про іпотеку», іпотека як вид застави
припиняється у разі припинення
основного зобов'язання (кредитного
договору). Зважаючи на це, припинення
юридичної особи у зв'язку з визнанням
її банкрутом є підставою для
припинення іпотеки, оскільки
зобов'язання за кредитним договором
припиняється.

Крім того, судом першої інстанції не
враховані роз»яснення Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у Постанові від 30.3.2012року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
де наголошується, що договір поруки має
додатковий (акцесорний) до основного
зобов'язання - кредитного договору -
характер і укладається саме для
забезпечення виконання останнього, а
поручитель згідно з частиною першою
статті 554 ЦК відповідає перед
кредитором, за загальним правилом,
солідарно із позичальником, якщо
договором поруки не встановлено його
додаткову (субсидіарну)
відповідальність. Неможливість
окремого розгляду цих договорів може
бути пов'язана, зокрема, із визначенням
суми заборгованості, способу виконання
зобов'язання та іншими умовами
договорів.

При розгляді таких справ суди повинні
враховувати, зокрема, висновки,
викладені у Рішенні Конституційного
Суду України від 10 листопада 2011 року №
15-рп/2011 (справа про захист прав
споживачів кредитних послуг).
Зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом
(частина перша статті 598 ЦК). Такі
підстави, зокрема, зазначені у статтях
599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК, оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису
нотаріуса, вчиненого за невиконання
кредитного договору, за відсутності
реального виконання боржником свого
зобов'язання, не свідчить про
припинення договірних правовідносин
сторін й не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання процентів
за користування кредитом і пені,
передбачених договором за несвоєчасну
сплату кредиту.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Поручитель приймає на себе
зобов'язання відповідати за виконання
кредитного договору за боржника
(статті 553 - 554 ЦК), а також за будь-якого
боржника в разі переводу боргу чи
смерті боржника, якщо таке зазначено у
договорі поруки.

Відповідно до статті 523 ЦК порука або
застава, встановлена іншою особою,
припиняється після заміни боржника,
якщо поручитель або заставодавець не
погодився забезпечувати виконання
зобов'язання новим боржником, а згідно
зі статтею 607 ЦК зобов'язання
припиняється неможливістю його
виконання у зв'язку з обставиною, за яку
жодна зі сторін не відповідає.

Таким чином, на поручителів може бути
покладено відповідальність за
порушення боржником обов'язку щодо
виконання зобов'язання за кредитним
договором у випадку смерті
позичальника (ліквідації юридичної
особи) лише за наявності у позичальника
правонаступника, який прийняв
спадщину, та згоди поручителя
відповідати за будь-якого нового
боржника, зафіксоване в тому числі у
договорі поруки.

Таким чином, ухвалене рішення суду не
припинило та не змінило
правовідношення сторін за договорами
кредиту та поруки, відповідно до якого
заявник ОСОБА_4 поручився перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов»яку, а не замінив боржника у
основному зобов»язанні. Смерть
боржника так само як і ліквідація
юридичної особи, без правонаступника,
однозначно припиняє основне
зобов»язання, норма ст.609 ЦК України
носить імперативний характер.

Відтак припинення основного
зобов»язання природно тягне
припинення і додаткового (акцесорного)
обов»язку поручителя.

Відповідно до ст.556 ЦК України після
виконання поручителем зобов'язання,
забезпеченого порукою, кредитор
повинен вручити йому документи, які
підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
забезпечували його виконання.

До кожного з кількох поручителів, які
виконали зобов'язання забезпечене
порукою, переходять права кредитора у
розмірі частини обов'язку, що виконана
ним.

Зважаючи на те, що юридичні особи -
ТзОВ «Племптахорепродуктор
«Сокальський», ТзОВ «Компанія
«Агросвіт» поручителем яких був ОСОБА_4
ліквідовано, останній, у випадку
виконання зобов'язання, буде
позбавлений права кредитора у розмірі
частини обов'язку, що виконана ним, а
відтак права регресних вимог до
основного боржника. Це призвело б до
порушення принципів та загальних засад
цивільного законодавства -
справедливості, рівноправності,
свободи договору та незмінності його
умов.

Таким чином, з урахуванням системного
аналізу правових норм, що регулюють
спірні правовідносини, викладених
правових позицій Верховного Суду
України, колегія суддів приходить до
висновку про припинення зобов'язання
ОСОБА_4 як боржника за виконавчим
документом, виданим Личаківським
районним судом м.Львова 25 січня 2012 року
у зв'язку із припиненням основного
зобов'язання, припинення юридичних
осіб ТзОВ «Племптахорепродуктор
«Сокальський», ТзОВ «Компанія
«Агросвіт» у зв'яку із визнанням їх
банкрутами, та визнанням припиненим
договорів поруки №239233 від 09 вересня
2009 року та № 239251 від 09 вересня 2009 року
укладених між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_4

Крім того, судом першої інстанції
залишилось поза увагою, що ухвалюючи
рішення про визнання банкрутами
вказаних юридичних осіб, господарським
судом зазначалось про визнання їх
зобов»язань перед кредиторами
погашеними.

Відтак, на підставі п.2 ч.1 ст.312 ЦПК
України апеляційний суд скасовує
ухвалу суду першої інстанції і
постановляє ухвалу з цього питання,
якщо воно було вирішено судом першої
інстанції з порушенням норм
процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.2 ст.307, п.2 ч.1 ст.312,
п.6 ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Личаківського районного суду
м.Львова від 21 січня 2014 року скасувати.
Заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати виконавчий лист №2-3391 від 25
січня 2012 року, виданий Личаківським
районним судом м. Львова на підставі
рішення від 08 липня 2011 року про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«УкрСиббанк» 14 663706,89 грн. боргу за
кредитними договорами №0,
№0, №0, №0, №0,
№0 із додатковими угодами від
09.09.2009 року, таким, що не підлягає
виконанню.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра