АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9247/2014
Головуючий у 1 інстанції: Скрипка О.І.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Крижанівської
Г.В.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 27 травня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

14 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, у якому з
урахуванням уточнень просив стягнути з
нього на свою користь борг у розмірі 1 722
307, 92 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим,
що ОСОБА_3 позичив у нього 93 500 доларів
США, про що склав письмову розписку від
01.08.2008 року, борг обіцяв повернути за
першою вимогою. 31 січня 2011 року він
направив ОСОБА_3 письмову вимогу про
повернення боргу протягом місяця і про
сплату відсотків згідно ст.1048 ЦК
України. ОСОБА_3 вказану вимогу отримав,
але у визначений строк борг не
повернув, письмової відповіді не надав,
що змусило його (позивача), звернутись
до суду з даним позовом про стягнення
суми боргу в розмірі 93500 доларів США,
відсотків за період з 02.08.2008 року по
31.03.2014 року в розмірі 45 922, 59 дол. США, 3 %
річних від простроченої суми за період
з 01.04.2011 року по 31.03.2014 року в сумі 8415 дол.
США.

29 березня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, у
якому просив визнати недійсним
правочин, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 01 серпня 2008 року, як такий, що
вчинений під впливом обману. Свої
вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1
вирішив позичати отримані від продажу
своєї квартири кошти іншим людям під
значні відсотки і попросив його
порадити людей, які бажають взяти гроші
під відсотки. Він порадив ОСОБА_1 своїм
друзям, які скористались пропозицією У
2008 році з настанням світової
фінансової кризи люди, які позичали у
ОСОБА_1 кошти, повертали їх частинами,
ОСОБА_1 жалівся йому на те, що
позичальники виплачують кошти із
запізненнями без відсотків, та просив
його виступати у ролі так званого
«поручителя» між ним та своїми друзями.
У 2010 році після планового відрядження
за кордон ОСОБА_1 попросив його про
зустріч, під час якої знову нагадував,
що люди з ним розраховуються, але не так
швидко і не такими сумами, на які він
сподівався. ОСОБА_1 визначив суму у
розмірі 93500 доларів США і попросив його
аби він написав від свого імені
розписку для того, щоб мати
впевненість, що позичальники віддадуть
гроші. ОСОБА_3 був дуже втомлений, хотів
додому, до сім'ї і спитав у позивача,
який має бути текст розписки. Позивач
продиктував те, що він вважав за
потрібне, на запитання, коли позичали
кошти, вказав 01.08.2008 року і просив
поставити цю дату у розписці. Після
цього він зателефонував своєму другу
ОСОБА_4, який позичав у ОСОБА_1 кошти, та
хотів просити його повертати кошти, а
також запропонувати свою допомогу,
однак дізнався, що ОСОБА_4 гроші
позивачу вже повернув і у нього є
віддана позивачем розписка, тобто
позивач його (відповідача) обманув.
Кошти в сумі 93500 доларів США він ніколи
не отримував від ОСОБА_1 та взагалі не
збирався позичати такі кошти, оскільки
10.07.2008 року отримав кредит у ПАТ
«Альфа-Банк». Посилаючись на викладені
обставини, а також на те, що позивач
навмисно ввів його в оману щодо
обставин, які мали істотне значення для
вчинення оспорюваного правочину,
просив задовольнити його позов.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 27 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення боргу було відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання правочину недійсним
задоволено, визнано недійсним
правочин, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 01 серпня 2008 року, як такий, що
вчинений під впливом обману, вирішено
питання про розподіл судових витрат.

12 червня 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на недоведеність обставин,
які суд вважав встановленими,
порушення норм матеріального права,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов
ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що ОСОБА_3 не доведено, що ОСОБА_1
насправді позичив гроші ОСОБА_4, а ним
написано розписку з метою гарантування
повернення останнім позичених коштів.
Також апелянт вважає, розписка була
видана вже після отримання ОСОБА_3
коштів у борг, що не має наслідком її
недійсність. На думку апелянта,
розписка ОСОБА_3 є документом, що
підтверджує укладення договору позики,
його умови та факт отримання коштів
боржником.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав і просив
її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник за
довіреністю - ОСОБА_5 апеляційну скаргу
просили відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідно до боргової
розписки, оригінал якої наявний в
матеріалах справи, ОСОБА_3 01.08.2008 року
взяв у борг у ОСОБА_1 93500 доларів США, які
зобов'язався повернути за першою
вимогою.

Згідно копії паспорта ОСОБА_3 та
повідомленняГоловного центру обробки
спеціальної інформації Державної
прикордонної служби України від 23.07.2012
року № 254/1- 3905 ОСОБА_3 в період з 26.07.2008
року по 05.08.208 року знаходився поза
межами України.

У матеріалах справи наявний оригінал
розписки, відповідно до якої ОСОБА_4
01.08.2008 року взяв у борг у ОСОБА_1 93500
доларів США, які зобов'язався повернути
за першою вимогою.

Згідно висновку експертів за
результатами проведення
судово-технічної експертизи
документів від 27.12.2013 року № 11490/12-34/12555 -
12557/13-34/12558/13-33 у розписці від імені
ОСОБА_3, датованій 01.08.2008 року, наявні
ознаки її штучного зістарювання
внаслідок теплової контактної обробки.
У розписці від імені ОСОБА_4, датованій
01.08.2008 року, наявні ознаки, які можуть
свідчити про її штучне зістарювання
внаслідок інтенсивної механічної
обробки. Оригінал розписки, виконаної
від імені ОСОБА_3, датованої 01.08.2008 року,
складено пізніше грудня 2009 року.
Встановити більш точно час складання
цієї розписки не дозволяє відсутність
порівняльних зразків для даної пасти,
виконаних пізніше грудня 2009 року, та її
штучне зістарювання внаслідок
теплової контактної обробки. Оригінал
розписки, виконаної від імені ОСОБА_4,
датованої 01.08.2008 року, складено пізніше
квітня 2009 року. Встановити більш точно
час складання цієї розписки не
дозволяє її можливе штучне
зістарювання внаслідок інтенсивної
механічної обробки.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
позов суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 з самого початку
розгляду справи надавав послідовні та
логічні пояснення, які підтверджуються
показами свідка ОСОБА_4, висновком
судово-технічної експертизи та іншими
наявними доказами по справі.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року, прийнятій за
результатами перегляду ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 грудня 2012 року
у справі про стягнення боргу, вказано,
що за своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» особами, котрі
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони даного правочину. Правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману, в даному випадку позивач.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим,
що коштів у ОСОБА_1 насправді не брав,
розписка була написана ним як
поручителем за ОСОБА_4 на вимогу ОСОБА_1
внаслідок введення його в оману
останнім про неповернення ОСОБА_4 боргу
у розмірі 93 500 дол. США.

З пояснень ОСОБА_4, що були покладені
судом першої інстанції в основу
рішення, вбачається, що 01.08.2008 року він
отримав від ОСОБА_1 у борг кошти в сумі 40
000 дол. США, які повинен був повернути
через рік з відсотками, про що написав
відповідну розписку. У зв'язку з
фінансовою кризою у нього виникли
фінансові труднощі, а тому у вересні 2009
року він домовилися з ОСОБА_1 про
продовження їх угоди ще на рік, в
зв'язку з чим написав нову розписку, в
якій вказав остаточну суму боргу разом
з відсотками за минулий та попередній
рік на загальну суму 93 500 доларів США. В
вересні 2010 року він повернув позивачу
першу частину боргу, а у жовтні 2010 року
останню частину боргу, після чого
ОСОБА_1 повернув йому розписку, яку він
(свідок) спочатку хотів спалити, але
потім вирішив зберегти.

На думку колегії суддів, зі змісту
складеної ОСОБА_3 розписки не
вбачається, що вона була написана ним
як поручителем ОСОБА_4 з метою
гарантування повернення позичених
останнім коштів. Крім того, колегія
суддів вважає, що зазначені ОСОБА_3
обставини не підтверджують також
пояснення допитаного у судовому
засіданні як свідка ОСОБА_4, оскільки з
його пояснень не вбачається, що ОСОБА_3
фактично поручився за виконання ним
взятих на себе зобов'язань.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачем за
зустрічним позовом не надано будь-яких
належних і допустимих доказів
написання розписки внаслідок введення
його в оману ОСОБА_1 щодо обставин, які
мають істотне значення.

Перебування ОСОБА_3 01 серпня 2008 року за
межами України, на думку колегії
суддів, не свідчить про безгрошовість
позики, оскільки розписка про
отримання коштів у борг могла бути
написана і після спливу певного часу з
моменту їх отримання. Крім того,
відповідачем за зустрічним позовом не
заперечувалася та обставина, що
розписка була ним складена у 2010 році,
що повністю узгоджується з матеріалами
справи. Зазначення ОСОБА_3 у розписці
дати 01 серпня 2008 року колегія суддів
розцінює як результат домовленості
сторін про те, що саме вказану дату слід
вважати датою надання коштів у борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем відсотки нараховуються з 02
серпня 2008 року, при чому згідно ч. 1 ст.
1048 ЦК України відсотки повинні були
сплачуватися щомісячно.

У суді першої інстанції ОСОБА_3 було
заявлено про застосування строку
позовної давності, а тому колегія
суддів вважає, що позовні вимоги в
частині стягнення відсотків
підлягають частковому задоволенню в
межах строку позовної давності за
період з 10 лютого 2009 року по 31 березня
2014 року на підставі ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК
України згідно розрахунків позивача,
що були перевірені колегією суддів.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу у
сумі 93 500 дол. США та 3 % річних за період
з 01 квітня 2011 року по 31 березня 2014 року у
розмірі 8 415, 00 дол. США (93 500 дол. США*3 %*3)
та відсотків за користування позикою у
розмірі 40 020, 57 дол. США, а всього 141 935, 57
дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ
станом на 08 квітня 2014 року (1 дол. США=11, 65
грн.) складає 1 653 549, 39 грн., є такими, що
підлягають задоволенню.

Отже, рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 27 травня 2014 року
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 27 травня 2014 року - скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_2) суму боргу за
договором позики у розмірі 1 653 549, 39 грн.
та судовий збір у розмірі 3 219 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді