Провадження № 2/752/1803/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 липня 2014 року Голосіївський районний
суд міста Києва у складі: головуючого
судді Мирошниченко
О.В.

при секретарі
Яловенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Голосіївський районний відділ
Державної міграційної служби України в
м. Києві, про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення та
зняття з реєстраційного обліку, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання членом сім'ї та визнання
права користування житловим
приміщенням , -

в с т а н о в и в:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся суду з позовом про зняття з
реєстраційного обліку ОСОБА_2 та її
доньки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та просить усунути перешкоди у
користуванні власністю, виселити та
зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2
та її доньки ОСОБА_4 за вказаною вище
адресою.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 03 квітня 2006 року на
прохання відповідача ОСОБА_2, з метою
оформлення нею пенсії, дозволив
останній зареєструвати своє місце
проживання та проживати разом із
дочкою у квартирі АДРЕСА_1.

Однак, 26 листопада 2013 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_5 укладено шлюб, який
зареєстровано відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві, про що зроблено
відповідний актовий запис № 1075. На
початку листопада 2013 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та повідомив їх про
наміри створити сім'ю, а також про
наміри проживати разом з дружиною у
належній йому квартирі, у зв'язку з чим
просив звільнити квартиру АДРЕСА_1 та
зареєстрували місце проживання за
іншою адресою. Проте, відповідачі
відмовились звільнити квартиру, а
також зареєструвати своє місце
проживання за іншою адресою.

У судовому засіданні позивач та
представник позивача підтримали
позовні вимоги повністю, зазначили
про те, що небажання відповідачів
звільнити квартиру порушує права
позивача, відповідачі чинять
позивачеві перешкоди у користування
власністю, внаслідок чого останній
просить виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а
також зняти їх з реєстрації з
реєстрації за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення
позову заперечувала. В обґрунтування
заперечень зазначила про те, що
познайомилась з ОСОБА_1 у 2003 році, після
чого останній почав приділяти їй увагу,
а згодом запропоновував проживати
разом, при цьому, дав згоду на те, щоб
ОСОБА_2 переїхала за місцем його
мешкання у квартиру АДРЕСА_1 разом із
дочкою ОСОБА_3 Під час спільного
проживання у квітні 2006 року ОСОБА_1
запропонував ОСОБА_4 зареєструвати
ОСОБА_2 та її доньку ОСОБА_3 у його
квартирі. Отже ОСОБА_2 була вселена у
спірну квартиру, як член сімї власника
житла, тобто як майбутня дружина та за
вказаною адресою значиться
зареєстрована з 18 квітня 2006 року.

Також, зазначила, що одинадцять років
сторони у справі проживали однією
сім'єю, мали спільний бюджет, вели
спільне господарство та були пов'язані
спільним побутом. ОСОБА_2 сплачувала
комунальні послуги за квартиру. Вважає,
що сторони проживали однією сім'єю.
Також зазначила, що з 1987 року перебуває
у зареєстрованому шлюбі, однак
місцезнаходження її чоловіка ОСОБА_6 їй
невідомо, необхідності у реєстрації
шлюбу з ОСОБА_1, враховуючи вік сторін,
не було. Вважає, що вселилась та набула
право користування вказаною квартирою,
я член сім'ї власника квартири, тобто,
на законних підставах, у зв'язку із чим
підстави для зняття її з
реєстраційного обліку відсутні. Крім
того, повідомила про те, що жодних
перешкод у користуванні квартирою
відповідачі позивачу не чинять, у
зв'язку із чим вважає, що відсутні
підстави для їх виселення.

Крім того, відповідач ОСОБА_2
звернулась до суду із зустрічною
позовною заявою, в якій просить
визнати її членом сім'ї ОСОБА_1 та
визнати за не право користування
квартирою, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти
задоволення первісного позову у
повному обсязі, зазначила про те, що
ОСОБА_1 вважала членом родини, оскільки
останній неодноразову відвідував
школу, в якій навчалась ОСОБА_3, в якості
батька. Крім того, разом з ОСОБА_1
неодноразово святкували сімейні свята,
останній був присутній на її весіллі.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1
проти задоволення зустрічного позову
заперечував у повному обсязі. В
обґрунтування заперечень зазначив, що
з 1994 року проживає в АДРЕСА_1, яка з 1998
року є його особистою приватною
власністю на підставі свідоцтва про
право власність на житло, виданого на
підставі розпорядження Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 28.04.1998 року.

Посилається на те, що жодних сімейних
відносин з ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
підтримував, вони не є членами сім'ї,
тобто ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконно і
неправомірно проживають та
користуються квартирою, яка на праві
приватної власності належить ОСОБА_1
Крім того позивач за первісним позовом
зазначає про те, що, ОСОБА_2 перебуває в
офіційно зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, дійшов до наступного
висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві приватної власності
ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло, виданим 28
квітня 1998 року Голосіївської районною
у м. Києві державною адміністрацією
згідно з розпорядженням від 28 квітня
1998 року № 18334 (а. с.3).

Відповідно до даних довідки форми № 3
від 18.12.2013 року та акту обстеження
житлової квартири на предмет
встановлення факту проживання ОСОБА_2
від 21.08.2013 року, виданих ТОВ «Житловик
-Плюс», у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - власник квартири з 16.06.1994
року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 - фізична
особа з 18.04.2006 року та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_5 - фізична особа з 25.04.2006
року.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 12
квітня 2006 року, наданої до ТОВ
«Житловик Плюс», в останній ОСОБА_1
просив зареєструвати на житлову площу
- квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2 разом з
дочкою ОСОБА_3 (а.с. 96).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону №
475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного приміщення
або обмежений у праві користування ним
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач за первісним позовом просив
зобов'язати відповідачів усунути
перешкоди у користуванні власністю,
шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку за даною
адресою.

Питання про реєстрацію, а також зняття
особи з реєстрації регулюється
спеціальним Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Відповідно до ст.ст. 3, 9 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
реєстрація - внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації,
зняття з реєстрації місця
перебування особи здійснюється за її
повідомленням.

Згідно ст. 116 ЖК Української РСР, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Згідно роз'яснень, наданих у п.17
Постанови Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12 квітня 1985 року,
вирішуючи спір про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

При вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Таким чином, судом встановлено, що
відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку
вселились, набули права користування
квартирою АДРЕСА_1, оскільки при їх
вселенні був дотриманий законом
порядок: на таке вселення, а також на
реєстрацію місця проживання
відповідачів за вказаною адресою була
письмова згода власника житла. При
цьому, суд враховує тривалість
проживання відповідача ОСОБА_2 за
вказаною адресою, а також те, що між
сторонами у справі склався певний
порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ст. 116 ЖК
Української РСР виселення іншої особи,
яка проживає з власником жилого
будинку (квартири), може бути здійснено
лише за наявності винної поведінки
останнього, яка, відповідно до ст. ст.
57-60 ЦПК України повинна бути
підтверджена лише належними та
допустимими доказами.

При цьому, згідно ст. 60 ЦПК України
обов'язок довести суду ті обставини, на
які сторона посилається як на підставу
своїх позовних вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України, покладено саме на сторони у
справі.

Однак, з боку позивача його позиція з
даного приводу не є доведеною в розрізі
положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Всі його твердження ґрунтуються лише
на його висловлених припущеннях та
його думці без жодного обґрунтування,
як того вимагає процесуальний закон.

Так, у судовому засіданні судом
достовірно встановлено, що відповідачі
жодних неправомірних дій, як то
псування майна власникові або його
знищення чи використання
відповідачами для інших цілей, або
інших порушень не вчиняються. Заходи
попередження або громадського впливу
до останніх не застосовувались.

Крім того, під час розгляду справи
позивач не зміг обґрунтувати та
довести обставини, на які посилається
як на підставу позовних вимог, зокрема,
не обґрунтував конкретно в чому саме
йому чиняться перешкоди з боку
відповідачів.

Так, під час надання первісних пояснень
суду зазначив про те, що відповідачі
вселилися у квартиру як тимчасові
жильці, а їх небажання звільнити
квартиру та зареєструвати своє місце
проживання за іншою адресою, позбавляє
його можливості проживати у квартирі з
новою дружиною. Однак, під час надання
додаткових пояснень зазначив про те, що
не знає чи буде проживати у квартирі з
новою дружиною.

Однак наведене спростовується
матеріалами справи, а тому позиція
ОСОБА_1 з даного приводу судом
оцінюється критично, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи та
показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, а також пояснень самого
позивача за первісним позовом,
відповідачі вселились та проживають у
АДРЕСА_1 за згодою власника житла,
здійснюють оплату за користування
останньою та отримані комунальні
послуги, що дає суду підстави вважати,
що позивач дозволив таке проживання
(а.с. 31-40). Останнє позивачем в
установленому порядку не спростовано.

Крім того, відповідно до вимог ст. 7
Закону України від 11.12.2003 року № 1382 - 1У
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюються протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду.

Така ж позиція викладена і у Постанові
Вищого спеціалізованого суду України
від 16.01.2012 року, за якою вирішення
питання зняття особи з реєстраційного
обліку залежить зокрема від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник
має права вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання , пред'явивши водночас одну
із таких вимог:

- про позбавлення права власності
на житлове приміщення;

- про позбавлення права
користування житловим приміщенням

- про визнання особи безвісно
відсутньою

- про оголошення фізичної особи
померлою.

Тому, приймаючи до уваги
вищевикладене, суд приходить до
висновку про необхідність відмови
позивачу за первісним позовом у
задоволенні заявленого ним до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 позову за його недоведеністю.

Крім того, судом встановлено, що 23
листопада 1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6
укладено шлюб, зареєстрований 23
листопада 1987 року Відділом ЗАГС міста
Качкамар Свердловської області (а.с. 27).
Як зазначає сама відповідач ОСОБА_2,
вказаний шлюб на даний час не
розірвано.

26 листопада 2013 року між позивачем
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб,
зареєстрований 26 листопада 2013 року
Відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Подільського
районного управління юстиції у м.
Києві.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК Української
РСР до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Однак, належних та допустимих доказів
ведення ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1
спільного господарства, існування
спільного бюджету, а також взаємних
прав та обов'язків, під час розгляду
справи суду надано не було, а тому
підстави для визнання ОСОБА_2 членом
сім'ї ОСОБА_1 відповідно до ст. 64 ЖК
Української РСР відсутні.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996
року «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»
наявність прописки сама по собі не може
бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала.

Враховуючи наведене, суд надходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК
України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157, 168, 180 ЖК
Української РСР, Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», ст.ст. 3, 4,
10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Голосіївський
районний відділ Державної міграційної
служби України в м. Києві, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання членом
сім'ї та визнання права користування
житловим приміщенням, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя