Справа № 145/463/13-ц Провадження №
22-ц/772/2184/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Ліщишина М. Ю.Категорія:
44Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка В.С.,суддів:Зайцева
А.Ю., Міхасішина І.В.,При
секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на заочне
рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 21 лютого 2014 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі-ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя
особа, яка не заявляє самостійних
вимог: Орган опіки та піклування
Тиврівської районної державної
адміністрації Вінницької області, про
виселення,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 21 лютого 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково.

ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 виселено з житлового
будинку у АДРЕСА_1, який належить на
праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на
підставі договору купівлі - продажу.

В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10,
ОСОБА_12 в рівних частках на користь ПАТ
КБ «Приватбанк» 229,40 грн. на
відшкодування витрат по сплаті
судового збору .

На таке рішення представник ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
03 вересня 2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№ VIWWGА00001618, згідно якого позивачем було
надано останньому кредит у вигляді
кредитної лінії в розмірі 19450 дол. США
строком до 01 вересня 2017 року із сплатою
11,04 % річних.

В забезпечення зобов'язань за
кредитним договором між позивачем та
ОСОБА_6 було укладено та нотаріально
завірено іпотечний договір від 03
вересня 2007 року, згідно якого ОСОБА_8
виступає майновим поручителем ОСОБА_6

Предметом іпотеки є нерухомість, а
саме: домоволодіння, яке належить
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу ( з
розстроченням платежу), посвідченого
приватним нотаріусом Тиврівського
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_14 24 липня 2007
року за реєстром № 1862 , житловий
будинок, позначений на плані літерою
«А», сіни «а», ганок «к», сарай «Б»,
погріб «П/Б» , сарай «б», сарай «б1»,
вбиральня «б2», навіс «в», огорожа № 1-№
2, загальною площею 77,70 кв.м., житловою
60,3 кв. м., які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Тиврівським районним судом
від 12 вересня 2011 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено, у зв'язку із
невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань
по кредитному договору № А00001618 від 03
вересня 2007 року В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернуто стягнення на предмет іпотеки:
житловий будинок по АДРЕСА_1.

З часу постановлення рішення погашення
заборгованості за кредитним договором
не проводилось.

Відповідно до довідки про склад сім'ї у
вказаному будинку зареєстровані
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6,
ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_7

Згідно домової книги для прописки
громадян, проживаючих в у будинку
АДРЕСА_1, ОСОБА_10 та ОСОБА_11
зареєстровані в цьому будинку 02.02.2011
року, ОСОБА_12 - 08.05.2012 року, її дочка
ОСОБА_15 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7, тобто
при укладенні в 2007 році договору
іпотеки житлового будинку під АДРЕСА_1,
вони не були зареєстровані в
зазначеному будинку.

Станом на 22 серпня 2007 року у вказаному
будинку, який належить на праві
власності ОСОБА_16 та ОСОБА_8 ніхто не
зареєстрований та не проживає /довідка
виконкому Сутисківської селищної ради
№1279 від 22.08.2007 р./

Згідно п.20.10 договору іпотеки від 03.09.2007
року, укладеного між ОСОБА_16, ОСОБА_8 та
позивачем, реєстрація у предметі
іпотеки інших осіб не можлива без
письмової згоди іпотекодержателя.

Реєстрація відповідачів ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 у предметі
іпотеки є порушенням умов договору
іпотеки та ст. 629 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається (а.с. 24),
що Банком направлялася відповідачам
письмова вимога про добровільне
звільнення житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, така вимога
отримана відповідачами 29.01.2013 року ( а.с.
29-30) і відповідачі не звільнили
житловий будинок, на який звернуто
стягнення як на предмет іпотеки,
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотекодержателя і на
даний час.

Таким чином, Банк дотримався
обов'язкової процедури письмового
попередження відповідача про
звільнення житлового приміщення
протягом одного місяця.

За таких обставин, суд першої інстанції
частково позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні вимоги про зняття з
реєстраційного обліку у органі МВС
України до повноважень якого входять
питання громадянства, і міграції та
реєстрації фізичних осіб, компетенція
якого територіально поширюється на
адресу вказаного будинку, оскільки
згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду про позбавлення права
власності або права користування
житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно встановлені обставини
справи та відповідні їм правовідносини
та правильно застосовані норми
матеріального права.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст. 60 ЦПК України визначено,
що докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Колегією суддів встановлено та не
заперечується сторонами, що 03 вересня
2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_6, ОСОБА_8 був укладений договір
іпотеки, згідно якого банку передано в
іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який
належить останнім на праві власності
на підставі договору купівлі-продажу.
Право власності іпотекодавців на
предмет іпотеки зареєстроване у
Тиврівському районному структурному
підрозділі КП «Вінницьке обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації» за реєстровим № 1376 від
24.08.2007 року (а.с. 20).

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 12 вересня 2011
року у зв'язку із невиконанням ОСОБА_6
своїх зобов'язань по кредитному
договору № А00001618 від 03 вересня 2007 року
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором звернуто
стягнення на предмет іпотеки: житловий
будинок по АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених
приміщеннях на умовах договору найму
(оренди), не підлягають виселенню, якщо:

договір найму (оренди) був укладений до
моменту укладення іпотечного договору
і про наявність такого договору було
доведено до відома іпотекодержателя
або такий договір був зареєстрований у
встановленому законом порядку;

договір найму (оренди) був укладений
після укладення іпотечного договору за
згодою іпотекодержателя

У п. 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно зі ст. 109 ЖК України, ст.40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
згідно ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» у разі звернення стягнення на
предмет іпотеки не можуть бути
виселені наймач та члени його сім'ї, а
такими особами є відповідачі, колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 являються власниками
вказаного будинку, а не наймачами. Інші
відповідачі також не є наймачами в
силу положень ч.3 ст.40 Закону України
«Про іпотеку», оскільки з ними не
укладалось договорів найму житлового
приміщення, що було визнано у судовому
засіданні ОСОБА_6

За цих обставин задоволення позову про
виселення відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 ґрунтується на
вимогах закону.

Колегія суддів також вважає
небгрунтованими доводи апеляційної
скарги у тій частині, що рішення суду
підлягає скасування через
недотримання позивачем обов'язкової
процедури письмового попередження
усіх відповідачів про звільнення
житлового будинку протягом одного
місяця з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України
«Про іпотеку» у редакції від 22.09.2011 року
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок протягом одного місяця з дня
отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічне положення міститься і в
ст..109 ЖК України, чинній на час
виникнення спірних правовідносин.

Зі змісту вказаних норм убачається, що
вимога письмового попередження про
добровільне звільнення житлового
приміщення стосується лише такого
способу звернення на предмет іпотеки,
як позасудове врегулювання на підставі
договору, і не застосовується в порядку
звернення стягнення за рішенням суду.
Тому задоволення позову про виселення
мешканців із переданого в іпотеку
житлового приміщення не залежить від
дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40
Закону України «Про іпотеку».

Пункт 44 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснив, що суди повинні з'ясовувати,
чи мала дитина право власності на
предмет іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку) не є підставою для
визнання такого договору недійсним із
підстави невиконання вимог закону про
отримання згоди органу опіки та
піклування.

Відповідно до п. 20.10. договору іпотеки
від 03 вересня 2007 року іпотекодавці
зобов'язуються не надавати документи у
відповідні держоргани з метою
реєстрації будь-яких осіб у предметі
іпотеки без письмової згоди на це
іпотекодержателя.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом порушені права та свободи трьох
малолітніх дітей, яких виселяють з
житлового будинку, колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
укладання договору іпотеки житлового
будинку не порушувало прав та законних
інтересів малолітніх дітей, так як на
той час вони не були зареєстровані у
будинку, їх вселення відбулося поза
волею іпотекодержателя, а тому
отримання дозволу на укладання такого
договору, як і на виселення таких осіб,
від органу опіки та піклування не
вимагається.

За таких обставин, та в силу ст.308 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування не має.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Тиврівського районного
суду Вінницької області від 21 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)
В.С. Вавшко

Судді : (підпис)
І.В. Міхасішин

(підпис)
А.Ю. Зайцев

З оригіналом вірно :