Номер провадження: 22-ц/785/5187/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 17 жовтня 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом визнання такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням,

в с т а
н о в и л а:

26 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який у травні
2013 року уточнив, обґрунтовуючи вимоги
тим, що йому на праві власності
належить 13/100 частин домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу від
03 липня 1986 року, посвідченого Шостою
одеською державною нотаріальною
конторою, зареєстрованого за № 2-4806. З
1971 року по 1983 рік він перебував у шлюбі
з відповідачкою ОСОБА_5, вони мають сина
відповідача ОСОБА_6, які зареєстровані
та проживають у належному йому
домоволодінні. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.
406 ЦК України сервітут припиняється у
разі припинення обставин, які були
підставою для встановлення сервітуту.
Вказаний сервітут встановлюється для
спільного сімейного проживання і
ведення домашнього господарства, але
після розірвання шлюбу припинилися й
обставини, які стали підставою для
виникнення сервітуту. У разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, власник має право вимагати
усунення перешкод шляхом визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщення
відповідно до норм житлового та
цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72,
116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 405, 406 ЦК України, позивач ОСОБА_3
просив суд позов задовольнити (а.с. 1-6,
49-52).

Справа розглянута за відсутності
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, які надали
письмові пояснення, у яких проти позову
заперечували й зазначали, що вони є
членами сім'ї позивача ОСОБА_3, з 1986 року
зареєстровані та постійно проживають у
13/100 частинах домоволодіння АДРЕСА_1, а
тому відповідно до закону мають право
користування вказаним житлом. Згідно
із ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення
сімейних відносин з власником будинку
не позбавляє права користування
займаним приміщенням. Позивач не
зазначив у позовній заяві з яких
конкретно правових підстав вони
втратили право користування житлом:
встановлених Житловим кодексом
України, а саме ст. ст. 71, 71, 107, або
Цивільним кодексом України, ч. 2 ст. 405 ЦК
України. Стаття 406 ЦК України не може
бути застосована, оскільки є загальною
по відношенню до ст. 405 ЦК України, яка є
спеціальною нормою (а.с. 34-35).

Заочним рішенням суду першої інстанції
позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що
втратили права користування житловим
приміщенням, яке знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 67-69).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 20 березня 2014 року у
задоволення заяви відповідача ОСОБА_5
про перегляд заочного рішення
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_5 просить рішення суду першої
інстанції скасувати і постановити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що рішення суду
є необґрунтованим і незаконним, судом
не враховано, що вона з сином
зареєстровані та постійно проживають у
АДРЕСА_1, після припинення сімейних
відносин з власником вони не можуть
бути позбавлені права користування
житлом (а.с. 82-83).

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_5, пояснення на апеляцію
представника позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення суду в межах позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню за
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_5
перебували у шлюбі з 1971 року, мають сина
ОСОБА_6, 23 жовтня 2007 року шлюб був
розірваний (а.с. 54).

Позивачу ОСОБА_3 на праві власності
належить 13/100 частин домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу від
03 липня 1986 року, посвідченого Шостою
одеською державною нотаріальною
конторою, зареєстрованого за № 2-4806 (а.с.
11-14).

Колишня дружина власника -
відповідачка ОСОБА_5, та син -
відповідач ОСОБА_6 зареєстровані та
проживають у вказаному будинку (а.с. 60).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що у разі
виникнення спору між власником і
особами, які вселяються в житло у
якості членів сім'ї, право користування
житлом має речово-правовий характер, у
зв'язку з цим припинення цього права
повинно відбуватися згідно із вимогами
ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема
сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника за
наявності обставин, які мають істотне
значення або через відсутність особи
понад рік у спірному житловому
приміщенні. Вказаний сервітут
встановлюється для спільного
сімейного проживання та ведення
домашнього господарства, проте, як шлюб
між позивачем та відповідачкою ОСОБА_5
розірвано, то й відповідно і
припинилися обставини, які стали
підставою для виникнення сервітуту,
але з таким висновком суду першої
інстанції погодитися неможливо з
огляду на наступне.

Статтею ст. 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У частинах 1 та 2 ст. 406 ЦК України
зазначено, що сервітут припиняється у
разі: 1) поєднання в одній особі особи, в
інтересах якої встановлений сервітут,
і власника майна, обтяженого
сервітутом; 2) відмови від нього особи, в
інтересах якої встановлений сервітут;
3) спливу строку, на який було
встановлено сервітут; 4) припинення
обставини, яка була підставою для
встановлення сервітуту; 5)
невикористання сервітуту протягом
трьох років підряд; 6) смерті особи, на
користь якої було встановлено
особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Таким чином, предметом доказування за
вказаною справою є підстави для
визнання відповідачів, які є колишніми
членами сім'ї власника будинку, такими,
що втратили право користування житлом.

Колегія суддів вважає, що в порушення
положень ст. ст. 10, 57, 60, 64, 179, 212, 213, 214 ЦПК
України суд першої інстанції не
з'ясував повно та всебічно обставини,
які мають значення для вирішення
справи, не дослідив та не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
з моменту придбання 13/100 частин будинку
відповідачі зареєстровані та постійно
проживають у ньому, що визнається
сторонами.

У ч. 2 ст. 405 ЦК України зазначено, що член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

В судовому засіданні не встановлені
обставини щодо відсутності
відповідачів у будинку встановлений
законом строк та причини їх
відсутності у ньому.

Частинами 1 та 4 ст. 156 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
житловим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином, законом не передбачено те,
що припинення сімейних відносин з
власником будинку автоматично
позбавляє колишніх членів сім'ї їх
права користування житлом.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, виконуючи
повноваження суду апеляційної
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 в
судовому засіданні не доведено, що
відповідачі втратили право
користування житлом, тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги не підлягають захисту
судом.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006
року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" зазначено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13
Європейської Конвенції про захист прав
і основоположних свобод людини кожен
має право на справедливий і публічний
розгляд його справи упродовж розумного
строку незалежним і безстороннім
судом, встановленим законом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру або
встановить обґрунтованість будь -
якого висунутого проти нього
кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства є принцип
"рівності вихідних умов", дотримання
балансу сторін при розгляді справи в
суді.

У статті 8 Європейської Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини кожен має право на повагу до
свого приватного і сімейного життя, до
свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

Термін «житло» в тлумачення
Європейського суду з прав людини
означає переважно місце, де особа
мешкає на постійній основі, проте, цей
термін може поширюватись і на місце, де
особа мала твердий намір мешкати.

Таким чином, у даному випадку рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням принципу справедливого
судочинства - дотримання справедливої
рівноваги між інтересами сторін у
справі і в наслідок порушенням
положень ч. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Конвенції
про захист прав і основоположних
свобод людини та ст. 1 ЦПК України.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214
ЦПК України, та матеріального права, а
саме ст. ст. 405, 406 ЦК України, у
відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення суду про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити,
заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2013
року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної силу з моменту
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту набрання законної сили
рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік