Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - комунальне
підприємство «Харківське районне бюро
технічної інвентаризації», про
виділення частини житлового будинку та
земельної ділянки в натурі, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 15 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 19 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив виділити йому в натурі частку
майна, що є спільною частковою
власністю, а саме: кімнату 1-6 площею 13,9
кв. м. та частину сараю літ. Б площею 30
кв. м. (з боку будинку) у домоволодінні,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а
також просив дозволити переобладнати
вікно з фасадного боку кімнати 1-6, чим
облаштувати вихід на вулицю, а
відповідачів зобов'язати замурувати
вхід в кімнату 1-6 з коридору 1-10, та
просив визнати за ним право
користування земельною ділянкою
площею 187,5 кв. м, виділивши її в натурі з
боку домоволодіння АДРЕСА_2

В обґрунтування позову зазначав, що він
разом із відповідачами є співвласником
вищевказаного домоволодіння і йому
належить 1/6 його частина. З серпня 2007
року він проживав у спірному будинку,
але відповідачі чинили йому перешкоди
у користуванні його частиною
власності, а 29 січня 2009 року взагалі не
впустили до будинку і він змушений
винаймати житло. Ураховуючи план
будинку та розташування кімнат, вважає,
що запропонований ним варіант виділу є
можливим, у зв'язку з чим просив
задовольнити позов.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 15
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 19 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем не
доведено, що він є співвласником
домоволодіння і йому належить 1/6 його
частина.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло,
що видане 27 серпня 2002 року відділом
приватизації Харківського міжміського
бюро технічної інвентаризації на
підставі розпорядження № 12602 від
19 серпня 2002 року, житловий будинок
загальною площею 88,2 кв. м, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
належить на праві спільної сумісної
власності шістьом особам: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
(а. с. 10).

Із відповіді Харківського районного
бюро технічної інвентаризації від 30
березня 2011 року на запит Харківського
районного суду вбачається, що право
власності зареєстровано за ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
(а. с. 57).

Згоди про порядок володіння та
користування спільним майном між
сторонами не досягнуто.

Статтею 3 ЦК України встановлено, що
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом виключно своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Із змісту позовної заяви ОСОБА_3
убачається, що він фактично пред'явив
позов, зокрема, про виділ його 1/6 частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою
регулюється питання про виділ частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності, передбачено, що
співвласники спільної сумісної
власності, як і співвласники спільної
часткової власності мають право на
виділ у натурі частки із спільного
майна з тією лише різницею, що учасники
першої не мають завідомо визначених
ідеальних часток у праві спільної
власності, а відтак, вони мають бути
передусім визначені, після чого стає
можливим виділ частки в натурі.

При визначені розміру часток
співвласників у спільній сумісній
власності вважається, що вони є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між співвласниками,
законом або рішенням суду.

При цьому, виділ частки з майна, що є у
спільній сумісній власності,
відповідно до зазначених норм, означає
отримання власником, що виділяється,
своєї частки в натурі в приватну
власність або при неможливості поділу
майна відповідно до часток на
отримання грошової або іншої
компенсації за свою частку від інших
співвласників, до яких переходить
право власності на цю частку.

Разом з тим, не посилаючись на жодну із
норм матеріального права, місцевий суд
дійшов висновку про неможливість
виділення позивачу 1/6 частини
жилого приміщення, оскільки ним не
доведено факту володіння такою часткою
у спільному майні, однак залишив поза
увагою, що порядок виділу частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, визначено в ст. 370 ЦК
України, за положеннями якої виділ
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється в
порядку, встановленому ст. 364
цього Кодексу. Однак, суд не з'ясував і в
своєму рішенні не зазначив про те, чи
допускається згідно із законом виділ у
натурі частки із зазначеного будинку і
чи є можливим такий виділ часток між
співвласниками з огляду на ч.
2 ст. 183 ЦК України, та фактично залишив
спір не вирішеним.

Також, згідно з роз'яснень, викладених у
п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
квартира, яка є спільною сумісною чи
частковою власністю, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати у
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Судом першої інстанції у порушення п. 1
ч. 6 ст. 130 ЦПК України не уточнено
позовних вимог ОСОБА_3, не з'ясовано
предмет і підстави пред'явленого ним
позову, не встановлено характер
спірних правовідносин та згідно з цим
не застосовано правові норми, що
відповідно підлягають застосуванню до
них.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України цих
недоліків не усунув, не перевірив
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції та передчасно
залишив його без змін, помилково
керуючись при цьому нормами ст. ст. 356, 358
ЦК України щодо здійснення права
спільної часткової власності.

Крім того, суди попередніх інстанцій
дійшли помилкового висновку про те, що
позивач не є співвласником спірного
домоволодіння, оскільки його право
власності підтверджується наданим ним
свідоцтвом про право власності на
житло від 27 серпня 2002 року.

За таких обставин, коли не встановлені
фактичні обставини, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 15
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 19
лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко