АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9324/2014
Головуючий у 1 інстанції: Ільєва
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Крижанівської
Г.В.

при секретарі - Калашник О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
30 травня 2014 р. по справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Держави Україна в
особі Державної казначейської служби
України про відшкодування моральної
та матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись з позовом до суду
до відповідача, в якому просили
стягнути на користь позивача ОСОБА_2
відшкодування матеріальної шкоди у
розмірі 120 368,72 грн., та моральну шкоду у
розмірі 68 000 грн., а на користь позивача
ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 51 000
грн.

Свої вимоги обґрунтували тим, що
рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 04.05.12 р. було стягнуто з
Кредитної спілки "Фортеця" на користь
ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120 368,72
грн. ( а.с.38)

На підставі даного рішення було видано
виконавчий лист (а.с.39).

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 05.04.2013 р. встановлено, що 15
травня 2013 р. державний виконавець
Принідпровського відділу державної
виконавчої служби Черкаського
міського управління юстиції виніс
постанову про закінчення виконавчого
провадження, оскільки постановою
Господарського суду Черкаської
області КС «Фортеця» визнана банкрутом
та відкрито ліквідаційну процедуру.

Позивачі вважають, що судова влада не
забезпечила позивачам доступ до
правосуддя, в результаті чого вони не
отримали належного та ефективного
захисту порушених їх прав в судах.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 30 травня 2014 р. в задоволенні
позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивачі подали апеляційну
скаргу в якій просили скасувати та
ухвалити нове рішення по суті справи.

Сторони у судове засідання не
з'явились, повідомлялись належним
чином, причини неявки суду не
повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України судова
колегія вважає за можливе розглянути
справу у відсутності осіб, які не
з'явились у судове засідання.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 04.05.12 р. стягнуто з
Кредитної спілки "Фортеця" на користь
ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120368,72
грн. ( а.с.38)

На підставі даного рішення було видано
виконавчий лист (а.с.39).

Згідно з рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 15.04.2013 р.
встановлено, що 15.05.2013 р. державний
виконавець Придніпровського відділу
державної виконавчої служби
Черкаського міського управління
юстиції виніс постанову про закінчення
виконавчого провадження, оскільки
постановою Господарського суду
Черкаської області КС "Фортеця" визнано
банкрутом та відкрито ліквідаційну
процедуру.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що позивачі зазначили, що предметом їх
позову є порушення по відношенню до них
норм матеріального права судовою
владою, а за такі дії відповідальність
несе Держава. Проте, позивачі не надали
суду першої інстанції належних та
допустимих доказів відповідно до ст.ст.
58, 59 ЦПК України на підтвердження
встановлення того, що судовою владою їм
заподіяно шкоду, та не довели наявність
такої шкоди, наявність, причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вину останнього
в її заподіянні.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про
державну виконавчу службу"
передбачено, що шкода, заподіяна
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, підлягає відшкодуванню у
порядку, передбаченому законом, за
рахунок держави.

Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

За положеннями ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1176 ЦК України встановлено,
що шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду, виникає у випадках,
передбачених законом.

Якщо кримінальне провадження закрито
на підставі закону про амністію або
акта про помилування, право на
відшкодування шкоди не виникає.

Фізична особа, яка у процесі досудового
розслідування або судового
провадження шляхом самообмови
перешкоджала з'ясуванню істини і цим
сприяла незаконному засудженню,
незаконному притягненню до
кримінальної відповідальності,
незаконному застосуванню запобіжного
заходу, незаконному затриманню,
незаконному накладенню
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт, не має права
на відшкодування шкоди.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок постановлення судом
незаконного рішення в цивільній
справі, відшкодовується державою в
повному обсязі в разі встановлення в
діях судді (суддів), які вплинули на
постановлення незаконного рішення,
складу злочину за обвинувальним
вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду, відшкодовується
на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду, встановлюється
законом.

Відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.01.2013 р. "Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення у цивільній
справі факт неправомірності
(незаконності) дій державного
виконавця, що призвели до завдання
шкоди, повинен бути встановлений у
передбаченому законом порядку
(ухвалою, рішенням, постановою, вироком
суду).

Згідно п.п. 4, 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах по відшкодування
моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995
р. № 4 у позовній заяві про
відшкодування моральної шкоди має бути
зазначено в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
згідно зі ст. 56 Конституції України
проголошено право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
обов'язковими підставами для
відшкодування моральної шкоди є
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. А у
випадку відшкодування моральної шкоди
на підставі ст. 1173 ЦК України,
незаконність рішення, дії чи
бездіяльності завдавача шкоди повинна
бути доведена.

На підставі викладеного колегія суддів
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції законно та обґрунтовано
ухвалив рішення про відмову в
задоволенні позову.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянти посилались на те, що
судом першої інстанції не були
оглянуті рішення, які приймались на
користь ОСОБА_2, та рішення відносно
ОСОБА_1, яким було задоволено вимоги
банкірів, а також суд не оглядав справи
по яким приймались рішення відносно
позивачів.

Колегія судів вважає, вказані доводи не
обґрунтованими.

Позивачі згідно з вимогами ч. 1 ст. 131 ЦПК
України зобов'язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті. Згідно з ч. 3 вказаної
статті сторони до або під час
попереднього судового засідання у
справі, а якщо попереднє судове
засідання не проводиться, - до початку
розгляду справи по суті, зобов'язані
повідомити суд про всі відомі їм
рішення судів, що стосуються предмету
спору.

Враховуючи те, що позивачі не
скористались наданим їм законом правом
та не надали суду першої інстанції
належних доказів в обґрунтування своїх
доводів, суд першої інстанції дійшов до
вірного висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 30 травня 2014 р. - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді