Справа № 265/3760/14-ц
Провадження № 2/265/1860/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради
про визнання права власності в порядку
спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом
до відповідача про визнання права
власності на спадкове майно, вказуючи,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки,
ОСОБА_2, яка постійно мешкала по
АДРЕСА_4, на день смерті якої залишилось
спадкове майно, яке складається з кв.
АДРЕСА_4, яка належала у рівних частках
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, бабусі позивачки, на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 14 лютого 1994 року. Вказувала
також, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла,
спадкоємицею після смерті якої була
ОСОБА_2, яка спадщину прийняла, бо
мешкала разом із спадкодавцем на
момент смерті. Однак ОСОБА_2 не оформила
своїх спадкових прав, бо були відсутні
документи, що підтверджували родинний
зв'язок. Після смерті ОСОБА_2 вже ОСОБА_1
прийняла спадщину, однак оформити
спадкові права також не має змоги, бо
відсутні документи, які б
підтверджували спорідненість між
матір'ю та бабусею позивачки. При цьому
вважає, що існують достатні докази, які
доводять факт того, що померла ОСОБА_2
була донькою померлої ОСОБА_3 На
підставі переліченого просила суд
визнати за нею право власності в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_4.

В судовому засіданні позивачка, ОСОБА_1,
повністю підтримала заявлені нею
позовні вимоги, які просила суд
задовольнити, додавши, що свого часу її
мати, ОСОБА_2, та бабуся, ОСОБА_3, не
звертали уваги на невідповідності у їх
правовстановлюючих документах, а вона
натомість вважала, що усі документи її
батьків у порядку.

Представник відповідача,
Маріупольської міської ради, яка діє на
підставі довіреності, Іванченко Н. О., у
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення заявлених позовних вимог,
посилаючись на те, що нема доказів
родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відсутня реєстрація права власності на
спірну квартиру в Маріупольському БТІ,
тому відсутні підстави для включення
вказаної квартири до спадкового майна.
На підставі переліченого ОСОБА_2 не
мала змоги набути права власності на
кв. АДРЕСА_4 в цілому. Таким чином
просила відмовити у задоволені позову.

Суд, вислухавши учасників процесу, що
з'явились, допитавши свідків та
дослідивши матеріали справи, вважає
позовні вимоги обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що
вбачається з копії свідоцтва про
смерть, виданого 8 жовтня 2013 року
Орджонікідзевським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Маріупольського
міського управління юстиції в
Донецькій області, актовий запис № 1279
від 8 жовтня 2013 року (а. с. 21).

Згідно із свідоцтва про смерть,
виданого 10 січня 1995 року
Орджонікідзевським відділом
реєстрації актів громадянського стану
міста Маріуполя, актовий запис № 37 від
10 січня 1995 року, вбачається, що ОСОБА_3
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 18).

Відповідно до довідки відділу
реєстрації громадянського стану
Орджонікідзевського районного
управління юстиції міста Маріуполя від
17 травня 2002 року вбачається, що 12 липня
1952 року Орджонікідзевським відділом
реєстрації актів громадянського стану
міста Маріуполя було зареєстровано
одруження ОСОБА_5 та ОСОБА_2, актовий
запис № 518, внаслідок чого дружині було
присвоєно прізвище «ОСОБА_2». В довідці
також зазначено, що вказаний шлюб було
розірвано 27 червня 1974 року (а. с. 10).

Відповідно до свідоцтва про народження
№ 76, виданого 17 липня 1932 року
Старо-Ігнатьєвською радою Ст.
Каранського району, актовий запис № 77
від 1932 року, вбачається, що ОСОБА_2
народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, матір'ю якої
зазначена ОСОБА_8, а батьком - ОСОБА_9 (а.
с. 11).

Натомість відповідно до архівної
довідки від 11 листопада 2013 року з
Державного архіву Донецької області
вбачається, що в книзі реєстрації актів
про народження за 1932 рік відділу
реєстрації актів цивільного стану
Тельманівського районного управління
юстиції є у наявності актовий запис № 77
від 17 липня 1932 року виконкому
Старо-Ігнатьєвської ради
Старо-Каранського району, де зазначено,
що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4,
батьками якої вказані ОСОБА_9 та ОСОБА_8
(а. с. 9).

На підставі переліченого суд встановив
розбіжності у свідоцтві про
народження № 76 від 17 липня 1932 року з
архівною довідкою Державного архіву
Донецької області щодо відомостей за
актовим записом № 77 від 17 липня 1932 року
в книзі реєстрації актів про
народження відділу реєстрації актів
цивільного стану Тельманівського
районного управління юстиції про
народження ОСОБА_2, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_4, а саме: невідповідність
записам про прізвище та ім'я матері
останньої, якою у свідоцтві зазначена
ОСОБА_8, а у архівній довідці - ОСОБА_8 та
прізвище батька вказано ОСОБА_9 та
ОСОБА_9 відповідно.

При цьому за обома вказаними
документами по-батькові матір ОСОБА_2
вказана, як ОСОБА_8, а ім'я та по-батькові
батька ОСОБА_9 відповідно.

З особового рахунку № НОМЕР_1, виданого
ЖКП «Азовжитлокомплекс» 17 березня 2014
року, вбачається, що кв. АДРЕСА_4 була
приватизована на підставі реєстру №
16571 від 14 лютого 1994 року, наймачем якої
була ОСОБА_2, та в якій були прописані з
22 липня 1975 року по 19 жовтня 2013 року -
ОСОБА_2, 1932 р. н., та з 24 липня 1987 року по 20
січня 1995 року - ОСОБА_3, 1907 р. н., яка
приходилась матір'ю ОСОБА_2 (а. с. 8).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
вказувала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були її
сусідками, які мешкали в кв. АДРЕСА_4,
яких вона знає близька 40 років. Так
ОСОБА_2 заселилась у вказану квартиру у
70-ті роки, де мешкала увесь час без
перерв до моменту смерті. Разом із
ОСОБА_2 мешкала також її мати, ОСОБА_3,
яка вселилась в цю квартиру трохи
згодом, де мешкала також довгий час до
моменту смерті. Більше у вказаній
квартирі ніхто не мешкав, окрім ОСОБА_2
та ОСОБА_3 Також свідок зазначала, що
вона часто навідувалась у вказану
квартиру, іноді кожного дня, бо
допомагала доглядати ОСОБА_2 її мати,
ОСОБА_3, яка перед смертю сильно хворіла
та не ходила. Вказувала також, що ОСОБА_2
називала завжди ОСОБА_3 своєю матір'ю, а
остання, в свою чергу, називала ОСОБА_2
своєю донькою, між якими були завжди
гарні відносини.

Свідок ОСОБА_13 зазначала, що в кв.
АДРЕСА_4 мешкали по сусідству із нею
ОСОБА_2 разом зі своєю матір'ю, ОСОБА_3
Зазначала, що ОСОБА_2 заселилась у
вказану квартиру ще у 1975 році, коли
свідок також заселялась у вказаний
будинок. Через деякий час ОСОБА_2 до
себе у квартиру забрала матір з села,
ОСОБА_3, після чого вони постійно
мешкали удвох у вказаній квартирі, доки
ОСОБА_3 не померла. З того моменту
ОСОБА_2 почала мешкати у квартирі одна.
Окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кв. АДРЕСА_4 не
мешкало більше нікого. Свідок також
вказувала, що вона мала дружні стосунки
із ОСОБА_2, до якої вона часто приходила
в квартиру, де вимірювала тиск
останньої. Таким чином навідувалась
іноді по декілька разів на тиждень. При
цьому мати ОСОБА_2 була дуже похилого
віку, тому погано пересувалась по
квартирі, майже не вставала. Додавала,
що ОСОБА_2 добре ставилась до своїх
обов'язків як по господарству, так й по
догляду похилої матері. Додавала, що у
ОСОБА_2 дві доньки, одна з яких ОСОБА_1,
які навідувались до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
вказану квартиру.

Свідок ОСОБА_14 в суді зазначав, що
мешкає по сусідству над квартирою
АДРЕСА_4, де увесь час з моменту
вселення у цей будинок мешкали ОСОБА_2
та її мати, ОСОБА_8, яку ОСОБА_2 забрала
до себе через деякий час після
заселення у вказану квартиру, бо та
була похилого віку. У теперішній час у
квартирі ніхто не мешкає. Зазначав, що
до ОСОБА_2 навідувалась її донька,
ОСОБА_1 Вказував також, що зустрічав
інколи ОСОБА_2 разом з її матір'ю у дворі
будинку, з якими спілкувався.
Підтвердив також, що у цій квартирі
більш ніхто не мешкав, окрім матері
ОСОБА_2 та бабусі позивачки.

На підтвердження спорідненості ОСОБА_3
та ОСОБА_2 на наданих позивачкою в
судовому засіданні фотознімках усі
допитані у суді свідки, ОСОБА_14, ОСОБА_12
та ОСОБА_13, впізнали серед інших як
ОСОБА_2, так й мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3, які
за свідченнями свідків мешкали удвох
тривалий час до моменту своєї смерті в
кв. АДРЕСА_4.

За вказаними письмовими доказами,
показаннями свідків та фотографіями,
наданими позивачкою, суд вважає
встановленим, що ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, була матір'ю ОСОБА_2, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно.

Внаслідок цього за відсутності
відповідного документа в судовому
засіданні було встановлено юридичний
факт родинного зв'язку між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2

Родинний зв'язок останніх також
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 14 лютого 1994 року,
з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_4
належить на праві спільної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі
розпорядження-наказу № 16571 від 14 лютого
1994 року Державного підприємства з
ремонту та експлуатації житлового
фонду «Жилищник» відповідно до
приватизації квартири (а. с. 15).

При цьому право власності на вказану
квартиру не було зареєстровано в
Маріупольському БТІ, що
підтверджується відповіддю від 9
квітня 2014 року на запит нотаріусу, де
також зазначено, що відповідно до
технічної документації загальна площа
кв. АДРЕСА_4 складає 45,9 кв. м., а житлова -
27,7 кв. м. (а. с. 14).

На підставі ст. 15 Закону України «Про
власність» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
наймач жилого приміщення в будинку
державного чи громадського житлового
фонду та члени його сім'ї мають право
придбати у власність відповідну
квартиру шляхом їх викупу або на інших
підставах, передбачених
законодавством України.

При цьому відповідно до положень ст. 128
Цивільного кодексу Української РСР (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
якою визнається вручення речі
набувачеві.

Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (в редакції на момент видачі
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру), приватизація
здійснювалась, крім іншого, шляхом
безоплатної передачі наймачеві та
членам його сім'ї квартир з розрахунку
санітарної норми 21 кв. м. загальної
площі на наймача та кожного члена його
сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю.
При цьому передача квартир
здійснюється в спільну власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі. Передача квартир у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» (в редакції на момент
видачі свідоцтва про право власності
на спірну квартиру) передача квартир у
власність громадян з доплатою,
безоплатно чи з компенсацією
відповідно до статті 5 цього Закону
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5
зазначено, що законом може бути
встановлений інший момент (підстава)
набуття права власності.

На підставі переліченого суд робить
висновок, що передача квартири АДРЕСА_4
у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була
оформлена свідоцтвом про право
власності на вказану квартиру від 14
лютого 1994 року.

Таким чином суд встановив, що з моменту
передачі вказаної квартири органом
приватизації, зафіксованої зазначеним
свідоцтвом про право власності на
квартиру, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право
спільної власності на спірну квартиру
відповідно до положень
цивільно-правових норм, що діяли на
момент виникнення такого права
власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення
права власності на нерухоме майно не
залежало від державної реєстрації
такого права до набрання чинності
Цивільним кодексом України (від 2003
року) та Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (від 2004 року).

За «Інструкцією про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР», (які діяли на момент виникнення
спірних правовідносин) затвердженою
заступником Міністра комунального
господарства Української РСР від 31
січня 1966 року, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
реєстрацію проводили Бюро технічної
інвентаризації виконкомів місцевих
рад. Однак квартира, як відокремлений
об'єкт нерухомості, не входила на той
момент до об'єктів, що підлягали такій
реєстрації органами БТІ, бо до таких
об'єктів відносилися будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером по вулиці, провулку, площі.

Таким чином суд дійшов висновку, що на
момент набуття права власності на кв.
АДРЕСА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повинні
були реєструвати своє право власності
у бюро технічної інвентаризації міста
Маріуполя, оскільки цього не вимагав
закон.

На підставі цього суд відхиляє доводи
представника відповідача щодо
відсутності права власності у ОСОБА_2
та ОСОБА_3 внаслідок відсутності
державної реєстрації такого права БТІ
міста Маріуполя.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України
«Про власність» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадянин набуває права власності на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» для оформлення права на
спадщину закон не вимагає рішення суду
про визначення частки спадкодавця.

Згідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу Української РСР (в редакції на
момент виникнення спірних
правовідносин) часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця, а місцем відкриття
спадщини визнається останнє постійне
місце проживання спадкодавця.

За ст. 529 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є діти, дружина і батьки
померлого.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин) для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв, а прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

На підставі ст. 549 Цивільного кодексу
Української РСР (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. При цьому зазначені дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

З відповіді 4-ї державної нотаріальної
контори міста Маріуполя від 3 липня 2014
року вбачається, що після смерті
ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
спадкова справа не заведена (а. с. 35, 38,
39).

Відповідно до п. 113 «Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженої
Наказом Міністерства юстиції України
від 14 червня 1994 року № 18/5 (яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин), зазначалось, що доказом
вступу в управління чи володіння
спадковим майном може бути довідка
житлової організації про те, що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним.

На підставі переліченого суд дійшов
переконання, з урахуванням інформації,
яка мається в особовому рахунку №
НОМЕР_1, виданому ЖКП
«Азовжитлокомплекс» на кв. АДРЕСА_4, що
ОСОБА_2 після смерті своєї матері,
ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
отримала у власність належну останній
на праві власності частку кв. АДРЕСА_4,
як спадкоємець першої черги, шляхом
фактичного вступу у володіння вказаним
спадковим майном.

В подальшому однак своє право
власності на спірну квартиру ОСОБА_2 не
зареєструвала в Маріупольському БТІ.

Згідно до свідоцтва про народження,
виданого Орджонікідзевським районним
бюро реєстрації актів цивільного стану
міста Жданова, актовий запис № 766 від 17
червня 1954 року, вбачається, що ОСОБА_1
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю якої
зазначена ОСОБА_2 (а. с. 17).

На підставі свідоцтва про укладення
шлюбу, виданого 28 грудня 1973 року
Палацом одруження міста Жданова
Донецької області, між ОСОБА_17 та
ОСОБА_1 було укладено 28 грудня 1973 року
шлюб, актовий запис № 4930 від 28 грудня 1973
року, після чого дружині було присвоєно
прізвище «ОСОБА_1» (а. с. 16).

З відповіді 4-ї державної нотаріальної
контори міста Маріуполя від 3 липня 2014
року вбачається, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 зареєстрована
спадкова справа, за якою 31 березня 2014
року була зареєстрована заява про
відмову від спадщини ОСОБА_18 на користь
ОСОБА_1, а також зареєстрована заява від
ОСОБА_1 про прийняття спадщини за
законом. 11 квітня 2014 року ОСОБА_1 було,
крім іншого, видано свідоцтво про право
на спадщину на за законом на земельну
ділянку, що також підтверджується
інформаційною довідкою зі Спадкового
реєстру (а. с. 35, 36, 37).

Згідно до постанови від 20 травня 2014
року державний нотаріус 4-ї державної
нотаріальної контори міста Маріуполя,
Одерій Г. В., за спадковою справою щодо
майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 за
заявою позивачки про видачу свідоцтва
про право на спадщину за законом на кв.
АДРЕСА_4 ОСОБА_1 на підставі наданих
останньою документів у видачі
свідоцтва було відмовлено на підставі
того, що відсутній родинний зв'язок між
спадкодавцем та ОСОБА_1, а також право
власності на спірну квартиру не
зареєстровано в Маріупольському БТІ (а.
с. 7).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» свідоцтво про право
на спадщину видається за письмовою
заявою спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, установленому
цивільним законодавством. За наявності
умов для одержання в нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права на
спадщину судовому розглядові не
підлягають. У разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу
України, який набув чинності з 1 січня
2004 року (далі за текстом - ЦК), для
прийняття спадщини встановлюється
строк у 6 місяців, який починається з
часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. Часом
відкриття спадщини є день смерті особи
або день, з якого вона оголошується
померлою.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини.

На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). При цьому до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину. Однак
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від
часу прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» отримання
спадкоємцем, який прийняв спадщину,
свідоцтва про право на спадщину
відповідно до ст. 1296 ЦК України є
правом, а не обов'язком спадкоємця.

З огляду на перелічені норми суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1 в
передбачений законом строк звернулась
до нотаріальної контори для отримання
спадщини після смерті своєї матері
ОСОБА_2, та фактично прийняла спадщину
за законом, подавши відповідну заяву до
нотаріальної контори.

Оскільки позивачка є єдиним
спадкоємцем після смерті ОСОБА_2, то
вона набула спадкові права ОСОБА_2 в
тому обсязі, які мати позивачки мала на
момент своєї смерті, які не припинилися
внаслідок смерті.

Згідно до ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 за час свого
життя правомірно набула права
власності в цілому на квартиру АДРЕСА_4,
в момент набуття якого не вимагалось
проведення державної реєстрації
такого права, то до складу спадкового
майна після смерті ОСОБА_2 входило
право власності на кв. АДРЕСА_4.

Відповідно до положень ст. 182 ЦК право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Факт того, що за діючим законодавством,
яке регулює реєстрацію прав власності
на нерухомі речі, передбачено
спеціальний порядок оформлення прав на
нерухоме майно, не може слугувати
підставою для позбавлення отриманого
на відповідній правовій підставі права
власності у порядку спадкування за
законом ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2

Таким чином суд розглядом справи
встановив, що ОСОБА_1, як спадкоємець
після смерті ОСОБА_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, є такою, що прийняла
спадщину, яка крім іншого складається з
права власності в цілому на кв. АДРЕСА_4.

З урахуванням переліченого суд вважає
можливим з метою реалізації спадкових
прав позивачки визнати за ОСОБА_1 право
власності в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_2 на кв.
АДРЕСА_4, житлова площа якої становить
27,7 кв. м., а загальна - 45,9 кв. м.
відповідно.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської
ради про визнання права власності в
порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
право власності на квартиру АДРЕСА_4
(житлова площа - 27,7 кв. м., загальна площа
- 45,9 кв. м.).

Рішення суду може бути оскаржено у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення, а учасниками процесу, що
не були присутні при проголошенні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя