Справа № 570/730/14-ц
Номер провадження 2/570/670/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської
області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Беднарчук Г.П.

з участю представників - ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що перебував в
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
За час шлюбу ними набуто у спільну
власність квартиру, зокрема, 1/3 частина
квартири приватизована на ОСОБА_5, а
решта квартири - по 1/3 частині - була
приватизована сторонами. Позивач
вважає, що 2/3 квартири є спільною
сумісною власністю подружжя. Оскільки
поділити спірну квартиру на окремі
квартири не можливо зважаючи на той
факт, що квартира була приватизована на
3-ох осіб і перебуває у їх власності, а 2/3
квартири являється спільним майном
подружжя, то він вважає за необхідне
визнати право власності на ідеальну
частку в цьому майні за позивачем і
відповідачем у рівних частках, а саме,
по 1/3 частині за кожним. У зв'язку з цим
просить суд постановити рішення, яким
визнати 2/3 квартири АДРЕСА_1 спільною
власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
набуту за час шлюбу. Поділити спільне
майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набуте
за час шлюбу, наступним чином: визнати
за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частки
цієї квартири, та визнати за ОСОБА_4
право власності на 1/3 частки цієї
квартири; встановити спільне
користування кухнею, ванною та
туалетом у вищезгаданій квартирі.
Судові витрати по справі покласти на
відповідача.

Представник позивача позов підтримав
та пояснив суду про обставини, що
описані вище.

Представник відповідача позов не
визнав. Пояснив суду, що житло, набуте
подружжям за час шлюбу внаслідок його
приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка, а тому
немає правових підстав визначати це
майно спільною сумісною власністю
подружжя. Крім того, позивач в цій
квартирі не проживає, нею не
користується. Тому не можна говорити
про поділ даної квартири як про поділ
спільної сумісної власності. Також
зауважує, що позивач звернувся з
позовом про поділ майна після спливу
трирічного строку, що є підставою для
відмови в позові. За таких умов просить
суд відмовити в позові за його
безпідставністю і недоведеністю.

Заслухавши пояснення учасників
процесу та дослідивши матеріали справи
суд вважає, що позов не підлягає до
задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні,
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 09.08.1997 року по 16.12.2010 року.

На підставі свідоцтва про право
власності на житло, видане обласним
дитячим протитуберкульозним
санаторієм «Новостав», ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_3 в рівних долях, на праві
спільної часткової власності належить
квартира АДРЕСА_1.

Житло, набуте чоловіком чи дружиною за
час шлюбу внаслідок його приватизації
відповідно до Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" є особистою приватною власністю
дружини, чоловіка.

За положеннями діючого на той час КпШС
України таке майно не можна було
віднести до майна, правовий режим якого
- спільна сумісна власність подружжя.
Аналогічні положення містить СК
України (п. 4 ч. 1 ст. 57).

Отже, заявлений позов про визнання 2/3
квартири спільним майном подружжя - не
підлягає до задоволення як
безпідставно заявлений.

Відповідно, не може бути задоволена
інша частина цього позову - поділ майна
як спільної сумісної власності
подружжя шляхом визнання за кожним із
сторін права власності на 1/3 частину
майна.

Право власності на згадане майно
підтверджується правовстановлюючими
документами, та проведена реєстрація
цього майна за кожним із співвласників,
про що свідчить свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 29.09.2004
року. Згідно цього свідоцтва, кожному з
співвласників - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 на праві приватної спільної
часткової власності належить
вищевказана квартира, і частка кожного
із співвласників складає 1/3 частину.

Також не підлягає до задоволення і
третя позовна вимога - про встановлення
спільного користування кухнею, ванною
та туалетом з тих же підстав, що й друга
позовна вимога.

Як зазначає представник відповідачки,
позивач ОСОБА_3 в даній квартирі не
проживає з часу розлучення, участі в її
утриманні не приймає. Заявляючи позов
про спільне користування кухнею,
ванною та туалетом в квартирі він не
заявляє позов про встановлення чи
визначення порядку користування
жилими кімнатами квартири. Про
протилежне не довів представник
позивача.

За таких умов заявлений позов є
безпідставним, а тому в його
задоволенні слід відмовити.

Норми статті 72 СК України (частина 2)
передбачають, що до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна давність
у три роки. Позовна давність
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. При цьому, відповідно до
норм ЦК України, перебіг позовної
давності щодо пред'явленя позову про
захист майнових прав, зокрема права
власності на спільне майно,
починається з моменту, коли власник
(один з подружжя) дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. Оскільки шлюб між сторонами
розірваний 16 грудня 2010 року, з позовом
про поділ майна подружжя позивач
ОСОБА_3 до суду звернувся 11 лютого 2014
року, то його звернення до суду
відбулося позва строками позовної
давності. А пропуск таких строків є
самостійною підставою для відмови в
позові крім випадків, коли позов є
безпідставно заявленим.

Отже, в даному випадку в задоволенні
позову слід відмовити не через пропуск
строків звернення до суду, а саме через
безпідставність заявлених позовних
вимог. Розподіл судових витрат між
сторонами відбувається за правилами
статті 88 ЦПК України, і вони
покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Рівненської області через Рівненський
районний суд Рівненської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Красовський О.О.