Справа № 368/643/14-ц
провадження № 2/368/282/14
Рішення

іменем України

"30" липня 2014 р. Кагарлицький районний
суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарях
Губенко А.П.

з участю представників позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

та представника відповідача
ОСОБА_3

представника сільської ради
Мартиненко Г.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Кагарлик
Київської області справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Стайківської
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, треті особи:
Управління Держземагенства України у
Кагарлицькому районі, Державна
реєстраційна служба Кагарлицького
районного управління юстиції
Київської області про визнання
незаконним правового акту та його
скасування, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, зобов'язання
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав, та стягнення моральної
шкоди, -

в с т а н о в и в:

позивачі просять суд визнати
незаконними та скасувати наступні
рішення сесії Стайківської сільської
ради, що стосуються незаконного
вилучення земельної ділянки біля
будинку АДРЕСА_1, а саме: рішення №18
сесії Стайківської сільської ради від
20.03.2008 року про виділення ОСОБА_6
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1
для ведення особистого селянського
господарства; рішення № 19 сесії
Стайківської сільської ради від 21.05.2008
року про надання дозволу ОСОБА_6 на
замовлення проекту відведення
земельної ділянки площею 0,12 га в
АДРЕСА_1 з ведення особистого
селянського господарства на під
будівництво; рішення № 03 XXXII сесії У
скликання Стайківської сільської ради
від 29.04.2009 року про скасування рішень №
№ 18, 19 сесії від 20.03.2008 року та від 21.05.2008
року про вилучення земельної ділянки
площею 0,12 га по АДРЕСА_1 у гр. ОСОБА_7 та
надання дозволу ОСОБА_6 на вибір місця
розташування земельної ділянки на
території Стайківської сільської ради
в межах населеного пункту площею 0,12 га
для будівництва житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1;
рішення № 02 ХХХІУ сесії У скликання
Стайківської сільської ради від 08.07.2009
року про затвердження матеріалів
вибору місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га з
ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_6;
рішення № 18 ХХХХІХ сесії У скликання
Стайківської сільської ради від 07.10.2010
року про зміну редакції ХХХХІУ сесії У
скликання Стайківської сільської ради
від 08.07.2009 року про затвердження
матеріалів вибору місця розташування
земельної ділянки в АДРЕСА_1 про
надання дозволу ОСОБА_6 на розроблення
проекту відведення земельної ділянки
площею до 0,12 га у власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд в АДРЕСА_1 та про
рішення подати на розгляд сесії
сільської ради даний проект відведення
земельної ділянки; рішення № 22 УІІІ
сесії УІ скликання Стайківської
сільської ради від 14.02.2011 року, в якому
сказано, що рішення сесії від 08.07.2009
року про затвердження матеріалів
вибору місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га з
ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_6
не скасовувати; рішення № 03 XX сесії УІ
скликання Стайківської сільської ради
від 24.11.2011 року про затвердження
проекту із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд ОСОБА_6
по АДРЕСА_1 площею 0,0987 га та про
передачу у власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд ОСОБА_6 по АДРЕСА_1
площею 0,0987 га, визнати недійсним
державний акт серії ЯМ № 429405 на право
власності на земельну ділянку площею
0,987 га, кадастровий номер :01:372:0020, з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), яка знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, виданого 29 лютого
2012 року Стайківською сільською радою
на підставі незаконного рішення № 18
ХХХХІХ сесії У скликання цієї ж ради
від 07 жовтня 2010 року, який було
зареєстровано у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №02094,
виданий на ім'я ОСОБА_6 та скасувати
його державну реєстрацію, зобов'язати
ОСОБА_6 відновити становище
присадибної земельної ділянки, яке
існувало до порушення, шляхом знесення
самочинно-збудованого житлового
будинку, зобов'язати сільську раду
реалізувати їхні права, як іноземних
громадян - ОСОБА_1 та ОСОБА_5, що
передбачені земельним законодавством
України, на набуття прав на земельну
ділянку, на якій знаходиться наш
житловий будинок, стягнути з
відповідачів на її користь - грошові
кошти у сумі 5000 грн. з кожного у якості
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення прав
володіння та розпоряджання житловим
будинком та користування земельною
ділянкою, які знаходяться за адресою
АДРЕСА_1, стягнути судовий збір та
судові виграти з відповідачів - на
користь її, ОСОБА_1, посилаючись на те,
що вона - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженка с. Стайки Кагарлицького
району 21 травня 1983 року одружилася із
жителем с. Стайки ОСОБА_7, після чого
вони разом з ним поїхали на роботу до
Тюменської області, де у них у
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка ОСОБА_5 і
звідки вони періодично приїздили в с.
Стайки Кагарлицького району.

У квітні 1986 року вони остаточно
вирішили проживати у с. Стайки, де 20
жовтня 1986 року вона з чоловіком
придбала по АДРЕСА_1 житловий будинок,
який був розташований на земельній
ділянці розміром 0,15 га, про що
зазначено у договорі купівлі-продажу,
який був складений на її чоловіка та
зареєстрований секретарем
Стайківської сільської ради. Даний
договір купівлі-продажу будинку
оформляла секретар Стайківської
сільської ради. Отже, відомості про
придбаний ними будинок та земельну
ділянку було внесено до облікових книг
сільської ради.

Спільне сімейне життя не склалося і
тому ОСОБА_7 залишився проживати в
цьому будинку, а вона з дочкою у липні
1991 року поїхала знову у Тюменську
область, а з 05.01.1995 року вона з ним
розлучилася.

У 1997 році, коли вона в черговий раз
приїхала додому в с. Стайки, їй
повідомили, що її чоловік поїхав до
Києва і не повернувся, і ніби - то утонув
у Дніпрі, але тіло його не знайшли. На
той час у їхньому будинку проживали
квартиранти, яких пустив до будинку
ОСОБА_7 перед своїм від'їздом до Києва. А
вона того ж літа повернулася до Тюмені,
оскільки на той час вже мала російське
громадянство, житло і роботу.

У 1999 році вона з дочкою звернулася до
нотаріуса щодо прийняття спадщини, де
отримали роз'яснення, що для цього як
мінімум потрібна реєстрація смерті
чоловіка.

У 2007 році, коли вона приїхала до села в
черговий раз, то побачила, що неподалік
їхнього будинку на городі побудований
фундамент. Вона вирішила все це
з'ясувати у ОСОБА_6 та її матері ОСОБА_16,
яка є рідною сестрою ОСОБА_7, оскільки
його матері на той час вже не було в
живих.

Оскільки вона працювала в Тюмені, їй
було досить важко вирішити всі ці
проблеми в Україні, саме тому ОСОБА_7
було визнано померлим Кагарлицьким
районним судом лише 24.12.2009 року, а
свідоцтво про смерть видано лише 17.03.2010
року.

Того ж таки, 2010 року 30 серпня
Кагарлицький районний суд визнав право
власності на ? частку житлового
будинку та господарських споруд, що
розташований по АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за її дочкою ОСОБА_5 та
право власності на ? частку цього ж
житлового будинку та господарських
споруд, як частку дружини в спільному
сумісному майні подружжя, за нею.

У листопаді 2010 року вона приїхала
вирішувати питання державної
реєстрації права власності і побачила
побудований біля їхнього будинку вже
новий будинок на місці фундаменту,
якого вона бачила у 2007 році.

02 лютого 2011 року вона знову приїхала до
Стайки і подала до Стайківської
сільської ради заяви вх. № 03 від 02.02.2011
р. та № 19 від 02.02.2011 року, в яких просила
зупинити приватизацію ОСОБА_6
земельної ділянки, яку сільська рада
вилучила із земельної ділянки, на якій
знаходиться їхній з дочкою будинок
АДРЕСА_1, і на якій ОСОБА_6 незаконно
побудувала свій будинок, а також
просила скасувати рішення сільської
ради про надання їй даної земельної
ділянки.

Рішення № 22 VIII сесії УІ скликання
Стайківської сільської ради від 14.02.2011
року, в якому сказано, що «розглянувши
її заяву про скасування рішення від
08.07.2009 року про затвердження матеріалів
вибору місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га з
ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1
ОСОБА_6», сесія вирішила «рішення про
затвердження матеріалів вибору місця
розташування земельної ділянки та
надання дозволу на розроблення проекту
відведення земельної ділянки площею до
0,12 га з ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_6
не скасовувати».

20.03.2008 року сесія Стайківської
сільської ради за заявою ОСОБА_6
прийняла рішення № 18 про виділення їй
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1
для ведення особистого селянського
господарства та рішення №19 від 21.05.2008
року, яким надала дозвіл ОСОБА_6 на
замовлення проекту відведення
земельної ділянки площею 0,12 га в
АДРЕСА_1 з ведення особистого
селянського господарства та під
будівництво.

Потім 29.04.2009 року XXXII сесія У скликання
дане рішення скасувала і прийняла нове
рішення № 03, відповідно до якого
вилучила земельну ділянку площею 0,12 га
по АДРЕСА_1 у гр. ОСОБА_7, так як власник
тривалий час відсутній, а дана земельна
ділянка не обробляється та захаращена
чагарниками, перевела дану земельну
ділянку до земель запасу та надала
дозвіл ОСОБА_6 на вибір місця
розташування земельної ділянки на
території Стайківської сільської ради
в межах населеного пункту площею 0,12 га
для будівництва житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1.

08.07.2009 року ХХХІУ сесія У скликання
Стайківської сільської ради приймає
рішення № 02 про затвердження
матеріалів вибору місця розташування
земельної ділянки та надання дозволу
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га з
ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_6.

07.10.2010 року ХХХХІХ сесія У скликання
Стайківської сільської ради приймає
рішення № 18, яким змінює редакцію
рішення ХХХІУ сесії У скликання
Стайківської сільської ради від 08.07.2009
року та затверджує матеріали вибору
місця розташування земельної ділянки в
АДРЕСА_1 та надає дозвіл ОСОБА_6 на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га у
власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1 та вирішує проект відведення
земельної ділянки подати на розгляд
сесії сільської ради.

14.02.2011 року УІІІ сесія УІ скликання
Стайківської сільської ради приймає
рішення № 22, в якому сказано, що рішення
сесії від 08.07.2009 року про затвердження
матеріалів вибору місця розташування
земельної ділянки та надання дозволу
на розроблення проекту відведення
земельної ділянки площею до 0,12 га з
ведення особистого селянського
господарства на під будівництво та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1 ОСОБА_6
не скасовувати.

24.11.2011 року XX сесія УІ скликання
Стайківської сільської ради прийняла
рішення № 03, яким затвердила проект із
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд ОСОБА_6
по АДРЕСА_1 площею 0,0987га та передала у
власність земельну ділянку для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд ОСОБА_6 по АДРЕСА_1
площею 0,0987 га.

Дані рішення Стайківської сільської
ради є незаконними та протиправними,
виходячи з наступного.

Якщо проаналізувати зазначені вище
рішення Стайківської сільської ради,
зокрема: № 18 від 20.03.2008 року та № 22 від
14.02.2011 року складається враження, що ці
рішення приймалися людьми, які зовсім
не обізнані із земельним
законодавством, так як частина
земельної ділянки з цільовим
призначенням для будівництва і
обслуговування житлового будинку.

Отримавши за запитом адвоката рішення
Стайківської сільської ради, що
стосується вилучення та приватизації
зазначеної земельної ділянки, які
суперечать одне одному, у неї з'явився
сумнів з приводу того чи розглядалось
взагалі дане питання на сесії
сільської ради. Складається враження,
що відповідний пакет документів лише
приєднувався до протоколу сесії.
Підтвердженням цього є те, що згідно
відповіді Стайківської сільської ради
№ 391 від 20.11.2013 року рішення ХХХІУ сесії
У скликання № 02 від 08 липня 2009 року «Про
затвердження матеріалів вибору місця
розташування земельної ділянки»
змінено (зокрема п.2) рішенням ХХХХІХ
сесії У скликання №18 від 07.10.2010 року.

Рішення № 03 сесії Стайківської
сільської ради від 29.04.2009 року, яким
розпочалася процедура приватизації
ОСОБА_6 їхньої присадибної ділянки, є
незаконним, оскільки не дотримано
порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами,
передбачений ст. 118 Земельного Кодексу
України.

Відповідно до ч. б ст. 118 ЗКУ громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
державної або комунальної власності
для ведення фермерського господарства,
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва,
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
індивідуального дачного будівництва,
будівництва індивідуальних гаражів у
межах норм безоплатної приватизації,
подають заяву про вибір місця
розташування земельної ділянки до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки.

Отже, ОСОБА_6, добре знаючи кому
належить право постійного
користування даною земельною ділянкою,
вирішила її приватизувати та
добудувати на ній житловий будинок, для
чого подала відповідну заяву до
Стайківської сільської ради.

Відповідно до ст. 118 та ч. 5 ст. 151
Земельного кодексу України станом на
29.04.2009 року до заяви (клопотання)
додаються: а) обгрунтування
необхідності вилучення (викупу) та/або
відведення земельної ділянки; б)
позначене на відповідному графічному
матеріалі бажане місце розташування
земельної ділянки з її орієнтовними
розмірами; в) засвідчена
нотаріально письмова згода
землекористувача (землевласника) на
вилучення (викуп) земельної ділянки (її
частини) із зазначенням розмірів
передбаченої для вилучення(викупу)
земельної ділянки та умов її вилучення
(викупу); г) копія установчих документів
для юридичних осіб, а для громадянина -
копія документа, що посвідчує особу.

Відповідно до статті 120 Земельного
кодексу України до особи, яка набула
право власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, які розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому обсязі, що були у
попереднього користувача.

Це право також закріплено у ст. 377
Цивільного кодексу України, відповідно
до якого, до особи, яка набула право
власності на житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщенні, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Відповідно ч. 1 ст. 26 Конституції
України «іноземці та громадяни без
громадянства, що перебувають в Україні
на законних підставах, користуються
тими ж правами і свободами, а також
несуть такі самі обов'язки. як і
громадяни України, - за винятками,
встановленими Конституцією, законами
чи міжнародними договорами України».

Отже, вона має право постійного
користування на земельну ділянку, на
якій розміщений даний будинок розміром
0,15 га, як це зазначено у договорі
купівлі-продажу будинку від 20.10.1986 року.
І це право постійного користування
земельною ділянкою у розмірі 0,15 га на
підставі ст. 1216 ЦК України перейшло до
його спадкоємця дочки ОСОБА_5

Це підтверджено також п. 7 розділу X
"Перехідних положень" Земельного
кодексу України (2001р), відповідно до
якого, громадяни та юридичні особи, що
одержали у власність, у тимчасове
користування, в тому числі на умовах
оренди, земельні ділянки в розмірах, що
були передбачені раніше діючим
законодавством, зберігають права на ці
земельні ділянки, а також рішенням КСУ N
5-рп/2005 ( v005p710-05 ) від 22.09.2005 р., в якому
сказано що положення Земельного
кодексу України в редакції від 13
березня 1992 року. Декрету КМУ № 15-92,
свідчать, що в приватну власність
громадян було передано земельні
ділянки, які використовувалися ними
для будівництва та обслуговування
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), а також те, що
громадяни, які мають земельну ділянку у
постійному користуванні не зобов'язані
переоформляти її у власність чи оренду
та. які мають в користуванні земельні
ділянки, отримані до набуття чинності
ЗКУ-90, не обмежені строком на їх
оформлення.

Тобто, відповідно до чинного
законодавства України 23.05.2011 року вона
та її дочка зареєстрували в БТІ своє
спільне право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1, яке визнане за ними,
згідно рішення суду від 30.08.2010 року, а
ОСОБА_6 15.06.2011 року подача заяву до
Кагарлицької філії по експлуатації
газового господарства про відключення
їхнього будинку від газопроводу, що
філія і виконала.

Такі дії ОСОБА_6 не тільки порушили їхні
права як власників, але й призвели до
зниження вартості їхнього будинку,
адже повторне під'єднання будинку до
газопроводу коштує немалих фінансових
затрат.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку є правовстановлюючим
документом, який видається на підставі
рішення відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
скасування державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органу місцевого самоврядування, на
підставі якого виданий оспорюваний
державний акт.

Таким чином, для відновлення порушених
прав в судовому порядку, окрім визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,
необхідно визнавати недійсним та
скасувати рішення, на підставі якого
виданий даний акт.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК
України).

Відповідно до ст. 81 ЗК України вона та
її дочка, як власники житлового будинку
мають право викупити присадибну
ділянку або ж відповідно до ст. 93 цього
ж кодексу взяти в оренду, лише в такому
разі вони зможуть відчужити свій
будинок та узгодити своє право
користування з чинним законодавством
України, але незаконне вилучення
частини присадибної ділянки їх
позбавило цього права.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав га
інтересів зокрема можуть бути
припинення дії, яка порушує право,
примусове виконання обов'язку в натурі,
припинення правовідносин
відшкодування майнової та моральної
немайнової шкоди, визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування. їхніх посадових і
службових осіб, або іншим способом. Ст.
393 ЦК України передбачає визнання
незаконним правового акту, що порушує
цивільні права і охоронювані законом
інтереси громадян, а також власник
майна, права якого порушені внаслідок
видання незаконного правового акту
органом державної влади або органом
місцевого самоврядування, має право
вимагати відновлення того становища,
яке існувало до видання цього акту.

У зв'язку із незаконними протиправними
діями відповідачів, що призвело до
обмеження та неможливості реалізації
їхніх з дочкою прав власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, а також
довготривалість таких дій, внаслідок
яких вони на сьогодні позбавлені
можливості як проживати в цьому
будинку, так і відчужити його, їй та її
дочці завдано моральної шкоди, що
підлягає відшкодуванню відповідно до
ст. 23 ЦК України та полягає у
наступному: витрачанні значних зусиль
по відновленню свого порушеного права
відповідачами, нести моральні
страждання та матеріальні збитки у
зв'язку із відновленням своїх прав та
своєї дочки; в переживаннях з приводу
розуміння цілковитої незаконності дій
та тверджень відповідачів; у
нехтуванні відповідачами її законних
вимог і, відповідно, неможливості
реалізувати свої права власника,
передбачені чинним законодавством
України; у використанні відповідачами
свого домінуючого положення над нею та
її дочкою, адже вони є громадянами та
жителями Росії, тобто проживають на
значній відстані від місця знаходження
власного нерухомого майна. Такі
обставини призводять до вчинення
відповідачами протиправних дій, з
метою використання свого положення для
задоволення власних потреб.

Всі ці обставини значно підсилюють
їхні психологічні страждання та
розчарування. З моменту вчинення таких
безпідставних та протиправних дій вона
перебуває в сумнівах щодо усунення
відповідачами порушень їхніх прав у
володінні, розпорядженні та
користуванні зазначеною власністю,
через що вона постійно відчуває
психологічний дискомфорт та
переймається за подальшу долю своєї
дочки, яка практично в Україні не
проживала. Завдану відповідачем їй
моральну шкоду вона оцінює у розмірі в
10000 грн.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 267 ЦК
України до заяв про захист цивільного
права або інтересу позовна давність не
застосовується.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЦК України,
суд визнає незаконним та скасовує
правовий акт індивідуальної дії,
виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з вимогами ст.. 152 ЗК України
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю, а власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Крім того відповідно до п. «г» ч. 3 ст. 152
ЗК України, захист прав громадян на та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом визнання
недійсним рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Таким чином, для того, щоб визнати
недійсним правовий акт індивідуальної
дії органу місцевого самоврядування,
необхідно щоб він одночасно суперечив
вимогам закону та порушував права
інших осіб, як це є в їхньому випадку.

Отже, враховуючи вищевикладене та те,
що зазначені вище рішення Стайківської
сільської ради суперечать вимогам
чинного законодавства України та
порушують їхні з дочкою права, як
співвласників житлового будинку та
землекористувачів присадибної
ділянки, про що свідчать наведені вище
норми права, які регулюють земельні
правовідносини в Україні, та, на їхню
думку, були грубо порушені
Стайківською сільською радою під час
прийняття зазначених рішень, вони
змушені звернутися до суду для
усунення порушень їхніх прав.

Представник відповідача в особі -
Стайківської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області позовні вимоги позивачів не
визнає, не погоджується з позовними
вимогами позивачів та просить у
задоволенні позовних вимогах
позивачам відмовити, оскільки порушень
зі сторони сільської ради не було, тому
підстав для задоволення позовних вимог
у суду відсутні.

Відповідач та її представник позовні
вимоги позивачів не визнали та просили
у їх задоволенні позивачам відмовити з
наступних підстав. ОСОБА_7 купив
житловий будинок у 1986 р. у с. Стайки
Кагарлицького району. Проте, житловий
будинок був куплений без земельної
ділянки, оскільки вказане було
передбачено нормами Земельного
кодексу 1970 року. Позивач ОСОБА_1
взагалі не є користувачем земельної
ділянки, оскільки вона не зверталася із
заявою до сільської ради. Позивач
ОСОБА_5 є спадкоємцем майна ОСОБА_7
Однак, ОСОБА_7 не був користувачем
земельної ділянки, яка знаходиться
біля житлового будинку, оскільки із
заявою про надання дозволу на
користування земельної ділянки до
сільської ради він не звертався і таких
рішень у сільській раді не має. Ніяких
моральних страждань ними позивачам
завдано не було. Їхній будинок не є
самочинним, оскільки він ще не введений
в експлуатацію, проте дозвіл на його
побудову ними був отриманий. Тому
підстав для задоволення позовних
вимогам позивачам у суду не має.

Представник третьої особи в особі -
Управління Держземагенства України у
Кагарлицькому районі, в судове
засідання не з'явився, подавши до суду
заяву, в якій просить справу слухати у
відсутність представника Управління.

Представник третьої особи в особі -
Державної реєстраційної служби
Кагарлицького районного управління
юстиції Київської області в судове
засідання не з'явився, подавши до суду
заяву, в якій просить справу слухати у
відсутність представника
реєстраційної служби. Вирішення спору
покладається на розгляд суду.

Вислухавши сторони, їх представників,
вивчивши матеріали справи, суд вважає
за необхідне у задоволенні позовних
вимогах позивачам відмовити з
наступних підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

21 травня 1983 року позивач ОСОБА_1 уклала
шлюб із ОСОБА_7, який був зареєстрований
виконкомом Стайківської сільської
ради Кагарлицького району Київської
області.

20 жовтня 1986 року був укладений договір
купівлі - продажу будинку, згідно якого
ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_7 купив належний
продавцю ОСОБА_11 на праві особистої
власності жилий будинок, що
знаходиться в селі Стайки і
розташований на присадибній земельні
ділянці розміром 1500 кв.м.

05 січня 1995 року шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 був розірваний, про що ОСОБА_1
було видано свідоцтво про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.01.1995 року.

24 грудня 2009 року рішенням
Кагарлицького районного суду
Київської області за заявою ОСОБА_5
було встановлено юридичний факт смерті
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та
жителя АДРЕСА_1, 13 липня 2002 року в м.
Києві.

17 березня 2010 року в Книзі реєстрації
смертей було зроблено запис № 2 та
видано свідоцтво про смерть на ОСОБА_7

30 серпня 2010 року рішенням
Кагарлицького районного суду
Київської області було визнано за
ОСОБА_5 в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_7 право приватної
власності на ? частку житлового будинку
та господарських споруд вартістю 12159,5
грн., що розташовані по АДРЕСА_1 та
визначено частку дружини у спільному
сумісному майні подружжя і визнано за
ОСОБА_1 право приватної власності на ?
частку житлового будинку та
господарських споруд вартістю 12159,5
грн., що розташовані по АДРЕСА_1.

На час набуття ОСОБА_7 права власності
на будинок в с. Стайки Кагарлицького
району Київської області діяв
Земельний кодекс УРСР в редакції 1970
року.

Відповідно до ст. 16 ЗК УРСР в редакції
1970 р. надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення.

Відповідно до ст. 19 ЗК УРСР в редакції
1970 р. колгоспи, радгоспи, інші
підприємства, організації і установи у
встановлених законом випадках можуть
надавати з закріплених за ними земель
земельні ділянки у вторинне
користування.

Відповідно до ст.20 ЗК УРСР в редакції 1970
р. право землекористування громадян,
які проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 ЗК УРСР в редакції
1970 р. приступати до користування
наданою земельною ділянкою до
встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею, забороняється.

В ст. 70 ЗК України в редакції 1970 року
передбачено, що набуття права
власності на жилий будинок і
господарські будівлі, належні до цього
колгоспного двору, не дає права на
користування присадибною земельною
ділянкою в розмірі, яким користувався
колгоспний двір.

Якщо особа, яка набула права
власності на жилий будинок і
господарські будівлі, не є
колгоспником, земельна ділянка їй може
бути надана в порядку і розмірах,
передбачених статтями 77, 78, 106-1 цього
Кодексу.

В ст. 77 ЗК України в редакції
1970 року зазначено, що радгоспи та інші
державні сільськогосподарські
підприємства, організації і установи
надають присадибні ділянки або городи
із земель, призначених для цієї мети,
постійним робітникам і службовцям, а
також вчителям, лікарям та іншим
спеціалістам, які працюють і
проживають у сільській місцевості.
Надання присадибних ділянок або
городів провадиться на основі рішення
адміністрації радгоспів та інших
сільськогосподарських підприємств,
організацій і установ.

Колгосп за рішенням
загальних зборів членів колгоспу
(зборів уповноважених) надає
присадибні земельні ділянки вчителям,
лікарям та іншим спеціалістам, які
працюють і проживають у сільській
місцевості.

Згідно ст. 106-1 вказаного
Кодексу перехід права власності на
жилий будинок, розташований у
сільському населеному пункті, не тягне
за собою переходу права користування
присадибною земельною ділянкою.
Надання присадибної земельної ділянки
особі, до якої перейшло право власності
на жилий будинок, провадиться на
загальних підставах, відповідно до
вимог цього Кодексу.

Тобто, ОСОБА_7, який став власником
житлового будинку, що в с. Стайки
Кагарлицького району Київської
області у 1986 році не набув права на
земельну ділянку площею 1500 кв.м.,
оскільки заяви до сільської ради ним не
було подано, тому земельна ділянка йому
не була відведена.

Отже, за змістом даної норми перехід
права власності на жилий будинок (в
тому числі в порядку спадкування),
розташований у сільському населеному
пункті, не тягне за собою безумовного
переходу права користування
присадибною земельною ділянкою,
надання якої провадиться на загальних
підставах.

За таких обставин посилання позивачів
та їх представника на наявність у
ОСОБА_7 права користування ділянкою
площею 0,15 га і порушення цього права
необгрунтовані.

Згідно ст.. 20 ЗК в редакції 1970 року
передбачено, що документи, що
стверджують право землекористування є
відповідно до Основ земельного
законодавства Союзу РСР і союзних
республік право землекористування
колгоспів, радгоспів та інших
землекористувачів засвідчується
державними актами на право
користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Право короткострокового тимчасового
користування землею засвідчується
рішенням органу, який надав земельну
ділянку в користування. Право
довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.
Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.
Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських,
селищних Рад народних депутатів.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачі звертаючись до суду із
вказаним позовом мотивували свої
вимоги тим, що спірна земельна ділянка
площею 0,15 га перебуває у їх
користування з 1986 року та була
відведена в натурі на місцевості, у
зв'язку з чим вважають себе належним
землекористувачами.

Разом з тим в матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази
надання 1988 році позивачам вказаної
земельної ділянки в порядку
передбаченому ст. 11 ч.1 п.4, ст. 16 ЗК УРСР в
редакції 1970 року.

Однак, ні позивачами, ні
представника позивачів будь - яких
даних про те, що ОСОБА_7 був
землекористувачем земельної ділянки,
що біля житлового будинку в с. Стайки
Кагарлицького району суду не надали.

Згідно Земельного кодексу в
редакції 1990 року передбачено, що
згідно ст.. 6 право приватної власності
громадян на землю, а саме: громадяни
України мають право на одержання у
власність земельних ділянок для:
ведення селянського (фермерського)
господарства; ведення особистого
підсобного господарства; будівництва
та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка); садівництва; дачного і
гаражного будівництва.

Громадяни набувають право власності
на земельні ділянки у разі: одержання
їх у спадщину; одержання частки
землі у спільному майні подружжя;
купівлі-продажу, дарування та обміну.

Передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться місцевими
Радами народних депутатів відповідно
до їх компетенції за плату або
безплатно.

Безплатно земельні ділянки
передаються у власність громадян для:
ведення селянського (фермерського)
господарства у межах середньої
земельної частки, що обчислюється
у порядку, передбаченому цією
статтею; ведення особистого підсобного
господарства; будівництва та
обслуговування будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), в тому числі земельні
ділянки, що були раніше надані у
встановленому порядку громадянам для
цієї мети, у межах граничного розміру,
визначеного статтею 67 цього Кодексу;
садівництва; дачного і гаражного
будівництва.

Станом на 1995 рік позивачі - ОСОБА_5
та ОСОБА_1 були громадянами Російської
Федерації.

Згідно ст.. 6 ЗК в редакції 1991 року
іноземним громадянам та особам без
громадянства земельні ділянки у
власність не передалися.

Згідно ст.. 17 ЗК в редакції 1991 року
передбачено передача земельних
ділянок у власність Радами
народних депутатів, а саме: передача
земельних ділянок у колективну та
приватну власність провадиться Радами
народних депутатів, на території
яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це
до сільської, селищної, міської, а у
разі відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди
передати земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

Передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для: ведення селянського
(фермерського) господарства у розмірі
згідно з статтею 52 цього Кодексу;
ведення особистого підсобного
господарства у розмірі згідно з
статтею 56 цього Кодексу; будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва у розмірах
згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

У заяві громадянина про надання
земельної ділянки вказуються бажані
її розмір і місце розташування, мета
використання.

Відповідна місцева Рада народних
депутатів розглядає клопотання
(заяву) у строк не більше місяця, дає
дозвіл на складання проекту
відведення земельної ділянки і
одночасно повідомляє про це Раду
народних депутатів, на території якої
розташована намічувана для відведення
земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з власником землі або
землекористувачем та подається до
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів, яка розглядає
його у місячний строк і в межах своєї
компетенції приймає рішення про
надання земель.

Якщо надання земельної ділянки
провадиться районною, обласною Радою
народних депутатів або Верховною
Радою України, сільська, селищна,
міська Рада народних депутатів свій
висновок подає до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів.

Будь - яких доказів про те, що ОСОБА_7
писалася заява про надання йому
земельної ділянки та який її розмір,
позивачами та їх представниками до
суду не надано.

Відповідно до вимог ст. 6 ЗК України в
редакції 1990 року громадяни України
мають право на одержання у власність
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Згідно ч. 1 ст. 22 ЗК України в редакції
1990 року, відповідно до якої, право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право, а також на Декрет КМ
України «Про приватизацію земельних
ділянок» від 26.12.1992 року, згідно якого,
право власності на земельну ділянку
посвідчується відповідною радою, про
що робиться запис у
земельно-кадастрових документах

Власниками по ? частині житлового
будинку є позивач ОСОБА_1 як частка
дружини в спільному сумісному майні
подружжя та ОСОБА_5 як спадкоємиця
майна померлого ОСОБА_7

Згідно ст.. 81 ЗК України в редакції 2001
року передбачено право власності на
землю громадян, а саме: громадяни
України набувають права власності на
земельні ділянки на підставі: а)
придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Іноземці та особи без громадянства
можуть набувати права власності на
земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
в межах населених пунктів, а також на
земельні ділянки
несільськогосподарського призначення
за межами населених пунктів, на яких
розташовані об'єкти нерухомого майна,
що належать їм на праві приватної
власності, тобто до вказаної частини
зміни внесено внесеними згідно із
Законом № 5462-VI від 16.10.2012 р.

Частина 3 цієї ж статті передбачено, що
іноземці та особи без громадянства
можуть набувати права власності на
земельні ділянки відповідно до частини
другої цієї статті у разі: а) придбання
за договором купівлі-продажу, ренти,
дарування, міни, іншими
цивільно-правовими угодами; б) викупу
земельних ділянок, на яких розташовані
об'єкти нерухомого майна, що належать
їм на праві власності; в) прийняття
спадщини.

Згідно ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані із
позбавленням права володіння
земельною ділянкою (ч.1). Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування (ч.3).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Ні позивачем, ні їхніми представниками
не доведено, що рішеннями Стайківської
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, які приймалися по
заяві відповідача ОСОБА_6, якимось
чином порушують права позивачів, як
співвласників житлового будинку
АДРЕСА_1, тому суд в цій частині вимог
позивам відмовляє.

Крім того, суд враховує правовий
висновок, який зробив Верховний Суд
України на засіданні Судової палати у
цивільних справах 2 жовтня 2013 року при
розгляді справи № 6-93 цс 13, предметом
якої був спір про визнання державного
акту на право приватної власності на
землю недійсним. При розгляді цієї
справи Верховний Суд України зробив
правовий висновок, відповідно до якого
державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України. Аналогічний правовий
висновок зробив Верховний Суд України
при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції
вирішення питання про правомірність
видачі державного акта на право
власності на земельну ділянку
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий.

Відтак, будь-які права позивачів, у т.ч.
право користування земельною ділянкою,
на якій знаходиться житловий будинок,
належний їй на праві власності, на
переконання суду, відповідачами не
порушені, зокрема, і оспорюваними
рішеннями та державним актом на право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319, ч.ч.
1,2 ст. 321 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд, має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії та особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених статтею 61 ЦПК
України.

Так, згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень, суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно з вимогами ст. 59 ЦПК України, суд
не бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачами щодо визнання незаконними
рішень Стайківської сільської ради,
недійсним державного акту та
скасуванню його реєстрації, не надано
беззаперечних доказів на
підтвердження того, що їхні права та
інтереси порушено відповідачами, тому
суд в цій частині позовних вимог
позивачам відмовляє.

Щодо питання про самочинне будівництво
та відновлення становище присадибної
земельної ділянки, яке існувало до
порушення, то в цій частині вимог
позивачу суд відмовляє з наступних
підстав.

Згідно будівельного паспорту на
будівництво житлового будинку та
господарських будівель, замовником
якого є ОСОБА_6, який був виданий
Відділом містобудування та
архітектури Кагарлицької
райдержадміністрації від 23.05.2012 року
вбачається, що відповідачем на
земельній ділянці (державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯМ № 428405) був замовлений для
будівництва житлового будинку по
адресу АДРЕСА_1. Тобто, твердження
позивачем та їх представниками про те,
що житловий будинок на земельній
ділянці, який побудований відповідачем
ОСОБА_6 є самочинним будівництвом не
підтверджене ніякими належними та
допустимими доказами, тому в цій
частині вимог суд позивам відмовляє

Щодо питання порушень сільською радою
реалізації прав позивачів як іноземних
громадян, то в цій частині позивачам
суд відмовляє, оскільки доказів того,
що позивачі зверталися із заявами до
Стайківської сільської ради
Кагарлицького району Київської
області про виділення їм земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку, який їм належить по ? його
частині не подали, тому позивачами не
доведено факт порушень зі сторони
сільської ради прав позивачів як
іноземних громадян на виділення у
користування земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку, який
їм належить по ? його частині.

Щодо позовних вимог позивачів про
стягнення моральної шкоди в сумі 5000
грн. з кожного відповідача, то суд в цій
частині вимог позивачу відмовляє з
наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК
України, якою встановлений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, що мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
між сторонами ті іншими особами, які
беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
права. Моральна шкода полягає у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» зазначено, що при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди підлягає обов'язковому
з'ясуванню наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

При цьому позивачем - ОСОБА_1 не
наведено доказів на підтвердження
факту заподіяння їй моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру чи інших
обставин, наявність яких є необхідною
умовою для покладання
відповідальності за спричинення
моральної шкоди.

Із вказаних підстав позовні вимоги в
частині відшкодування шкоди
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати віднести на рахунок позивача -
ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», Земельним кодексом (у
редакції 1990 р.), Земельним кодексом (у
редакції 1970 р.), Земельним кодексом (у
редакції 2001 р.), Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі,
затвердженої наказом Держкомзему
України від 04 травня 1999 року № 43, ЦК
України (в редакції 1960 р.), ЦК (в редакції
2004 р.), ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК
України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах
ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Стайківської
сільської ради Кагарлицького району
Київської області, треті особи:
Управління Держземагенства України у
Кагарлицькому районі, Державна
реєстраційна служба Кагарлицького
районного управління юстиції
Київської області про визнання
незаконним правового акту та його
скасування, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, зобов'язання
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав, та стягнення моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко