АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1850/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Сухоруков А.О. Доповідач -
Лаченкова О.В. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді -
Лаченкової О.В.

суддів - Варенко
О.П., Григорченка Е.І.

при секретарі - Цибук Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради,
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради, треті особи
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення факту тотожності
поштових адрес, визнання права
власності в порядку спадкування за
законом на домоволодіння та земельну
ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
Дніпропетровської міської ради,
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради, треті особи
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення факту тотожності
поштових адрес, визнання права
власності в порядку спадкування за
законом на домоволодіння та земельну
ділянку.

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 грудня
2013 року у задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 було відмовлено в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду, та
порушення норм процесуального права,
які призвели до не правильного
вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку,що встановлення факту
тотожності поштових адрес не є
компетенцією суду,а це повинно
вирішуватись органами місцевого
самоврядування , а визнання права
власності позивачки в порядку
спадкування за законом на
домоволодіння та земельну ділянку
після смерті батька не можливо з тих
підстав,що відсутні правовстановлюючі
документи спадкодавця ОСОБА_5 на
домоволодіння АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську,оскільки є лише
підтвердження про належність йому
домоволодіння за останньою
достовірною адресою по АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську.

Згідно ст. 256 ЦПК України в судовому
порядку можуть бути встановлені факти,
від яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Судом першої інстанції
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок,
виданого Ігренською міською радою
депутатів трудящих 23 вересня 1974 року на
підставі рішення виконкому Ради №17 від
10.09.1974 року, записаного Бюро технічної
інвентаризації в реєстрову книгу під
№29 по реєстру 28, весь житловий будинок
в АДРЕСА_1 з належними йому будівлями і
спорудами належить ОСОБА_5 (а.с.13). Слід
зазначити, що у даному свідоцтві більш
конкретних даних про житловий будинок,
зокрема його житлову та загальну площу,
а надвірних побудов, не зазначено.
Разом з тим свідоцтво містить належним
чином засвідчене виправлення назви
вулиці та номера будинку - з АДРЕСА_1 на
АДРЕСА_1, згідно штампу від 12.07.1978 року,
проте зміна номера у вигляді
перекресленої цифри « 29» і написом « 51»
ніким і нічим не засвідчено.

Копії технічного паспорту на
домоволодіння по АДРЕСА_1, дата
інвентаризації 27.08.1974 року, зі
схематичним планом, планом житлового
будинку, оціночним актом та відомістю
на житловий будинок містять належним
чином засвідчене виправлення назви
вулиці та номера будинку - з АДРЕСА_1 на
АДРЕСА_1, згідно штампу від 12.07.1978 року,
відповідно домової книги виправлення
номера домоволодіння по АДРЕСА_1 ніким
і нічим не засвідчено.

З інформаційної довідки КП «Центр
містобудування,архітектури,землеустро
ю та кадастру» Дніпропетровської
міської Ради вбачається,що рішень
органів місцевого самоврядування,які
підтверджували б зміну адреси з
АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 у їхньому
розпорядженні немає.

Листом заступника голови
Самарської районної у
м.Дніпропетровську ради від 11.07.2012 року
№2-20/1559 ОСОБА_2 було повідомлено, що
зміна поштової адреси могла відбутися
у 1977- 1983 роках, але рішення чи
розпорядження в той час не приймалися,
районною радою направлялися
листи-клопотання до КП ДМБТІ щодо
присвоєння нового номеру, адреси, і
такі листи зберігалися районною радою
протягом п'яти років.

ОСОБА_2 з цього питання зверталася
до КП «ДМБТІ», яке листом від 22.08.12 р. №
11259, відповідним документом для
визначення певної адреси є схема
адресації, для чого слід було
звернутися для підготовки
розпорядження міського голови . У цьому
листі не зазначено про наявність у КП
«ДМБТІ» жодних відомостей за минулі
роки щодо зміни номера з АДРЕСА_1

Отже,суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку,що
немає підстав стверджувати, що
домоволодіння АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську належало
спадкодавцю ОСОБА_5, оскільки знаходить
підтвердження належність йому
домоволодіння за останньою
достовірною адресою по АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданим 07 грудня 2011 року
Самарським відділом ДРАЦС
Дніпропетровського МУЮ, актовий запис
за №1150.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку площею
0,0638 га по АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську
на ім'я ОСОБА_5, на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради від
08.12.2010 року №59/4, зареєстровано в Книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності на землю 13.07.2012 року.

За ст. 25 Цивільного кодексу України
цивільна правоздатність фізичної
особи виникає у момент її народження і
припиняється у момент її смерті.

Згідно вимог ст. 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку виникає з моменту
державної реєстрації цього права.

Оскільки ОСОБА_5 помер до
проведення державної реєстрації за ним
права власності на спірну земельну
ділянку, а закон не пов'язує виникнення
цього права з прийняттям рішень
відповідними органами, спадкодавець за
життя не набув права власності на
земельну ділянку.

Відповідно до статті 1216 Цивільного
кодексу України спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено,
що до складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень
по ним.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, а обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді і інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.
Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює
та прийшов до правильного висновку, що
позовні вимоги є недоведеними, а тому
задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити

Рішення Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 грудня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді