У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 1 березня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 13 вересня 1999 року між ним та
ОСОБА_4 був укладений договір
купівлі-продажу 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1, яка належала відповідачу на
праві власності. Указаний договір не
був нотаріально посвідчений, що стало
перешкодою для оформлення його
майнових прав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд визнати договір купівлі-продажу
від 13 вересня 1999 року дійсним та
визнати за ним право власності на
1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 1 березня 2010 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10 квітня 2014 року,
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
дійсним договір купівлі-продажу
нерухомого майна, укладений 13 вересня
1999 року на Одеській товарній біржі, за
умовами якого позивач купив у ОСОБА_4 1/2
частку квартири АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий судовий
розгляд.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що між сторонами договору досягнуто
всіх істотних умов, тому укладений
13 вересня 1999 року договір
купівлі-продажу є дійсним, що є
підтвердженням законного набуття
ОСОБА_3 права власності на спірний
будинок. При цьому місцевий суд
керувався ст. ст. 220, 334 ЦК України, а
апеляційний суд - ст. 47 ЦК УРСР.

Проте повністю погодитись із таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 13 вересня 1999 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
Білгород-Дністровському
представництві Одеської товарної
біржі укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна, за умовами якого
відповідач продав, а позивач купив 1/2
частку квартири АДРЕСА_1, яка належала
відповідачу на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 27 червня 1997 року.

Статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
визначено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу від
13 вересня 1999 року дійсним лише 23 жовтня
2009 року.

Разом з тим відповідно до ст. 80 ЦК УРСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Проте судом у порушення вимог ст. 214 ЦПК
України ці правила не застосовані, хоча
згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР, а також
аналогічної ч. 4 ст. 267 ЦК України
закінчення строку позовної давності
(спливу позовної давності) до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Однак суди на зазначені вимоги закону
уваги не звернули.

Крім того, суди не з'ясували, що
перешкоджало сторонам з 1999 року
посвідчити у нотаріуса договір
купівлі-продажу, оскільки це має
юридичне значення для правильного
вирішення спору.

При цьому ні в позовній заяві, ні в
судовому рішенні жодним чином не
зазначено, які перешкоди існували у
сторін для нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Також суди, пославшись на визнання
відповідачем позову та застосувавши
положення ст. 174 ЦПК України, дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову, оскільки матеріали справи не
містять письмових доказів такого
визнання та роз'яснення сторонам
наслідків вчинення відповідних
процесуальних дій, при цьому
відповідач участі в судовому засіданні
не брав.

Відсутність такої згоди відповідача
свідчить і подання ним апеляційної та
касаційної скарги.

Крім того, Пленум Верховного Суду
України у п. 4 постанови від 12 червня 1999
року № 5 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду», роз'яснив, що ухвалюючи в
попередньому судовому засіданні
рішення у зв'язку з визнанням
відповідачем позову або закриваючи
провадження у справі у зв'язку з
відмовою позивача від позову чи
визнанням укладеної між сторонами
мирової угоди, суди повинні
враховувати положення ст. ст. 174, 175 ЦПК
України та до ухвалення відповідного
судового рішення роз'яснювати сторонам
наслідки вчинення відповідних
процесуальних дій.

Також є передчасними посилання суду на
заяву відповідача в попередньому
судовому засіданні, оскільки в
порушення вимог ч. 3 ст. 130 ЦПК України
таке рішення суду в попередньому
судовому засіданні ухвалено не було і
думка відповідача в судовому засіданні
не з'ясована.

Відтак, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214,
315 ЦПК України суди на зазначені
положення закону уваги не звернули, не
визначилися з характером спірних
правовідносин, доводів сторін належним
чином не перевірили, не навели
достатніх підстав для висновку про
законне набуття ОСОБА_3 права власності
на спірний будинок і дійшли
передчасного висновку про задоволення
позовних вимог.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 1 березня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
10 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська