Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 липня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Савариній Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою позивача публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на заочне рішення
Хустського районного суду від 14 квітня
2014 року,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ "Приватбанк" пред'явив до ОСОБА_1
позов про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідачка у 2008
році одержала кредит у розмірі 1 400
дол.США, який вона згідно умов договору
зобов'язувалася погашати щомісячно зі
сплатою 1,7 % на рік за його користування.
Станом на вересень 2013 року за
відповідачкою утворилась
заборгованість у загальній сумі 17 873,62
грн.

Посилаючись на те, що відповідачка у
добровільному порядку не погасила
заборгованість позивач просив
стягнути її примусово.

Рішенням суду в задоволенні позову
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення скасувати, ухваливши нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

По справі є доведеними слідуючі факти
та обставини.

05 серпня 2008 року позивач та
відповідачка уклали кредитний договір,
згідно якого ОСОБА_1 одержала кредит у
розмірі 1 400 дол. США та зобов'язувалася
щомісячно погашати його зі сплатою
процентів за користування грошима.

Останній платіж відповідачка
здійснила 01 червня 2011 року (а.с.44).

У зв'язку з неналежним виконанням умов
цього договору за відповідачкою станом
на 30 вересня 2013 року утворилась
заборгованість.

ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з
позовом стягнути заборгованість в
примусовому порядку.

Відповідачка не заперечує що вона
отримала кредитну картку та
користувалася кредитними коштами і
частково їх повертала, однак в зв'язку з
втратою роботи не мала можливості
погашати заборгованість (а.с.34).

Між сторонами виник спір щодо
застосування строків позовної
давності. Представник відповідачки
подав клопотання про застосування
строку позовної давності та просив
відмовити банку в задоволенні позову
(а.с.56).

Суд першої інстанції, керуючись ст.257 ЦП
України, а саме з підстав пропущення
банком строку позовної давності
відмовив в задоволенні вимог позивача.

Колегія суддів з даним висновком суду
погодитись може частково.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України.

У справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк"
про стягнення заборгованості за
кредитним договором в постанові від 06
листопада 2013 року Верховний Суд
зазначив, що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дій що
свідчать про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Отже, колегія у даному спорі у питанні
застосування до даних правовідносин
строків позовної давності застосовує
саме цей судовий прецедент.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Як зазначено вище, відповідачка
останній платіж щодо погашення
заборгованості здійснила у червні 2011
року, позовна заява банком подана в
грудні 2013 року, тобто позовна заява
подана в межах загальної позовної
давності.

Щодо вимоги позивача про стягнення
пені в розмірі 3 846,39 грн. за період з 26
серпня 2008 року по 30 вересня 2013 року
колегія суддів констатує наступне.

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає,
що позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Банк з даним позовом до суду звернувся
12 грудня 2013 року, тому пеню слід
нараховувати починаючи з грудня 2012
року по грудень 2013 року, яка відповідно
до наданих банком розрахунків складає
907,66 грн. (еквівалент 113,60 доларів США)
(а.с.7-10, 98-111).

Отже, висновок суду, про те що позовна
заява подана з пропущенням строку
позовної давності ґрунтується на
неправильному застосуванні норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення необгрунтованого рішення.

Щодо вимоги позивача про стягнення
штрафу у розмірі 166,06 доларів США
колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до п.8.6 Умов та правил
надання банківських послуг (які є
невід'ємною частиною кредитного
договору) даний штраф є фіксованою
сумою зобов'язання по сплаті якого
виникає в разі порушення клієнтом умов
договору більш ніж на 120 днів (а.с.17).

Останній платіж відповідачка
здійснила 01 червня 2011 року.

Право на пред'явлення вимоги про
стягнення даного штрафу у банку
виникло 29 вересня 2011 року , через 120 днів
з дня останнього платежу.

Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України до даного
виду стягнення застосовується позовна
давність в один рік, відповідно банк
мав право звернутись до суду щодо
стягнення даного штрафу до 29 вересня
2012 року.

Банк звернувся суду 12 грудня 2013 року,
тобто з пропуском позовної давності в
один рік і заяву про поновлення строку
на вимогу про стягнення штрафу банк не
подавав.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами
проводиться за правилами ст. 88 ЦПК
України, а тому колегія суддів вважає
необхідним стягнути з відповідача на
користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові
витрати в сумі 365,40 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача
задовольнити частково.

Заочне рішення Хустського районного
суду від 14 квітня 2014 року скасувати,
ухваливши нове, яким вимоги ПАТ КБ
"Приватбанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ПАТ КБ "Приватбанк" (49094,
м.Дніпропетровськ, вул.Набережна
Перемоги, буд.50, )
заборгованість за кредитним договором
б/н від 05 серпня 2008 року в сумі 13 601,70 грн.
(тринадцять тисяч шість сот гривень 52
коп.), а саме: кредит в сумі 8 383,99
грн.(еквівалент 1 049,31 доларів США);
відсотки за користування кредитом в
сумі 4 310,05 грн. (еквівалент 539,43 доларів
США) пеня в розмірі 907,66 грн.
(еквівалент 113,60 доларів США)

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові
витрати у розмірі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення, але може бути
оскаржено протягом 20 днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: