Справа №471/1164/13-ц 04.08.2014 04.08.2014 04.08.2014
Провадження № 22ц/784/1491/14
Головуючий у першій інстанції Марценюк
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

04 серпня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.,

із секретарем судового засідання
Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представники відповідача - Нетідова
С.І. та Паладій О.С.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
фермерського господарства «Ольвія»
рішення Братського районного суду
Миколаївської області від 27 березня 2014
року, ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_6 до фермерського
господарства «Ольвія», треті особи, які
не заявляють самостійних вимог: відділ
Держземагенства у Братському районі
Миколаївської області та реєстраційна
служба Братського районного
управління юстиції Миколаївської
області, про визнання додаткової угоди
до договору оренди землі недійсною та
скасування її державної реєстрації, -

у с т а н о в и л а:

07 серпня 2013 року ОСОБА_6 пред'явив до
фермерського господарства «Ольвія»
(надалі ФГ «Ольвія») зазначений позов,
який обґрунтував наступним.

На підставі Державного акта на право
власності на земельну ділянку його
батько, ОСОБА_7, був власником земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення площею 8,9653 гектара, яка
розташована в межах території
Кривопустоської сільської ради
Братського району Миколаївської
області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, у зв'язку з
чим відкрилася спадщина на належне
йому за життя майно, в тому числі і на
названу земельну ділянку.

Він, як спадкоємець першої черги,
прийняв її, отримавши 29 серпня 2012 року
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

На підставі указаного свідоцтва,
Братська районна державна
адміністрація 24 грудня 2012 видала йому
Державний акт на право власності на
успадковану земельну ділянку серії ЯО
№ 303247.

Оформившись у правах спадкоємця, він
зразу ж забажав вільно володіти й
користуватися земельною ділянкою,
проте не зміг цього здійснити,
оскільки, як він дізнався пізніше, 10
лютого 2007 року батько, за договором
оренди, укладеному у простій письмовій
формі і належно зареєстрованому,
передав її на 6 років в користування ФГ
«Ольвія».

Дочекавшись закінчення строку дії
договору, він став вимагати від
відповідача повернути земельну
ділянку. Про те той, пославши на
наявність додаткової угоди до договору
оренди від 01 вересня 2008 року, яким строк
дії орендних правовідносин продовжено
до 2020 року, йому в цьому відмовив.

Посилаючись на те, що батько додаткової
угоди не укладав, а підпис на ній не є
його, що видно із висновку
почеркознавчого дослідження, просив
позов задовольнити.

Крім того, як на його думку, про
фальшивість додаткової угоди свідчить
і та обставина, що вона укладалась на
зміну договору оренди землі № 18
від 13 червня 2007 року, в той час як
договір оренди належної на той час
батькові землі було укладено 10 лютого
2007 року.

Представник відповідача проти позову
заперечувала, зазначала, що позивачу
було відмовлено в поверненні земельної
ділянки, оскільки та перебуває в її
користуванні на підставі вищевказаної
додаткової угоди до договору оренди, а
підстав для визнання її недійсною
немає.

Рішенням Братського районного суду
Миколаївської області від 27 березня 2014
року позов задоволено.

Представник фермерського господарства
«Ольвія» подала на це рішення
апеляційну скаргу, в якій просила його
скасувати і ухвалити нове, яким в
задоволені позову відмовити за його
недоведеністю.

В обґрунтування скарги посилалась на
невідповідність судового рішення
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду І інстанції
залишити без змін, оскільки той
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи справу таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні,
районний суд виходив з того, що
належних та допустимих доказів тому, що
ОСОБА_7 бажав збільшити термін дії
договору оренди землі, у зв'язку з чим
уклав про це додаткову угоду, немає, а
тому її слід визнати недійсною.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
такими обставинами та
правовідносинами, висновки суду І
інстанції щодо них і результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із договорів та
інших правочинів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України,
недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
правочин нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність за судовим
рішенням.

У разі, коли:

- зміст правочину суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- він вчинений особою, яка не має
необхідного обсягу цивільної
дієздатності або волевиявлення якої не
є вільним і не відповідає його
внутрішній волі;

- сторонами недотримано
встановленої законом форми правочину;

- правочин не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, то, якщо це прямо
встановлено законом, він є нікчемним, а
у разі, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, то він
може бути визнаний недійсним за
судовим рішенням.

Правові наслідки визнання правочину
недійсним, у зв'язку із недодержанням
сторонами при його вчинені виписаних
вище вимог закону, передбачені
статтями 216, 218 - 235 ЦК України.

Зокрема, за ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Правові наслідки, передбачені
частинами першою та другою цієї статті,
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Правові наслідки недійсності
нікчемного правочину, які встановлені
законом, не можуть змінюватися за
домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Зазначене у повній мірі стосується і
додаткових договорів.

Вирішуючи названу категорію спорів суд
зобов'язаний беззастережно
дотримуватися норм чинного
цивільно-процесуального
законодавства.

Відповідно ж нього, а саме, статей 1, 3-4,
10-11, 303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків, прямо
встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа,
яка вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Дослідивши матеріали справи, колегія
вважає, що оскаржене рішення ухвалене у
повній відповідності з виписаним.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_6
наполягав на тому, що додаткову угоду
до договору оренди землі від 01 вересня
2008 року підписав не його батько, а інша
особа, на доказ чого надав висновок
спеціаліста (а.с. 9-10).

Перевіряючи це твердження, суд
призначив судово-почеркознавчу
експертизу, яку проводив експерт зі
стажем експертної роботи 30 років. В
своєму висновку № 1901 від 14 лютого 2014
року він беззастережно стверджує, що
підписи від імені ОСОБА_7 в графі
«Орендодавець» двох екземплярів
додаткової угоди до договору оренди
землі № 18 від 13.06.2007 року, виконані
не орендодавцем, а іншою особою (а.с.-
66-68).

Іншого, відповідач належними та
допустимими доказами не довів, хоча то
є його обов'язком.

За таких обставин, у задоволенні позову
слід було відмовити за його
недоведеністю.

Оскільки такого ж, з таких же мотивів
дійшов й місцевий суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала
апеляційну скаргу, про те, що суд
обмежив право відповідача на судовий
захист її інтересів, не призначивши
додаткову комплексну
судово-почеркознавську експертизу, і,
проігнорувавши свідчення жінки, з якою
спадкодавець проживав однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, про вчинення
підпису на одному з екземплярів
договору ОСОБА_7, то вони не можуть
слугувати скасуванню оскарженого
рішення, оскільки носять бездоказовий
передбачувальний характер.

Стосовно ж посилань названої особи, про
наявність процесуальних порушень при
розгляді судом даної цивільної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу Фермерського
господарства «Ольвія» відхилити.

Рішення Братського районного суду
Миколаївської області від 27 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: