22-ц/775/644/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
суддів
Кочегарової Л.М., Попової С.А.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
апеляційною скаргою дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на рішення
Новоазовського районного суду
Донецької області від 26 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
дочірнього підприємства «Ілліч-Агро
Донбас» публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча»
про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним, -
в с т а н о в и л а:
14 листопада 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» із вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що договір
оренди землі № 299 від 30 листопада 2006
року він не укладав, підпис на договорі
виконаний не ним, а сторонньою особою.
Оскільки договір оренди земельної
ділянки укладений без його
волевиявлення, просив визнати вказаний
Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 26 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки № 299 від 30 листопада
2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ДП
«Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча», зареєстрований 05
лютого 2008 року в Новоазовському РВ ДРФ
ДП «Центр Державного земельного
кадастру при державному комітеті» за №
67.

В порядку виконання судового рішення
зобов'язано позивача ОСОБА_3 не чинити
перешкод ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«ММК ім. Ілліча» у зборі врожаю з даної
земельної ділянки.

Стягнуто з ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь ОСОБА_3
судові витрати зі сплати судового
збору в сумі 229,40 грн., за проведення
експертизи 900,48 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ДП
«Ілліч-Агро Донбас», посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, просить
рішення скасувати, ухвалити нове про
відмову в задоволені позовних вимог
ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
справа розглянута за відсутності
представника відповідача ДП
«Ілліч-Агро Донбас», який надав
відповідну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення позивача ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 договір оренди не підписував,
факт фальсифікації його підпису
встановлено висновком
судово-почеркознавчої експертизи
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
ГУМВС України в Донецькій області № 976
від 30 січня 2014 року, копії спірного
договору не отримував, про його
існування дізнався лише у 2012 році, тому
підстав для висновку про порушення
позивачем строку позовної давності та
застосування вимог ст. 267 ЦК України не
має.

З цими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки вони суперечать вимогам
закону та не ґрунтуються на матеріалах
справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно зі ст.
214 ЦПК України суд вирішує такі питання:
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо). Які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 на праві
власності на підставі державного акту
серія ІІІ-ДН № 012011, зареєстрованого у
книзі записів реєстрації державних
актів за № 11 від 10 вересня 2002 року,
належить земельна ділянка 6,62 га,
розташована на території
Комінтернівської сільської ради
Новоазовського району Донецької
області (а.с.6).

Відповідно до договору оренди землі №
299 від 30 листопада 2006 року відповідачу
ДП «Ілліч-Агро Донабас» вказану
земельну ділянку передано в оренду.
Договір оренди зареєстрований у книзі
записів державної реєстрації
Новоазовського РВ ДРФ ДП «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельним ресурсам» № 67 від 05
лютого 2008 року (а.с.9-10).

Згідно висновку судово-почеркознавчої
експертизи Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
ГУМВС України в Донецькій області № 976
від 30 січня 2014 року, підпис від імені
ОСОБА_3 у договорі оренди землі № 299 від
30 листопада 2006 року виконано не ОСОБА_3,
а іншою особою (а.с. 33-38).

За змістом ст.1 Закону України «Про
оренду землі» оренда землі це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідної орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Згідно ст.ст. 16, 18, 19 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди земельної
ділянки набирає чинності після
досягнення домовленості з усіх
істотних умов, підписання його
сторонами і державної реєстрації в
порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України та ч.1
ст. 20 Закону України «Про оренду землі»,
договір оренди підлягає державній
реєстрації і, виходячи із змісту ст.ст.
210, 640 ЦК України та ст. 18 Закону України
«Про оренду землі», є укладеним з
моменту його державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорю ванний договір містить підписи
сторін орендодавця та орендатора і
зареєстрований у відповідності з
вимогами закону. За таких обставин, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
даний договір оренди земельної ділянки
є укладеним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
встановлених ст. 203 ЦК України, згідно
якої зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам (ч.1); особа, яка
вчиняє правочин повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (ч.2); волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.3);
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч.4); правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5).

Позивач ОСОБА_3, обґрунтовуючи свій
позов про визнання договору оренди
недійсним, посилався на те, що його
волевиявлення на укладення спірного
договору не було, оскільки він його не
підписував, про існування цього
договору дізнався лише у 2012 році.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Отже, вирішуючи питання застосування
строків позовної давності, слід
встановити момент, з якого особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, та керуватися
доказами, які підтверджують його
настання. Встановивши, що строк
позовної давності пропущено без
поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, якщо
стороною у спорі заявлено вимогу до
ухвалення ним рішення про застосування
строку позовної давності, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для відмови.

З часу отримання державного акта на
право приватної власності на землю
особа набуває статусу власника
земельної ділянки. Оскільки змінюється
предмет оренди та статус орендодавця,
договір оренди вважається припиненим
(п.17 розд. Х «Перехідні положення» ЗК,
п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ»).

Тобто, після отримання позивачем 10
вересня 2002 року Державного акту на
право приватної власності на землю
договірні відносини сторін за
договором оренди земельної долі
(частки) № 135 від 28 березня 2000 року
припинилися.

Будь-яких належних доказів про те, що зі
змістом спірного договору позивач
ознайомився лише у 2012 році, а ні суду
першої інстанції, а ні в суді
апеляційної інстанції, надано не було.

При цьому, зі справи вбачається, що
згідно з довідкою про нарахування та
виплату відповідачем орендної плати у
грошовій формі за 2008 - 2012 роки,
отримання яких позивач ОСОБА_3 не
заперечував і в суді апеляційної
інстанції, позивач отримував
відповідні кошти з 2008 року, що свідчить
про те, що останньому було відомо про
існування правовідносин, які
випливають з договору оренди землі (а.с.
60).

Більш того, в суді апеляційної
інстанції позивач ОСОБА_3 пояснив, що
він не підписав спірний договір, тому
як був не згодний з його умовами, проте
через потребу у грошових коштах, від
отримання орендної плати не
відмовлявся.

Представником відповідача в суді
першої інстанції було заявлено про
застосування судом строку позовної
давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК
України (а.с. 68). Відомостей про
порушення позивачем питання про
поновлення пропущеного строку
позовної давності матеріали справи не
містять.

За таких обставин, висновок суду про
неможливість застосування в даному
випадку строку позовної давності,
оскільки ОСОБА_3 не було відомо про
існування договору оренди землі від 30
листопада 2006 року, є необґрунтованим і
таким, що не відповідає обставинам
справи.

Враховуючи, що з позовом про визнання
договору оренди землі недійсним ОСОБА_3
звернувся лише 14 листопада 2013 року (а.с.
3), колегія суддів дійшла висновку про
пропуск позивачем строку позовної
давності для звернення до суду за
захистом свого порушеного права, що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що неправильне застосування
судом норм матеріального права й
порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення
спору, судове рішення відповідно до
вимог ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, у зв'язку з чим апеляційна
скарга ДП «Ілліч-Агро Донбас» підлягає
задоволенню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з ОСОБА_3 підлягають стягненню
на користь відповідача понесені судові
витрати по оплаті судового збору при
подачі апеляційної скарги в розмірі 121,
80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» задовольнити.

Рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 26 березня 2014 року
скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_3 до
Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро
Донбас» Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча» про
визнання недійсним договору оренди
землі № 299 від 30 листопада 2006 року,
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1) на користь Дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат ім. Ілліча» у рахунок
відшкодування судового збору 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: І.П. Мироненко Л.М.
Кочегарова С.А. Попова