Справа №1421/5200/12 04.08.2014 04.08.2014 04.08.2014
Провадження № 22ц/784/1478/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем
України

04 серпня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.,

із секретарем судового засідання
Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача Матвєєвої Н.Є.,

представників відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

представника Ленінської сільської
ради Первомайського району
Миколаївської області - Палія О.В.,
переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області рішення
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від 17 березня 2014
року, ухваленого у цивільній справі за
позовом Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області до ОСОБА_4, треті
особи: Ленінська сільська рада
Первомайського району Миколаївської
області, управління Держземагенства у
Первомайському районі Миколаївської
області, про знесення об'єктів
самочинного будівництва, -

у с т а н о в и л а:

04 жовтня 2012 року Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області пред'явила до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

У 2006 році відповідач, без відповідних
документів, що дають право на виконання
будівельних робіт, на земельній
ділянці, яка не була відведена їй для
проведення будівництва, що розташована
по АДРЕСА_1, самочинно збудувала
будинок охорони та склад, якими без
введення в експлуатацію користується і
до дня пред'явлення даного позову.

При цьому, вона ігнорує приписи
інспекції щодо оформлення документів,
які давали б їй право експлуатувати
вказані будівлі законно та приписи
щодо усунення порушень у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Посилаючись на виписані обставини,
позивач просив зобов'язати
відповідачку знести самочинно
зведенні будинок охорони та склад, з
покладенням на неї витрат з проведення
цих робіт.

Відповідач позов заперечувала, вважає
його надуманим і недоведеним. Як на її
думку позивач не надав жодних доказів
порушення його прав та інтересів чи
інтересів держави, а, відповідно, і не
обґрунтував в чому полягають такі
порушення з її боку. Крім того, позивач
не довів, що спірні об'єкти належать
саме відповідачу.

Ухвалою Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 06.11.2012
року до участі у справі допущено
Первомайського міжрайонного прокурора
та притягнуто у якості третьої особи на
боці позивача відділ Держкомзему
Первомайського району Миколаївської
області.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 березня 2014 року у
задоволені позову відмовлено за його
недоведеністю.

Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Миколаївській області подала на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
просила його скасувати і ухвалити нове
- про задоволення позову.

Скаргу обґрунтовувала тим, що
оскаржене рішення не відповідає
дійсним обставинам справи і положенням
чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду І інстанції
залишити без змін, оскільки той
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи справу таким чином, як
викладено у оскарженому рішенні,
міськрайонний суд виходив з того, що
належних та допустимих доказів
позовним вимогам немає, а тому у позові
слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
такими обставинами та
правовідносинами, висновки суду І
інстанції щодо них і результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно ж нього, а саме, статей 1, 3-4,
10-11, 303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків, прямо
встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа,
яка вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і з дотриманням засад
цивільного законодавства про
справедливість, добросовісність і
розумність.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Дослідивши матеріали справи, колегія
вважає, що оскаржене рішення ухвалене у
повній відповідності з виписаним.

Так, відповідно до ст. 376 Цивільного
кодексу України, ст. 18 Закону України
"Про основи містобудування", ст. ст. 12,
23-24, 28-29, 301 Закону України «Про
планування і забудову територій» від
20.04.2000 року № 1699, ст.ст. 9-10 Закону
України "Про архітектурну діяльність"
та постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» - житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне
будівництво, має право на
відшкодування витрат на будівництво,
якщо право власності на нерухоме майно
визнано за власником (користувачем)
земельної ділянки, на якій воно
розміщене.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану

З логічносистемного аналізу
виписаних норм випливають наступні
висновки:

- житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил;

- відповідною документацією слід
вважати проектну документацію на
будівництво об'єктів містобудування,
розроблену згідно з вихідними даними
на проектування з дотриманням вимог
державних стандартів, норм і правил,
регіональних і місцевих правил
забудови та затверджується замовником
в установленому законом порядку та
погоджену і затверджену спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади з питань архітектури
та містобудування;

- дозволом на виконання будівельних
робіт слід вважати документ, наданий
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю, що
засвідчує право замовника та
підрядника на виконання підготовчих
(якщо підготовчі роботи не були
виконані раніше відповідно до дозволу
на виконання підготовчих робіт) і
будівельних робіт, підключення об'єкта
будівництва до інженерних мереж та
споруд;

Об'єкт самочинного будівництва може
бути знесено лише за наявності
наступних умов:

- самочинне будівництво здійснене за
відсутності належного дозволу чи
належно затвердженого проекту
будівництва на земельній ділянці, що не
відводилась для цієї мети, і титульний
володілець земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на самочинну споруду за
забудовником і не бажає залишити
забудову за собою;

- - самозабудова зведена з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил, чим порушує права інших
осіб,

- -об'єкт самозабудови суперечить
суспільним інтересам і несе загрозу
довколишньому середовищу;

- - особа, яка здійснила самочинне
будівництво відмовляється виконати
вимогу відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування провести відповідну
перебудову або така перебудова є
неможливою.

- При цьому, суд може покласти
обов'язок по знесенню самочинно
збудованого нерухомого майна або по
фінансуванню такого знесення лише на
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво і то, як крайній захід.

Таким чином, у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил знесенню
самочинного будівництва передує
прийняття судом рішення про
зобов'язання особи, яка здійснила
(здійснює) будівництво, провести
відповідну перебудову житлового
будинку.

В матеріалах даної справи відсутні
докази наявності умов, необхідних для
знесення названих інспекцією об'єктів.

З неї вбачається, що 3 квітня 2012 року на
адресу Інспекції з прокуратури
Миколаївської області надійшов лист
від 29 березня 2012 року щодо перевірки
порушення земельного та
містобудівного законодавства
посадовими особами ТОВ «Агрофірма
ОСОБА_4» ( т. 1 а.с.-11).

Інспекцією здійснена перевірка
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, державних
будівельних норм, стандартів і правил
відносно ОСОБА_4 та складено акт від
07.06.2012 р., про виявлений в ході
перевірки факт самочинного зведення
нею у 2006 р. будівель за названою вище
адресою, а саме будинку охорони літ. Г-2
та складу ( зерносховища) літ. Д, які на
час перевірки експлуатуються без
ведення в експлуатацію (т. 1 а.с. 14-15).

За результатами цієї перевірки 07.06. 2012
р. стосовно відповідачки складено
протокол про вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч. 13 ст. 96 КУпАП, та
винесено припис, де від ОСОБА_4
вимагалося до 01.09.2012 р. оформити
відповідні документи, у порядку,
встановленому чинним законодавством,
які дають право експлуатувати
закінчені будівництвом самочинно
збудовані нежитлові приміщення (т. 1 а.с.
16-18). Приписом Інспекції від 08.06. 2012 р.
експлуатація цих об'єктів зупинена (т.
1 а.с. 19).

На підставі зазначеного протоколу
постановою по справі про
адміністративне правопорушення від
20.06.2012 року № 545 ОСОБА_4 було притягнуто
до адміністративної відповідальності
у вигляді штрафу у розмірі 10200 гривень
(т. 1 а.с. 20).

Постановою Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 27 грудня 2013 року названу
постанову Інспекції про притягнення
відповідачки до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу було
скасовано, а провадження по справі -
закрито.

Актом від 07.09.2012 р. встановлено, що
ОСОБА_4 не виконано наведені приписи
Інспекції (т. 1 а.с. 31-32). В той же день
винесено припис по оформленню
відповідних документів на право
експлуатації спірних споруд, а в разі
невиконання цих вимог до 10.09.2012р.,
усунути порушення у сфері
містобудівельної діяльності в
добровільному порядку відповідно до
ст. 38 Закону «Про регулювання
містобудівельної діяльності» до
01.10.2012р. (т. 1 а. с. 35-36). Постановою
уповноваженої посадової особи від
19.09.2012р. відповідачку притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ч. 1 ст. 188-42 КУпАП. ( а.с. -38). Постановою
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від 05.12.2012р.
постанову Інспекції про притягнення
відповідачки до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 188-42 КУпАП
у вигляді штрафу скасовано та
провадження по справі закрито.

Названими постановами встановлено, що
ОСОБА_4 не є забудовником самочинних
будівель і не має відношення до їх
експлуатації, а тому на неї не може бути
покладено обов'язок щодо оформлення
самочинних будівель.

Ці судові рішення набрали законної
сили і у відповідності до приписів ч. 3
ст. 61 ЦПК України є преюдиційними.

Згідно з даними БТІ за ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого 09.06.2003р., згідно
рішення виконкому Ленінської
сільської ради від 06.06.2003р.,
зареєстровано комплекс нежитлових
споруд по АДРЕСА_1. Під час
інвентаризації, проведеної за її
заявою в березні 2010 р. і були виявлені
зазначені самовільно збудовані
будівлі. При проведенні технічної
інвентаризації власника цих споруд не
встановлено, за якою адресою та ким їх
побудовано також невідомо, а в
технічному паспорті відповідачки вони
зазначені без відома останньої.

Зазначене підтверджено поясненнями
працівника бюро в судовому засіданні.

З повідомлення Відділу Держкомзему від
10.12.2012 р. вбачається, що земельна
ділянка під цими спорудами знаходилася
в колективній власності КСП «Шлях
Леніна», а на теперішній час відомості
про надання цих земельних ділянок у
власність чи користування фізичним або
юридичним особам в Держкомземі
відсутні (а.с.83). З пояснень осіб, що були
присутніми у судовому засіданні
апеляційної інстанції, правова доля
зазначеної ділянки вирішується тільки
зараз і на неї виготовляються
відповідні документи. Із змісту угоди
про умови інвестування в об'єкт
спільної власності від 28 лютого 2005
року, яка додана позивачем до
апеляційної скарги (т.1 а.с. 98), видно, що
сторонами в цій угоді є ТОВ «Агрофірма
ОСОБА_4», яка забезпечує фінансування
будівництва, замовляє, оплачує та
доставляє матеріали, обладнання,
охорону, і ПП «Стройфірма ОСОБА_4», яка
організовує будівництво та виконує
його, а ОСОБА_4 виступає лише як
землевласник. У подальшому, за судовим
рішення її було позбавлено права на цю
земельну ділянк, і вона не є ні її
власником, ні її користувачем. З
повідомлень Первомайської ОДПІ від
07.03.2013 р. № 1614/10/17-100 та Управління
держземагенства у Первомайському
районі від 11.03.2013 р. № 634 видно, що
відповідач сплачує земельний податок
із земель, які перебувають тільки у її
власності.

Таким чином, жоден з перелічених
доказів не дає підстав вважати, що
ОСОБА_4 фактично користується
земельною ділянкою, на якій розміщенні
самочинні споруди, або є особою, яка
експлуатує самочинні споруди наряду з
тими, що розміщені поряд та є її
власністю.

Виписані обставини дають підстави
вважати твердження позивача, про те, що
саме ОСОБА_4 здійснила самочинне
будівництво, внаслідок чого саме до неї
необхідно застосовувати такий
виключний спосіб захисту порушеного
права, як покладення обов'язку щодо
його знесення - недоведеними, у зв'язку
з чим у позові відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Посилання позивача на те, що факт
зазначення в технічному паспорті
відповідачки самовільно збудованих
нежитлових приміщень, є доказом
протиправних дій саме ОСОБА_4 щодо
будівництва цих споруд, не можуть бути
взяті до уваги, оскільки не ґрунтуються
на законі. Технічний паспорт є лише
графічним відображенням існуючих
споруд на паперовому носії, яке не
тягне за собою виникнення права
власності на зображені споруди.

Не заслуговують на увагу і доводи щодо
огородження самочинних споруд однією
огорожею разом з тими, що належать
відповідачці на законних підставах,
адже не доведено, що нею збудована і
сама огорожа.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Миколаївській області
відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 17
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: Судді: