Справа № 1324/1706/12
Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/4426/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю представника позивачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 24 березня 2014
року , -

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_5
звернулась з позовом до ОСОБА_6, третя
особа Інспекція ДАБК у Львівській
області про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою. З
врахуванням заяв про збільшення
позовних вимог від 29.03.2013 року просила
залучити в якості співвідповідачів
правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 та
заявила вимоги до виконавчого
комітету Трускавецької міської ради,
та в кінцевому просила усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою, належної їй на праві
власності, загальною площею 0,0495 га, яка
розташована за адресою м. Трускавець
АДРЕСА_1, цільове призначення якої
обслуговування житлового будинку,
зобов»язати ОСОБА_4 знести самовільно
збудований гараж, позначений на плані
земельної ділянки під літ. Е, розмірами
5,60х4,30, поновити строк на оскарження
рішення міжвідомчої комісії
виконавчого комітету Трускавецької
міської ради №19 від 20.04.1999 року «Про
розгляд заяви п. ОСОБА_6, прожив.
АДРЕСА_2», як такий, що пропущений з
поважних причин та визнати недійсним
та скасувати вказане рішення.

02.04.2013 року ОСОБА_4 звернулась з позовом
до Виконавчого комітету Трускавецької
міської ради, третя особа ОСОБА_5 про
визнання права власності на цей же
гараж в порядку спадкування за
заповітом. Просила постановити
рішення, яким визнати за нею в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6 за
заповітом право власності на гараж
розмірами 5,6х4.30, який розташований на
АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка
належить на праві власності ОСОБА_5.

31 травня 2013 року зазначені позови
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Трускавецького міського суду
Львівської області від 24 березня 2014
року позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Поновлено строк на скарження рішення
міжвідомчої комісії виконавчого
комітету Трускавецької міської ради
№19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п.
ОСОБА_6, прожив. АДРЕСА_2». Визнано
недійсним та скасовано це рішення.
Зобов'язано ОСОБА_4 знести самовільно
збудований гараж розмірами 5,60х4,30 по
АДРЕСА_1 на земельній ділянці, належній
на праві власності ОСОБА_5. Вирішено
питання розподілу судових витрат. В
решті частині позовних вимог
відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач
(позивач) - ОСОБА_4 Вважає його
незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_5, та задовольнити її
позов, визнавши за нею право власності
на гараж розмірами 5,60х4.30 по АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом,
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6
Мотивує тим, що розгляд позовної вимоги
про оскарження рішення міжвідомчої
комісії не підлягає розгляду в порядку
цивільного судочинства. Крім того, на
час постановлення рішення міжвідомчої
комісії 20.04.1999 року про дозвіл на
виготовлення проектно-кошторисної
документації на спорудження гаражу п.
Бондаренком на території
будинковолодіння АДРЕСА_1, позивач
ОСОБА_5 не була власником
будинковолодіння та земельної ділянки.
А це значить, що вона не була стороною в
правовідносинах між власником
земельної ділянки на той час ОСОБА_7 та
ОСОБА_6, якому було надано дозвіл на
будівництво гаражу, тому її інтереси
жодним чином не порушувались. Через це
вона не мала ніяких правових підстав
для оскарження рішення міжвідомчої
комісії, а суд не мав підстав для
поновлення строку на його оскарження.
Суд безпідставно зобов'язав знести
самовільно побудований гараж, оскільки
дозвіл на будівництво спірного гаражу
у 1999 році надав власник земельної
ділянки ОСОБА_7 своєму двоюрідному
брату ОСОБА_6, який за життя не встиг
оформити права власності на нього.
Оскільки позивач не надала суду
доказів, яким чином порушуються ї
законні права та інтереси, тому суд
дійшов помилкового висновку про
необхідність знесення гаражу, якого
вона не будувала. Суд безпідставно
відмовив у визнанні права власності на
гараж в порядку спадкування за
заповітом, оскільки як ствердила
свідок ОСОБА_8, мати ОСОБА_6, гараж був
побудований в 1999 році, до смерті
власника земельної ділянки так і
власника гаражу.

При розгляді справи за апеляційною
скаргою представник позивача за
первісним позовом ОСОБА_5 - ОСОБА_3
проти доводів апеляційної скарги
заперечила. Просить врахувати, що
мотиви апеляційної скарги про
погодження на будівництво гаражу як
власником земельної ділянки ОСОБА_7
ОСОБА_6 - не відповідає матеріалами
справи, оскільки на час надання такої
згоди у формі заяви від 23.03.1999 року -
ОСОБА_7 не був власником земельної
ділянки і отримав Державний акт про
право власності на таку лише 27.05.1999
року. ЇЇ довіритель ОСОБА_9, як власник
цієї ж земельної ділянки згідно
Державного акту від 04.02.2008 року, на якій
знаходиться спірний гараж, вправі
ставити питання про його знесення саме
до ОСОБА_4 , як спадкоємця прав та
обгов»язків ОСОБА_6 згідно заповіту
останнього від 26.12.2007 року. Просить
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Інші учасники процесу не з»явились,
належно повідомлені про розгляд справи
за апеляційною скаргою. Колегія суддів
враховує, що за клопотанням
представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_10,
котра діє згідно довіреності від 23.10.2012
року, на а.с. 35- в судовому засіданні
оголошена перерва на період часу, який
визнаний особою, що заявила клопотання
- достатнім для забезпечення правової
допомоги, незважаючи на те, що як
апелянт ОСОБА_4, так і її представник
ОСОБА_10 отримали судові повістки про
розгляд справи за апеляційною скаргою
ще 25.06.2014 року, про що до справи долучено
розписки /а.с. 160, 165/. Після перерви в
судовому засіданні 21.07.2014 року - не
з»явились, про причини не повідомили. З
посиланням на укладення 20.07.2014 року
договору про надання правової
допомоги між ОСОБА_4 та ОСОБА_11,
останній в судовому засіданні 21.07.2014
року заявив клопотання про надання
часу для ознайомлення з матеріалами
справи для забезпечення належного
правового захисту апелянту ОСОБА_4 Таке
клопотання було задоволено і особа
повідомлена про оголошення перерви в
судовому засіданні до 28.07.2014 року, 10
год. 40 хв. У зазначений час 28.07.2014 року
ОСОБА_4 та її представники, в тому числі
ОСОБА_11 не з»явились. Про причини
неявки не повідомили, тому колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляд справи у відсутності
учасників, які не з»вились, що
відповідає вимогам ч. 2 ст. 305 ЦПК
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
в повній мірі таким вимогам не
відповідає.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що міжвідомча комісія рішенням
№19 від 20.04.1999 року дозволила
виготовлення проектно-кошторисної
документації на земельну ділянку, яка
була виділена у користування ОСОБА_7
для обслуговування житлового будинку в
законному порядку. Розмір земельної
ділянки не визначався для відведення
та виготовлення технічної
документації, тому жодних підстав для
виділення земельної ділянки законом не
передбачено. Дана земельна ділянка у
ОСОБА_7 не вилучалась та не
передавалась у користування
відповідачу за первинним позовом. Тому
суд дійшов висновку, що рішення
прийняте без належних на те правових
підстав та підлягає скасуванню. І
оскільки позивач про існування
оскаржуваного рішення дізналась під
час розгляду справи, а тому з поважних
причин пропустила строк на його
оскарження, а тому такий підлягає
поновленню.

Проте з таким висновком колегія суддів
не погоджується з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_7 на праві приватної власності,
згідно Державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ЛВ №059260, належала земельна ділянка
0,0495 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, цільове призначення якої -
обслуговування житлового будинку. І
такий Державний акт видано 24 травня 1999
року / а.с. 7/. Тобто на час винесення МВК
оскаржуваного рішення 20.04.1999 року
ОСОБА_7 не був власником земельної
ділянки, а відтак його погодження на
проведення на такій будівельних робіт
не мало правового значення. У справі
також відсутні докази про правовий
статус земельної ділянки прилеглої до
будинковолодіння по АДРЕСА_1 до
передачі у власність її частин ОСОБА_7
у власність згідно Державного акту про
право приватної власності на землю від
27 травня 1999 року та ОСОБА_12 згідно
Державного акту від 14 грудня 1999 року.

З врахуванням змісту листа за підписом
Голови МВК від лютого 1997 року на ім»я
ОСОБА_6, в такому на звернення щодо
вирішення питання будівництва гаражу
на території будинковолодіння АДРЕСА_1
може бути вирішено після оформлення
передачі прибудинкової території у
приватні власність з відповідним
розподілом між співвласниками /а.с. 84/.
Таким чином, на час прийняття
оскаржуваного рішення МВК - ділянка
перебувала у державній власності.

Згідно припису інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
України за вересень 1998 року, ОСОБА_6
(братом ОСОБА_12.) розпочато будівництво
авто гаража (виконані фундаменти,
ведеться кладка стін) в м. Трускавці по
АДРЕСА_1 без відповідно розробленого і
погодженого в установленому порядку
проекту. Даним приписом було
зобов'язано ОСОБА_6 роботи по
спорудженню авто гаражу припинити,
розробити проект і погодити його в
установленому законом порядку до 18.09.1998
року. Доказів виконання цього припису
немає.

Рішенням міжвідомчої комісії
виконавчого комітету Трускавецької
міської ради Львівської області №19 від
20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. ОСОБА_6
прож. АДРЕСА_2» вирішено лише дозволити
виготовити проектно-кошторисну
документацію на спорудження гаражу п.
ОСОБА_6 на території будинковолодіння
АДРЕСА_1». Будь - яких інших дій згідно
цього рішення заявник не вправі був
вчиняти. Сама по собі реалізація цього
рішення та виготовлення проектно -
кошторисної документації на
спорудження гаражу не надавала ОСОБА_6
права на виконання будівельних робіт
до отримання відповідних дозволів на
будівництво та виділення для цієї
мети земельної ділянки, або згоди
власника земельної ділянки, відведеної
саме для цієї мети.

У відповідності до ст.. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч.2 ст. 31 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
(чинної на час виникнення
правовідносин) до відання виконавчих
органів міських рад (за винятком міст
районного значення), крім повноважень,
зазначених у пункті "б" частини першої
цієї статті, належить також видача
забудовникам
архітектурно-планувальних завдань та
технічних умов на проектування,
будівництво, реконструкцію будинків і
споруд, благоустрій територій та
надання дозволу на проведення цих
робіт. Оскільки відповідного рішення
органом місцевого самоврядування не
приймалось, то виконані роботи по
будівництву гаражу є самочинними.

Оспорюване рішення міжвідомчої від
20.04.1999 року за № 19 не порушувало права
інших осіб , оскільки таке рішення не
носило декларативного характеру, тому
підстав для визнання його незаконним
з мотивів порушення таким рішенням
прав позивача - у суду не було. Тому в
цій частині рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням про відмову у
позові.

Мотиви апеляційної скарги про
неможливість його оскарження в порядку
ЦПК - не узгоджуються з діючими нормами
процесуального права.

Щодо інших мотивів апеляційної скарги,
то такі є спростованими матеріалами
справи.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 1225 ЦК
України - право власності на земельну
ділянку переходить до спадкоємців на
загальних підставах, із збереженням її
цільового призначення.

Згідно свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, 06.09.2007 року ОСОБА_7 помер. У
відповідності до спадкового договору,
укладеного 22.08.2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7- ОСОБА_5 стала власником
квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки
для обслуговування житлового будинку,
площею 0,0495 га, кадастровий номер
:03:019:003, яка знаходиться в АДРЕСА_1.
Належність ОСОБА_5 вищезазначеної
земельної ділянки підтверджується
Державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯД №463533 від
04.02.2008 року./ а.с. 6/.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_2, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
ОСОБА_6 складено заповіт 26.12.2007 року,
відповідно до якого, на випадок своєї
смерті здійснив розпорядження, що усе
його майно, що буде належати йому на
день його смерті, де б воно не
знаходилося і з чого б не складалося, в
тому числі належну йому квартиру, що
знаходиться в АДРЕСА_2, гараж, що
знаходиться в АДРЕСА_1, а також все те,
на що він за законом буде мати право,
він заповідає своїй сестрі ОСОБА_4 У
зв'язку з смертю ОСОБА_6 та на підставі
заповіту, державним нотаріусом
Трускавецької державної нотаріальної
контори видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, відповідно до
якого спадкоємцем зазначеного в
заповіті майна ОСОБА_6 є ОСОБА_4
Спадщина, на яку видане дане свідоцтво
складається із квартири АДРЕСА_2.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено при розгляді справи в
суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6
правовстановлюючих документів на
спірний гараж не мав і доказів набуття
на такий права власності за життя не
здобуто. В той же час, наявні у справі
письмові докази, про які зазначено вище
дають підстави для висновку про
проведення особою самочинно
будівництва означеного гаражу і
розташування такого на ділянці, котра
на даний час на праві власності ОСОБА_9,
що не заперечується ОСОБА_4

Висновки суду першої інстанції
в частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання права власності на
гараж в порядку спадкування за
заповітом та зобов'язання ОСОБА_4
знести самовільно збудований гараж
розмірами 5,60 х 4,30 по АДРЕСА_1 на
земельній ділянці, належній на праві
власності ОСОБА_5, - колегія суддів
вважає обґрунтованим з огляду на
наступне.

Враховуючи наявні у справі письмові
докази, будівництво спірного гаражу
проведено в період 1997-1999 років.

За даними інвентаризаційної справи на
спірний гараж - такий є двоповерховою
капітальною спорудою з передбаченим
заїздом на перший поверх та з цокольним
приміщенням, в якому передбачено гараж
для мотоцикла, кладова. / а.с. 62-70, 78-81/.

Закон України «Про власність» в
редакції до 11.06.2003 року - передбачав
підстави виникнення права приватної
власності, і до таких не можна
віднести об»єкти самочинного
будівництва, хоча і створені
внаслідок індивідуальної праці.

Враховуючи долучені апелянтом суду
першої інстанції документи, датовані в
період дії ЦК 2004 року, а саме - Договір
за об»єм виконаних робіт від 26.10.2007 року
за якими проведено
санітарно-епідеміологічну оцінку
проекту влаштування гаражу, та
висновок від 09.11.2007 року Трускавецької
санепідемстанції, експертний висновок
від 14.11.2007 року Трускавецького МВ ГУ
МНСУ щодо пожежної безпеки об»єкту -
не можна вважати будівництво законним
за відсутності у встановленому
законом порядку дозволу на його
проведення. Тому судом першої
інстанції обгрунтовано враховано
також і чинні норми ЦК України .

Відповідно до частини другої ст.
376 ЦК України особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Однак, в окремих випадках ст. 376 ЦК
України передбачає можливість
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно в разі
наявності обставин, передбачених
частинами третьою, п'ятою цієї статті.

Так, частиною третьою ст. 376 ЦК України
передбачено, що право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. При цьому
частиною 5 цієї статті визначено, що на
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

З вказаної правової норми вбачається,
що право власності на самочинне
будівництво може бути визнано за умови
відведення для цієї мети в
установленому порядку забудовнику
земельної ділянки або якщо особа, яка
здійснила таке будівництво, отримає в
установленому порядку земельну
ділянку розташовану під збудованим
нерухомим об'єктом, такого цільового
призначення, яке передбачає можливість
будівництва на ній відповідного
об'єкту; а також за умови відсутності
заперечень з боку власника земельної
ділянки (частина четверта ст.. 376 ЦК
України) та відсутності порушення в
результаті самочинної забудови прав
інших осіб.

При цьому суд, застосовуючи положення
ст. 376 ЦК України, враховує, що вони є
спеціальними стосовно положень статті
331 ЦК України, що визначають загальний
порядок набуття права власності на
новостворене майно та об'єкти
незавершеного будівництва.

Таким чином, при вирішенні спору про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно в порядку
спадкування, суд першої інстанції
вірно виходив з того що у ОСОБА_6 були
відсутні правовстановлюючі документи
на земельну ділянку на якій збудований
спірний гараж, відтак наявність
самочинно збудованого нерухомого
майна, відсутність належно оформленої
згоди попереднього власника землі на
будівництво нерухомого майна ОСОБА_6,
на земельній ділянці, яка йому не
належить на праві користування.

Ухвалюючи рішення, суд вірно врахував
роз'яснення надані у п.4 Постанови №6
від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», де зазначено, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що самочинним
вважається будівництво житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна, якщо вони збудовані
(будуються) на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Під наданням земельної ділянки слід
розуміти рішення компетентного органу
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-

правових договорів із фізичною чи
юридичною особою.

У відповідності до ст. 317 ЦК України
власникові належить права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України
право приватної власності є
непорушним. Ніхто не може бути
позбавлений його чи обмежений у його
здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном

Ухвалюючи рішення про зобов'язання
ОСОБА_4 знести спірний гараж, суд першої
інстанції вірно виходив з положень ч.4
ст. 374 ЦК України, яка регламентує, що
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесення особою, яка
здійснила самочинне будівництво, або
за її рахунок.

Доводи апелянта, про те, що суд
безпідставно поклав на неї обов'язок
знести самовільно збудований гараж
5,60х4,30 по АДРЕСА_1 на земельній ділянці,
що належить ОСОБА_13, оскільки ОСОБА_4
його не будувала, висновків суду не
спростовує. Відповідно до роз'яснень,
які містяться у абз.3 п.7 Постанови
Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування» до спадкоємців, які
прийняли спадщину, у разі знесення
самочинного будівництва переходить
обов'язок відшкодувати вартість витрат
на його знесення і приведення
земельної ділянки до попереднього
стану (частини четверта, сьома статті
376 ЦК).

Колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду першої інстанції в
частині поновлення ОСОБА_5 строку на
оскарження рішення міжвідомчої
комісії виконавчого комітету
Трускавецької міської ради №19 від
20.04.1999 року «Про розгляд заяви п. ОСОБА_6,
прож. АДРЕСА_2», визнання недійсним та
скасування цього рішення та ухвалення
в цій частині нового рішення про
відмову у позові.

Враховуючи дані про те, що
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, то
пред»явлення до нього позову у справі
2012 року та заяви 29.03.2013 року, якою ОСОБА_5
збільшила вимоги із залученням ОСОБА_4
- є безпідставним. Враховуючи зміст
судового рішення та висновки суду,
колегія суддів вважає за можливе
обмежитись виключенням із вступної та
резолютивної частини дані про
зазначення відповідачем ОСОБА_6.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303,304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4
ч.1 ст. 309, ст.. 313, ч.2 ст. 314, ст.. 316, ст.. 317,
ст.. 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Трускавецького міського суду
Львівської області від 24 березня 2014
року в частині поновлення ОСОБА_5
строку на оскарження рішення
міжвідомчої комісії виконавчого
комітету Трускавецької міської ради
№19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п.
ОСОБА_6, прож. АДРЕСА_2», визнання
недійсним та скасування рішення
міжвідомчої комісії виконавчого
комітету Трускавецької міської ради
№19 від 20.04.1999 року «Про розгляд заяви п.
ОСОБА_6, прож. АДРЕСА_2» - скасувати, та в
цій частині ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Виключити із вступної та резолютивної
частини рішення дані про зазначення
відповідачем у справі ОСОБА_6.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскарженим у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді