У х в а л а

ІМенем УКраїни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Одеської міської ради, комунального
підприємства «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості»,
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та
інтересах ОСОБА_7, про захист права
власності, визнання неправомірними
розпорядження, витягу з реєстрації
права власності на нерухоме майно,
визнання неправомірним рішення,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 4 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним
позовом. Зазначав, що йому належить 7/10
будинку АДРЕСА_1. Власником 3/10
вказаного будинку є ОСОБА_5 Рішенням
Київської районної ради народних
депутатів виконавчого комітету м.
Одеси № 246 від 13 квітня 1990 року було
здійснено поділ домоволодіння АДРЕСА_1,
яке складалося з трьох житлових
будинків та надвірних споруд,
розташованих на земельній ділянці
площею 2211 кв. м з визнанням права
власності на АДРЕСА_1, яке складається з
двох житлових будинків, літ. «А» та літ.
«В» з земельною ділянкою 1725 кв. м за
ОСОБА_8 (правонаступник - ОСОБА_3) - 7/10, за
ОСОБА_9 - 3/10, та на АДРЕСА_1 а (літ. «З») із
земельною ділянкою 486 кв. м - за
виконкомом Київської районної ради
народних депутатів. 27 травня 2005 року
ОСОБА_10, ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_7
приватизували в рівних частках АДРЕСА_2
(літ. «З»), отримавши свідоцтво про
право власності. ОСОБА_3 зазначає, що у
2005 році ОСОБА_10 самоправно захопила
частину земельної ділянки, яка
відносилася до АДРЕСА_1, та здійснила на
ній самовільне будівництво жилого
будинку, який рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради № 209 від
22 лютого 2006 року було прийнято в
експлуатацію. На підставі цього
рішення виконавчий комітет Одеської
міської ради видав ОСОБА_10, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 свідоцтво про право власності
на АДРЕСА_1 від 25 липня 2006 року.
Розпорядженням Київської районної
адміністрації № 1361 від 16 листопада 2006
року було визнано, що АДРЕСА_2
складається з двох житлових будинків
літ. «И» та літ. «З» і прийнято рішення
про розподіл зазначеного
домоволодіння на два самостійних
об'єкти нерухомості: житловий будинок
літ. «И» розташований на земельній
ділянці площею 340 кв. м по АДРЕСА_2, що
належить на праві власності в рівних
частках ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та житловий
будинок літ. «З» з надвірними
спорудами, розташований на земельній
ділянці площею 520 кв. м, що належить на
праві власності ОСОБА_10 - по АДРЕСА_3. 8
серпня 2007 року між ОСОБА_10, ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 було укладено та нотаріально
посвідчено договір про виділ частки
співвласника із спільного майна щодо
вказаних домоволодінь АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_3, відповідно до умов якого
ОСОБА_10 набуває право власності на
житловий будинок літ. «З» з надвірними
спорудами, розташований на земельній
ділянці площею 520 кв. м по АДРЕСА_3, а
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - в рівних частках
право власності на житловий будинок
літ. «И», розташований на земельній
ділянці площею 340 кв. м по АДРЕСА_2.
Оскільки позивач вважає, що рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради № 209 від 22 лютого 2006 року, яким
прийнято в експлуатацію житловий
будинок літ. «И», є незаконним, а також
зазначає, що ОСОБА_10, ОСОБА_6 разом з
членами своїх родин користуються не
тільки самовільно зайнятими 365 кв. м у
АДРЕСА_1, але й проходом до своїх
ділянок через територію вказаного
домоволодіння, просив задовольнити
позов.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 4 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 19 березня 2014 року,
у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судами встановлено, що домоволодіння
по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 раніше складало
одне, що розташовувалось на земельній
ділянці загальною площею 2211 кв. м.

Відповідно до технічної
інвентаризації 1971 року зазначена
ділянка була поділена внутрішніми
огорожами власниками будинків ОСОБА_8,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 на чотири
частини (у користуванні ОСОБА_12
перебували дві частини).

Рішенням Київського райвиконкому м.
Одеси від 13 квітня 1990 року за № 246
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалось
на той час з трьох житлових будинків з
надвірними спорудами, було поділено на
два самостійних об'єкти нерухомості:
домоволодіння АДРЕСА_1 - з 2-х житлових
будинків літ. «А» і «В», надвірних
споруд, та розташовувалось на
земельній ділянці площею 1725 кв. м і
належало на праві власності ОСОБА_8 ( 710
часток), правонаступником якої є
ОСОБА_3, ОСОБА_9 (310 частки); АДРЕСА_1, що
складалось з житлового будинку літ.
«З», розташовувалось на земельній
ділянці площею 486 кв. м, та належало
виконкому Київської райради
(користувалась ОСОБА_10).

З матеріалів справи також вбачається,
що ділянка площею 1725 кв. м по АДРЕСА_1
між співвласниками ОСОБА_8 і ОСОБА_9
була поділена внутрішніми огорожами і
в користуванні ОСОБА_8 перебувала
ділянка площею 969,1 кв. м, а у
користуванні ОСОБА_9 перебувала
ділянка загальною площею 636,5 кв. м, яка
складалась з двох окремих ділянок
площами 296,5 кв. м і 340 кв. м.

На ділянці площею 340 кв. м ОСОБА_6 (яка є
онукою ОСОБА_5, донькою ОСОБА_10,
дружиною ОСОБА_14 та матір'ю
малолітнього ОСОБА_7) протягом 2004 - 2005
років побудувала житловий будинок літ.
«И», на який виконком Одеської
міськради 29 березня 2006 року видав
свідоцтво про право власності на ім'я
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у рівних частках. Інші
співвласники проти цього не
заперечували.

Не заперечував проти такого й ОСОБА_3,
як суміжний землекористувач, про що
свідчить його заява про надання згоди
на введення в експлуатацію житлового
будинку з господарськими спорудами. У
заяві також зазначено, що претензій
щодо суміжного землекористування він
не має.

Розпорядженням Київської районної
адміністрації № 1361 від 16 листопада 2006
року було визнано, що АДРЕСА_2
складається з двох житлових будинків
літ. «И» і літ. «З», у зв'язку з чим
Київська районна адміністрація
прийняла рішення про розподіл
зазначеного домоволодіння на два
самостійних об'єкти нерухомості:
житловий будинок літ. «И», розташований
на земельній ділянці, площею 340 кв. м, по
АДРЕСА_2, що належить на праві власності
у рівних частках ОСОБА_6 і ОСОБА_7;
житловий будинок літ. «З» з надвірними
спорудами, розташований на земельній
ділянці площею 520 кв. м, що належить на
праві власності ОСОБА_10 - по АДРЕСА_3.

Після виділення будинків літ. «И» і літ.
«З» з ділянки ОСОБА_10 обладнано
самостійний вихід у пров. Червоних
партизан через суміжну земельну
ділянку. Вихід з ділянки ОСОБА_6-ОСОБА_7
існував і існує на АДРЕСА_1 через
загальний двір з домоволодінням
АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 набув право власності на 7/10
часток домоволодіння по АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 25 липня 2006 року.

Зазначена частка домоволодіння
складається з жилого будинку літ. «В», з
приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 у жилому
будинку літ. «А», надвірних споруд у
вигляді гаражу літ. «Т», сараїв літ. «К,
Х, Ц», літньої кухні літ. «И», навісів «Є,
Ю, Я», вбиральні літ. «Ш», душу «Щ».
Будівлі і споруди розташовані на
земельній ділянці площею 969,6 кв.м.

3/10 частки АДРЕСА_1, що належать на праві
власності ОСОБА_9, складаються з
приміщень у житловому будинку літ. «А»
1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 загальною площею 58,1 кв.
м, надвірних споруд у вигляді магазину,
гаражу, вбиральні, душа, бесідки,
котельної, що розташовані на земельній
ділянці площею 296,5 кв.м.

У позовній заяві, із врахуванням її
уточнень, ОСОБА_3 просив визнати
протиправним і скасувати
розпорядження Київської районної
адміністрації Одеської міської ради №
1361 від 16 листопада 2006 року про розділ
АДРЕСА_1 на два самостійних, визнати
протиправним і скасувати витяг з
реєстру прав власності на нерухоме
майно КП «ОМБТІ та РОН» від 20 липня 2007
року № 15314563 про технічну можливість
виділу в натурі частки з АДРЕСА_1 а для
ОСОБА_10, визнати протиправним і
скасувати рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради № 209 від
22 лютого 2006 року про прийняття в
експлуатацію житлового будинку літ.
«И», прибудов літ. «з», з-1», «з-2» до
житлового будинку літ. «З» та надвірних
споруд, що належать ОСОБА_10, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 за адресою:
АДРЕСА_2, а також визнати недійсним
свідоцтво про право власності ОСОБА_10,
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_2, обґрунтовуючи ці
вимоги тим, що частина земельної
ділянки, право на користування якою мав
він, була захоплена ОСОБА_4 на якій вона
самовільно збудувала будинок. Отже
підстав для прийняття цього будинку в
експлуатацію не було і рішення
виконкому Одеської міської ради № 209
від 22 лютого 2006 року про прийняття його
в експлуатацію є незаконним, як і
видане на його підставі свідоцтво про
право власності.

У зв'язку з цим підстав для проведення
розподілу домоволодіння по АДРЕСА_2 на
два окремих рішенням Київської
районної адміністрації від 1361 від 16
листопада 2006 року не було.

Виходячи із підстав позову, посилання
ОСОБА_3 на спорудження ОСОБА_4 будинку
на земельній ділянці, право на
користування якою він мав, вказує, що
цей житловий будинок є
самочинним будівництвом (ч. 1 ст. 376 ЦК
України).

Виходячи із положень ч. 4 цієї статті
право власності на такий об'єкт не може
бути визнано за особою, яка здійснила
самочинне будівництво, крім випадків,
коли власник (користувач) земельної
ділянки не заперечує проти цього.

Як вбачається за матеріалів справи,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, які були
землекористувачами земельної ділянки
по АДРЕСА_1, не заперечували проти
введення збудованого ОСОБА_4 будинку в
експлуатацію, претензій до неї з цього
приводу не мали (т. 1 а.с. 201, 202).

За таких обставин, будинок міг бути
прийнятий в експлуатацію, на нього
могли бути оформлені
правовстановлюючі документи і він міг
бути об'єктом права власності, у зв'язку
з цим підстав для визнання незаконними
рішень виконкому Одеської міської ради
№ 209 від 22 лютого 2006 року та Київської
районної адміністрації № 1361 від 16
листопада 2006 року, недійсним свідоцтва
про право власності не було.

З огляду на викладене, суди дійшли до
правильного висновку про відмову у
задоволенні заявленого позову
виходячи із обставин, якими
обгрунтовувались вимоги.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Оскільки судові рішення ухвалено з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, то касаційна
скарга підлягає відхиленню згідно із
положеннями ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 4 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін С.О. Карпенко
М.І. Наумчук О.В.
Ступак