Справа № 442/1906/14
Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/4410/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Брикайло М.В.

з участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
перекладача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 12 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_8 до ОСОБА_5 в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7,
треті особи відділ паспортної
реєстрації та міграційної роботи при
Дрогобицькому МВ ГУМВСУ у Львівській
області, комісія з питань захисту
дитини Дрогобицької міської ради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням зі
зняттям їх з реєстрації, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_8 звернулись в суд з позовом про
визнання неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням АДРЕСА_1.,
зобов'язання ВПР та МР при
Дрогобицькому МВ УМВСУ у Львівській
області зняти з реєстрації ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 12 травня 2014 року позов
задоволено. Вирішено питання судових
витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_5 -
законний представник відповідачів в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6
та ОСОБА_7. Вважає рішення незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповному з»ясуванні обставин, що
мають значення для справи, ненаданні
належної оцінки всім доказам по справі.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити. Мотивує тим, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки провадиться згідно
з ст. 72 ЖК України в судовому порядку і
суд має вирішити це питання таким
чином, щоб не були порушені права та
законні інтереси неповнолітнього. При
цьому слід мати на увазі, що жила площа
у будинках державного та громадського
житлового фонду зберігається за
неповнолітніми незалежно від обставин,
які слугують підставою їх відсутності.

Зазначає, що законодавство не містить
вичерпного переліку підстав, які
вважаються поважними причинами
відсутності за місцем мешкання понад
шість місяців, і за наявністю яких
особа не може бути визнана такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням. Поважність
причин відсутності особи за місцем
мешкання, визначаються у кожному
конкретному випадку з урахуванням
справи. Судом не взято до уваги доводи
про те, що відносини, які склалися
впродовж спільного проживання з
позивачами, а саме сварки, скандали під
час яких мали місце постійні погрози -
були підставою щоб ОСОБА_9 - мати дітей
з дітьми залишили спірне житло.
Спільне проживання з позивачами та
батьком дітей ОСОБА_10 призводило до
постійного морального та емоційного
тиску та унеможливило нормальне
проживання неповнолітніх дітей.
Позивач ОСОБА_8 також створював
постійні скандали і бійки з її
чоловіком, що в цілому вимусило з
дітьми переїхати у с. Стрільбичі
Старосамбірського району. Діти
залишились зареєстрованими у спірній
квартирі, оскільки іншого житла не
мають. Будинок, на наявність якого у
ОСОБА_5 - матері дітей - її фактично не
належить.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти
апеляційної скарги заперечили, просять
рішення суду першої інстанції залишити
без змін. Врахувати, що між ними та
відповідачем у справі - ОСОБА_5, до якої
заявлено вимоги, як до законного
представника неповнолітніх
відповідачів, що є онуками позивачів -
склались неприязні стосунки. Остання
постійно конфліктувала з сином, котрий
помер в липні 2013 року, був випадок
спричинення йому тілесного ушкодження.
Неприязні стосунки не поширюються на
онуків - відповідачів у справі і
виникли між позивачем ОСОБА_8 та ОСОБА_5
, тому реєстрація її дітей у квартирі
лише погіршує ці стосунки. Просять
врахувати, що позивачі є інвалідами/
глухонімі/, мають потребу у проживанні
постійно у квартирі сина ОСОБА_8 , який
також має право створити сім»ю, що
також ускладнено реєстрацією дітей
ОСОБА_5 у квартирі.

Інші учасники не з»явились. Належно
повідомлені про розгляд справи за
апеляційною скаргою, про що до справи
долучено розписки про завчасне
отримання судових повісток. Заява
ОСОБА_5 про відкладення розгляду
справи, подана нею в день, призначений
до судового розгляду з посиланням на
погіршення самопочуття не
підтверджена доказами неявки з
поважної причини. Орган опіки та
піклування листом від 10.07. 2014 року
просить справу розглянути у
відсутності представника, апеляційну
скаргу підтримав. В заяві до
Апеляційного суду Державна міграційна
служба України ГУ ДМС України у
Львівській у Львівській області
Дрогобицького міського відділу
просить справу розглянути у
відсутності представника.

Колегія суддів вважає, що у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України - розгляд справи можна
продовжувати.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального або
порушення норм процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з доведеності
факту відсутності відповідачів в
спірній квартирі понад встановлений
законом термін збереження прав
користування житлом.

Проте, погодитися з даним висновком
суду не можна.

Звертаючись з позовом, позивач
посилалась на ст. ст. 71 та 72 ЖК України,
які також були застосовані судом при
вирішенні спору.

Відповідно до п.2 ст.71 ЖК України жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім»ї понад шість місяців у випадку
тимчасового виїзду з постійного місця
проживання за умовами і характером
роботи або у зв'язку з навчанням, у тому
числі за кордон, - протягом усього часу
виконання цієї роботи чи навчання.

Згідно вимог ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше, як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм, член сім»ї
наймача може бути визнаний таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням з підстав відсутності
понад шість місяців у цьому жилому
приміщенні до часу звернення з позовом,
якщо він був відсутній протягом цього
строку підряд без поважних причин і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що
неповнолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 - є дітьми ОСОБА_10,
що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, яка в
даному позові є законним
представником неповнолітніх. /а.с. 14/

Суд вірно встановив на підставі
достатніх доказів, що ОСОБА_5 з 2008 року
не проживає у спірній квартирі і по цій
причині в такій не проживають її діти,
які навчаються в с. Стрільбичі
Старосамбірського району Львівської
області, залишаючись зареєстрованими у
спірній квартирі, що у АДРЕСА_1. З цього
приводу до справи долучено достатньо
письмових доказів: акти про
відсутність особи за місцем
реєстрації, довідки про навчання дітей,
про реєстрацію. / а.с. 6,8,9,15,16/.

Посилаючись на показання допитаних в
судовому засіданні свідків, як на доказ
відсутності матері дітей у спірній
квартирі тривалий час, суд не врахував
їх пояснення в тій частині, що в період
проживання у спірній квартирі ОСОБА_5
з дітьми в спірній квартирі були часті
сварки, скандали, які при припинились
лише після звільнення квартири
останньою.

Колегія судді вважає, що суд першої
інстанції не врахував, що у
відповідності до вимог ст.160 СК України
- місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків. Місце проживання
дитини, яка досягла десяти років,
визначається за спільною згодою
батьків та самої дитини. Якщо батьки
проживають окремо, місце проживання
дитини, яка досягла чотирнадцяти років,
визначається нею самою .

З матеріалів справи убачається, що на
час звернення до суду з позовом, 20.03.2014
року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось
16 років, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 - 11 років.

Із змісту ст. 31 ЦК України - вбачається
визначення на законодавчому рівні
обмеження цивільної дієздатності
особи, яка не досягла чотирнадцяти
років.

У відповідності до вимог ст. 32 ЦК
України - визначено обсяг неповної
цивільної дієздатності фізичної особи
у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяти років.

Виходячи із системного аналізу
означених вище норм матеріального
права, які не враховані судом першої
інстанції - колегія суддів приходить до
висновку, що права та регламентоване
Конституцією України право на житло
відповідачів порушене оскаржуваним
рішенням суду, яке за таких обставин не
може залишатись в силі.

З врахуванням віку дітей, про визнання
втратившими право на житло яких
заявлено позов, їх житлові права
повинні бути захищені судом, оскільки
оспорюються позивачами у справі.

Відповідачі є обмеженими у здійснення
певних прав, в тому числі вільного
вибору місця свого проживання. Такі
положення закону безпосередньо
стосуються відповідачів ОСОБА_7 з
врахуванням його віку. Щодо вимог до
ОСОБА_6, то маючи неповну цивільну
дієздатність і користуючись правом
самостійно визначати місце свого
проживання по досягненню 14 років
остання має обмежені можливості, що
підтверджено наступними доказами.

Як зазначено вище, ОСОБА_6 на час
вирішення справи продовжує навчання в
в Стрільбицькій ЗСШ І-ІІІ ст. в 11-му
класі.

Самостійно вирішити питання по
досягненні 14-річного віку переривання
навчання та перейти до іншого
навчального закладу поблизу місця
реєстрації дитини - є складним для
вирішення питанням. Крім того,
вирішення такого питання вимагає
узгодження із законними
представниками дитини - батьками.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання такими, що втратили право на
проживання у спірній квартирі
неповнолітніх дітей - позивачі не
врахували означені норми права, такі
залишились поза увагою суду першої
інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що судом не встановлено і не
здобуто в судовому засіданні при
розгляді справи за апеляційною скаргою
доказів про те, що неповнолітні
відповідачі забезпечені іншим житлом.

Посилання у позові про наявність у
матері дітей - відповідачів у справі
іншого житла - приватного будинку в
селі Стрільбиці Старосамбірського
району Львівської області не
підтверджено будь-якими доказами. Суд
першої інстанції не врахував наявну у
справі інформацію від 18.03.2014 року за
підписом сільського голови
Стрільбицької селищної ради про те, що
будинок, про забезпечення умов
проживання в якому відповідачів
стверджують позивачі - на даний час
немає власника так як спадкування не
оформлено згідно чинного
законодавства. /а.с.7/. За таких обставин
є підстави для висновку про
відсутність у неповнолітніх
відповідачів іншого житла, окрім
спірного, а не проживання в такому з 2008
року викликано поважними причинами -
обмеженням цивільної дієздатності,
навчанням за погодженням матері в
навчальному закладі іншого населеного
пункту, що безумовно є поважною
причиною непроживання у квартирі за
місцем реєстрації.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
задоволення позову щодо неповнолітніх
відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 зроблені з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що згідно зі
статтею 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду щодо цих
відповідачів і ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304 п.2 ч. 1 ст.307, п.1, 4 ч.
1 ст.309, 313, ч. 2 ст.314, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_6,
ОСОБА_7, треті особи відділ паспортної
реєстрації та міграційної роботи при
Дрогобицькому МВ ГУМВСУ у Львівській
області, комісія з питань захисту
дитини Дрогобицької міської ради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням зі
зняттям їх з реєстрації - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді