22-ц/775/718/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
Категорія № 5
16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів -
Песоцької Л.І., Ігнатоля Т.Б.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на жилий
будинок за набувальною давністю, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Тельманівського районного суду
Донецької області від 11 березня 2014
У жовтні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2
про визнання права власності на жилий
будинок, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, за набувальною давністю. В
обґрунтування позову зазначила, що
відповідно до договору оренди
приміщення з подальшим викупом від 29
березня 1998 року вона є орендарем
вказаного жилого будинку, у який
вселилася після укладення зазначеного
договору. Вказаний жилий будинок
належить ОСОБА_2. Відповідно до умов
договору ОСОБА_1 була зобов'язана
виплатити ОСОБА_2 з 1 квітня 1999 року
грошову суму, еквівалентну 3 000 (трьом
тисячам) доларів США. Після вселення у
жилий будинок позивачка поступово
виплатила відповідачці за договором
1000 доларів США, перекрила дах будинку
шифером, викопала у дворі колодязь та
провела на подвір'я водопровід,
сплачувала поточні платежі за
комунальні послуги. Протягом часу вона
неодноразово пропонувала ОСОБА_2
оформити договір купівлі-продажу
будинку. Однак остання не реагувала на
її прохання. Лише влітку 2013 року ОСОБА_2
почала вимагати звільнити
домоволодіння, з чим не згодна ОСОБА_1.
Позивачка вважає, що вона протягом
більш ніж 15-ти років добросовісно,
відкрито та безперервно володіє
вказаним жилим будинком, тому
обґрунтовано ставить питання про
визнання права власності за
набувальною давністю.
Рішенням Тельманівського районного
суду Донецької області від 11 березня 2014
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на жилий будинок за
набувальною давністю відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 в
апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі. В скарзі
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК
України суд розглядає справу у
відсутності відповідачки та її
представника, повідомлених належним
чином про час та місце розгляду справи,
які надали суду заяви про розгляд
справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивачки ОСОБА_1 та її
представника адвоката ОСОБА_3, які
просили апеляційну скаргу
задовольнити, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
безпідставно звернулася до суду з
вимогами про визнання за нею права
власності на спірний будинок за
набувальною давністю, оскільки вони не
ґрунтуються на законі.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
відповідачка є власником жилого
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку від
21 травня 1991 року.

Як вбачається з копії договору оренди
приміщення з подальшим викупом від 29
березня 1998 року, укладеного між
відповідачкою та позивачкою, остання
отримала в оренду жилий будинок за
АДРЕСА_1, зі всіма присадибними
ділянками. За умовами договору ОСОБА_1
зобов'язується зберігати надане їй в
оренду присадибне господарство,
утримувати сад, город у належному
стані. Строк оренди становив 1 (один) рік
з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року.
Протягом строку оренди ОСОБА_1
зобов'язувалася сплачувати всі
комунальні платежі та у строк до 01
квітня 1999 року сплатити ОСОБА_2 грошову
суму у розмірі 3 (трьох) тисяч доларів
США за умовами викупу будинку.
Вказаний договір було підписано обома
сторонами.

Згідно з довідкою виконавчого
комітету Свободненської сільської
ради Тельманівського району Донецької
області від 24.06. 2013 р., ОСОБА_1
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2,
проте фактично проживає з 1998 року за
адресою: АДРЕСА_1.

Зі справи також вбачається, що
ОСОБА_2 листом від 26 червня 2013 року
зверталася до ОСОБА_1 про звільнення
орендованого приміщення в зв'язку з
невиконанням умов договору оренди від
29 березня 1998 року.

Під час розгляду справи в
апеляційному суді позивачка
підтвердила, що й на даний час проживає
у спірному будинку, користується
комунальними послугами за даною
адресою, обробляє земельну ділянку. З
моменту укладання договору оренди і
вселення в будинок позивачка виплатила
ОСОБА_2 1000 доларів США. До суду з даним
позовом звернулася саме у зв'язку з
вимогою відповідачки виселитися з
будинку, за який, на думку позивачки,
вона виплатила достатньо, враховуючи
незадовільний технічний стан спірного
житла і незважаючи на умови договору
щодо викупу будинку.

Звертаючись до суду з даним
позовом і вказуючи на те, що
добросовісно і безперервно володіє
спірним будинком протягом 15 років,
ОСОБА_1 посилалася на норми ст..344 ЦК
України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.344 ЦК України
якщо особа заволоділа майном на
підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
не пред'явив вимоги про його
повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його
володільцем не перериває набувальної
давності у разі повернення майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Згідно п.п. 1, 8 «прикінцевих та
перехідних положень» ЦК України при
розгляді справ про набуття права
власності за набувальною давністю
правила статті 344 Цивільного кодексу
України поширюються на випадки, коли
володіння майном розпочалося за 3 роки
до набрання чинності цим кодексом.

Згідно п. 1 «прикінцевих та перехідних
положень» ЦК України цей Кодекс
набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Як роз'яснено постановою пленуму ВССУ
№ 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику
в справах про захист права власності та
інших речових прав", якщо особа, яка
заявляє про давність володіння,
заволоділа чужим майном на підставі
договору з його власником (оренди,
зберігання тощо), який після закінчення
строку договору не пред'явив вимоги про
його повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності за
відповідними вимогами (частина третя
статті 344 ЦК). При цьому строк позовної
давності починає обчислюватись з
моменту закінчення строку дії
договору, якщо інший строк повернення
речі не був установлений самим
договором. Ураховуючи положення пункту
8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01 січня 2001 року. Отже,
визнання судом права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
може мати місце не раніше 01 січня 2011
року.

Суд першої інстанції врахував, що ст.344
ЦК України визначає ознаки володіння,
які є необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю. Володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв»язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву щодо правомірності
набуття майна. Також суд виходив з того,
що згідно ч.1.3 ст.344 ЦК України, якщо
особа заволоділа майном на підставі
договору з його власником (а позивачка
посилалася на те, що у 1998 р. вона на
підставі договору з володільцем стала
володіти зазначеним нерухомим майном),
який після закінчення строку договору
не пред»явив вимоги про його
повернення, вона могла б претендувати
на право власності за набувальною
дівністю на нерухоме майно тільки
через п»ятнадцять років після спливу
позовної давності, який повинно
відраховувати з січня 2016 року.

Отже, колегія суддів вважає вірним
висновок суду першої інстанції, що
ОСОБА_1 безпідставно звернулася до суду
з вимогами до ОСОБА_4 про визнання права
власності на будинок за набувальною
давністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального права не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки
суперечать нормам закону,
спростовуються змістом оскаржуваного
рішення.

Як зазначено в ч.1 ст.344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК
України.

Твердження апеляційної скарги про
неправильність рішення суду першої
інстанції у зв'язку із помилковим
врахуванням судом п'ятнадцятирічного
строку проживання у спірному будинку
як підстави набуття права власності за
набувальною давністю, який на думку,
позивачки, неможливо застосовувати,
оскільки договір оренди жилого
будинку не зареєстрований у
встановленому ст.158 ЖК України порядку
і є недійсним, суперечать обставинам
позовної заяви, в якої як на підставу
добросовісного заволодіння будинком
позивачка посилається саме на договір
оренди спірного житла.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини, наданим доказам
дав правильну оцінку, дійшов до
обґрунтованого висновку про відмову в
позові, і доводи скарги про
необгрунтованість рішення є
безпідставними.

Колегія суддів, переглядаючи справу в
межах апеляційного оскарження та
заявлених позовних вимог, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції не вбачає, у зв'язку з чим
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тельманівського районного
суду Донецької області від 11 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :