У Х В А Л А

Іменем України

01 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П.
(доповідача),

суддів: Боднар О.В. і Кеміня М.П.,

при секретарі: Марчишак Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тячівського районного суду від 19
червня 2014 р. за первісним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення
земельного сервітуту і зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до
ОСОБА_2 у червні 2010 р.

Після уточнення позовних вимог (т.1,
а.с.100, 182) просила:

1. Встановити земельний сервітут
на право встановлення будівельних
риштувань із метою проведення
ремонтно-будівельних робіт фундаменту
і фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 зі
сторони домоволодіння № 40 на цій же
вулиці.

2. Земельний сервітут встановити
щодо належної ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0.118 га в частині площею 13 кв. (13м х
1м).

3. Встановити, що земельний
сервітут здійснюється таким способом:

- шириною 1 м від стіни будинку № 38
і довжиною 13 м по всій довжині цієї
стіни з боку домоволодіння будинку № 40
з можливістю доступу до земельної
ділянки домоволодіння № 38 при умові
демонтування 1 м її огорожі;

- відновлювані
ремонтно-будівельні роботи
здійснюються не частіше ніж раз на 10
років у літній період протягом одного
місяця, а в аварійних або екстрених
ситуаціях - за необхідністю.

4. Або встановити цей сервітут у
спосіб і на умовах, які суд буде вважати
достатніми для відновлення, ремонту і
підтримки в придатному для
використання стані житлового будинку
АДРЕСА_1.

На обґрунтування зазначала, що в
березні 2010 р. вона вирішила провести
поточний ремонт стіни належного їй
житлового будинку № 38, яка межує із
земельною ділянкою відповідача. Однак,
останній як власник житлового будинку
№ 40 відмовився надати частину своєї
земельної ділянки в користування для
встановлення ринви, необхідної для
ремонту покрівлі її будинку.

У березні 2014 р. ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_3 зустрічний позов, у якому просив
усунути перешкоди в здійсненні ним
права власності на житловий будинок і
земельну ділянку, які розташовані по
АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання
відповідачки перенести фундамент
житлового будинку АДРЕСА_1 на відстань
не менше 1 м від межі між земельними
ділянками цих будинків (т.1, а.с.187-189).

На обґрунтування зазначав, що
відповідачкою створюються перешкоди в
здійсненні ним права власності на
належну йому земельну ділянку та
житловий будинок, а саме: їх
нормальному володінню і користуванню,
оскільки з житлового будинку
відповідачки, який розташований
безпосередньо на межі земельної
ділянки та не обладнаний необхідними
інженерно-технічними засобами,
здійснюється стікання атмосферних
опадів із покрівлі та карнизів будівлі
та осипання уламків оздоблення на його
земельну ділянку.

Рішенням Тячівського районного суду
від 19.06.2014 р. первісний позов задоволено
частково: встановлено ОСОБА_3
тимчасовий платний сервітут земельної
ділянки домоволодіння № 40 шириною 1 м і
довжиною 13 м уздовж стіни будинку № 38
із правом встановлення риштування і
демонтування 1 м огорожі по суміжній
межі на розі будинку № 38 для
проведення ремонтно-будівельних робіт
фундаменту та стіни житлового будинку
№ 38 зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2
на один місяць, у літній період, не
частіше ніж один раз на 10 років, з
оплатою у сумі 2000 грн. за весь час
проведення робіт; у решті первісного
позову та в задоволенні зустрічного
позову відмовлено (т.2, а.с.5-9).

Апелянт просить скасувати це рішення
та ухвалити нове, яким у первісному
позові відмовити, а зустрічний позов -
задовольнити. Доводить про
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
порушення норм матеріального права.
Указує на неналежну оцінку доказів
(а.с.92-108).

У письмовому запереченні та в судовому
засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
не визнав скарги як безпідставної і
просить залишити рішення суду без змін.

Суд першої інстанції виходив із
обґрунтованості первісного позову та
недоведеності зустрічного позову.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін, з
таких мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 401 ЦК
України користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст. 98 ЗК України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України
власник або землекористувач земельної
ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановлюється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403
ЦК України).

Обов'язковою умовою встановлення
сервітуту є певна потреба у
користуванні чужим майном та
відсутність можливості у задоволенні
цієї потреби іншим способом як
встановлення сервітуту з конкретним
землекористувачем.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_3 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1 та
присадибної земельної ділянки площею
0.07 га (т.1, а.с.6, 34, 36, 52, 53). Будинок
знаходиться на межі належній ОСОБА_2
земельної ділянки площею 0.118 га
домоволодіння № 40 по цій же вулиці.
Необхідність ремонту будинку № 38 і
потреба в користуванні частиною
земельної ділянки ОСОБА_2 підтверджена
висновком експерта № 140/12, згідно з яким
для проведення ремонтно-будівельних
робіт фундаменту та фасаду житлового
будинку № 38 зі сторони домоволодіння №
40 пропонується надати в тимчасове
користування частину земельної
ділянки цього домоволодіння розміром у
плані 1 м на 13 м на 1 м за умови
демонтування 1 м огорожі по суміжній
межі та складування будівельних
матеріалів на земельній ділянці
домоволодіння № 38 (т.1, а.с.84-90).

Доказів можливості задовольнити
потребу в указаному ремонті іншим
способом і встановити земельний
сервітут за домовленістю між сторонами
не вбачається.

У зв'язку з цим відповідні доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими.

Твердження апелянта про встановлення
судом будівельного сервітуту, що не
передбачено чинним законодавством,
суперечить як фактичним обставинам
справи (включно з резолютивною
частиною рішення) так і ст. 99 п.«ж» ЗК
України, за якою власники або
землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати встановлення такого
земельного сервітуту як право
встановлення будівельних риштувань та
складування будівельних матеріалів з
метою ремонту будівель і споруд.

Доводи апелянта щодо зустрічного
позову з посиланням на порушення
ОСОБА_3 вимог п.3.25 ДБН 360-92 не
заслуговують на увагу, оскільки
державні будівельні норми
"Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень", які
затверджені наказом
Держкоммістобудування № 44 від 17.04.1992 р.,
поширюються на проектування нових і
реконструкцію існуючих міських і
сільських поселень України, а вказаний
будинок побудований ще в 1960-х роках (т.1,
а.с.7) і ОСОБА_3 є спадкоємицею будинку №
38, а не його забудовником (т.1, а.с.6).
Окрім того, встановлення сервітуту не
порушує право власності (право
володіння, користування і
розпорядження) ОСОБА_2 на земельну
ділянку. Навпаки, реалізація сервітуту
запобігатиме можливому порушенню
цього права.

У контексті наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.
Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

2. Рішення Тячівського районного
суду від 19 червня 2014 р. залишити без
змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: