АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________Пров
адження № 22-ц/790/4549/14
Головуючий 1 інст. - Поліщук
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Харківської
області Крівцова В.О. в інтересах
держави в особі Харківської міської
ради на рішення Московського районного
суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Харківської міської ради про визнання
права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

11 вересня 2013 року позивач звернулась до
суду з позовом, у якому просила визнати
за нею право власності на
реконструйовані нежитлові приміщення:
182-1 - коридор, площею 6,9 кв.м., 182-2 -
санвузол, площею 2,7 кв.м., 182-3 - кімнату
для відпочинку, площею 7,1 кв.м., 182-4 -
кабінет, площею 11,8 кв.м., 182-5 - кабінет,
площею 18,9 кв.м., 183-1 - коридор, площею 6,4
кв.м., 183-4 - кабінет, площею 12,8 кв.м., 183-7 -
кабінет, площею 6,7 кв.м., 183-9 - підсобну,
площею 6,0 кв.м., та ? частину приміщення І
- коридор, площею 2,4 кв.м. по АДРЕСА_1. В
обґрунтування своїх вимог позивач
зазначила, що вона є власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, а також ? частини
нежитлового приміщення першого
поверху за вказаною адресою на
підставі рішення суду. Вищезазначені
приміщення розташовані на першому
поверсі будинку, та вона зробила їх
реконструкцію під нежитлове
приміщення офісу.

Внаслідок проведеної реконструкції
площа нежитлового приміщення складає
81,7 кв.м.. Вказану реконструкцію та
будівельні роботи вона робила без
належним чином затвердженого проекту,
тому вона вважається самочинною.
Переобладнання проводилось за власні
кошти позивача. Реконструкція виконана
у відповідності до вимог Сніп, ДБН з
додержанням технологій будівельних,
санітарно-гігієнічних, екологічних та
протипожежних норм та правил та
відповідає визначеним законом вимогам
та умовам, необхідним для прийняття
об'єкту до експлуатації. Оскільки право
власності на самочинне будівництво
визнається в судовому порядку, позивач
звернулася до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не
з'явилася, надала суду заяву, в якій
позов підтримала в повному обсязі,
просила розглядати справу за її
відсутністю.

Представник відповідача Харківської
міської ради в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений судом належним
чином та вчасно, надав суду
заперечення, в яких просив розглянути
справу без його участі, в задоволенні
позову відмовити (а.с. 66-68).

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року,
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в
повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3,
право власності на нежитлові
приміщення: 182-1 - коридор, площею 6,9 кв.м.,
182-2 - санвузол, площею 2,7 кв.м., 182-3 -
кімнату для відпочинку, площею 7,1 кв.м.,
182-4 - кабінет, площею 11,8 кв.м., 182-5
-кабінет, площею 18,9 кв.м., 183-1 - коридор,
площею 6,4 кв.м., 183-4 - кабінет, площею 12,8
кв.м., 183-7 - кабінет, площею 6,7 кв.м., 183-9 -
підсобну, площею 6,0 кв.м., та ? частину
приміщення І - коридор, площею 2,4 кв.м.,
загальною площею 81,7 кв.м., що
знаходяться у житловому будинку
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Харківської області просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
оскільки суд не звернув уваги, що в
матеріалах справи відсутні докази про
звернення позивача до державних
установ з питань прийняття в
експлуатацію самочинного будівництва
та визнання права власності на ці
приміщення, про отримання дозволів на
виконання будівельних робіт, про те чи
відповідає будівля усім визначеним
законом вимогам та умовам.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
заступника прокурора Харківської
області Крівцова В.О. в інтересах
держави в особі Харківської міської
ради підлягає задоволенню, виходячи з
наступного:

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з
того, що позивач набула право власності
на житлові приміщення правомірно,
перепланування приміщень виконано без
зміни конструктивної схеми будівлі та
без улаштування додаткових отворів в
несущих стінах, а також не
відобразилася на загальній стійкості
будівлі. Демонтаж самонесущіх
перегородок та влаштування нових
полегшених елементів не змінює
конструктивної схеми будівлі.

Проте з висновком суду першої
інстанції погодитися не можна з огляду
на таке.

Згідно п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309
Цивільного процесуального кодексу
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11,
ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 3, 4 ст. 60, ч. 1 ст. 212, ч. 1
ст. 213, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України, Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин;

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 328, ч. 1 ст. 331, ч. 1, 2
ст. 376 Цивільного кодексу України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

В п. 21 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду Україні від 30
березня 2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», роз'яснено, що при
вирішенні позову про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно суд має виходити з того,
що право на виконання будівельних
робіт виникає у забудовника лише за
наявності документів, які надають
право виконувати будівельні роботи та
передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону №
3038-VI, а також у передбачених законом
випадках отримання дозволу на
виконання будівельних робіт (статті 34,
37 цього Закону). Проект не є належно
затвердженим за умови відсутності
погодження архітектурно-планувальної
частини проекту місцевим органом
містобудування та архітектури і
позитивного висновку державної
експертизи у випадку, коли її
проведення є обов'язковим (стаття 7
Закону № 687-XIV, стаття 31 Закону № 3038-VI).

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_3 є власником квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 16 березня 2010 року, а
також ? частини нежитлового приміщення
першого поверху за вказаною адресою на
підставі рішення Московського
районного суду м. Харкова від 26 січня 2007
року. Вищезазначені приміщення
розташовані на першому поверсі будинку
та позивач здійснила їх реконструкцію
під нежитлове приміщення офісу.

Як вбачається з технічного
паспорту на нежитлові приміщення № 182-1,
182-5, 183-1, 183-4, 183-7, 183-9 та ? частини
приміщення АДРЕСА_1 від 31 липня 2013 року
загальна площа приміщень складає 81,7
кв.м.

Визнаючи право власності, судом
невірно застосовано до спірних
правовідносин ст. 331 Цивільного кодексу
України, оскільки взагалі не надано
оцінки питанню недотримання ОСОБА_3
порядку реконструкції спірного об'єкта
нерухомості. Суд не звернув уваги на
відсутність дозвільної документації
на будівництво, а також в матеріалах
справи відсутні документи, що
засвідчують здачу спірного об'єкта в
експлуатацію за наслідками
будівництва. Матеріали справи не
містять доказів прийняття до
експлуатації спірного об'єкту
нерухомості.

При цьому не враховано, що
відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного
кодексу України, ч. 8 ст. 39 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженим
Постановою Кабінету міністрів України
№ 461 від 14 квітня 2011 року, експлуатація
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Визнаючи законним переобладнання
вказаних нежитлових будівель, суд
вирішив питання, яке відноситься до
компетенції органів виконавчої влади.

Вказана правова позиція
викладена в Інформаційному листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав», де
зазначено, що суд не повинен заміняти
органи, які зобов'язані видати дозволи
на будівництво й узгоджувати забудови;
визнання право власності на самочинне
будівництво в судовому порядку має
залишатися винятковим способом
захисту права. Тому судам необхідно
з'ясовувати, чи звертався позивач до
компетентних органів із питання
узаконення самочинного будівництва, чи
було відмовлено компетентними
органами у вирішенні зазначеного
питання.

Також у інформаційному листі
зазначено, що виходячи зі змісту ч. 1, 2, 3
ст. 331, ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу
України та п. 8 Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і
доповненнями станом на 22 січня 2009 року),
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об'єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Законом України «Про
архітектурну діяльність», обов'язок
здійснення державного контролю та
нагляду у системі центрального органу
виконавчої влади з питань будівництва,
містобудування та архітектури
покладено на Державну
архітектурно-будівельну інспекцію
України та її територіальні органи.

Відповідно до Положення про
Державну архітектурно-будівельну
інспекцію України, затвердженого
Указом Президента України від 08 квітня
2011 року № 439/2011, основним завданням
Держархбудінспекції України є
реалізація державної політики з питань
державного архітектурно-будівельного
контролю, контролю у сфері
житлово-комунального господарства, а
саме: здійснення в межах своїх
повноважень державного контролю за
дотриманням законодавства, стандартів,
нормативів, норм, порядків і правил із
зазначенням питань, виконання
дозвільних та реєстраційних функцій у
будівництві, ліцензування
господарської діяльності, пов'язаної
зі створенням об'єктів архітектури.

При розгляді та вирішенні спорів
про визнання права власності на
самочинне будівництво суди повинні
керуватися нормами Цивільного кодексу,
відповідним законодавством і
враховувати роз'яснення, надані у
постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду Цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)».

Проте, суд не звернув уваги на
відсутність дозволу на реконструкцію
нежитлових приміщень, належної
проектної, технічної документації,
погодженої з органами містобудування
та архітектури, дозволу на здійснення
реконструкції, позитивного висновку
попередньої експертизи (перевірки)
проектної та іншої документації на
відповідність нормативним актам з
пожежної безпеки.

В матеріалах справи відсутні
докази, які б свідчили про те, що
позивач зверталася до державних
установ з питанням прийняття в
експлуатацію самочинної нерухомості
та набуття права власності на них,
тобто відмова в реалізації сторонами
зазначеного права - відсутня.

Отже, порушене позивачем питання
не було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого давало б підставу
вважати наявність спору про право.

Тобто відсутній факт порушення чи
невизнання прав позивача.

Не містять матеріали справи і
даних про рішення відповідних
державних органів з приводу визнання
житлового приміщення нежитловим.

За таких обставин ухвалене у
справі судове рішення не можна визнати
обґрунтованим, а тому воно підлягає
скасуванню на підставах передбачених
п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Судові витрати розподіляються
відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319,
321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального
кодексу України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Харківської області
Крівцова В.О. - задовольнити.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 19 листопада 2014 року -
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Харківської міської ради про визнання
права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: