Головуючий суддя в суді І інстанції
Справа № 374/249/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2014 року Ржищівський
міський суд Київської області в складі:

головуючої судді:
Козіної С.М.,

при секретарі: Коверзі
Г.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ржищів Київської області
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

11.07.2014 року до Ржищівського міського
суду Київської області надійшла
позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу, в якій позивачка
просить розірвати шлюб між нею та
відповідачем ОСОБА_3

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги
позивачка вказала, що 23.10.1994 року між
нею та відповідачем по справі ОСОБА_3
було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох
неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сімейні відносини між сторонами
зіпсувалися, сторони не розуміють один
одного, не можуть знайти спільну мову у
вирішенні сімейних проблем. На даний
час сторони проживають разом, однак
шлюбні стосунки припинено. Позивачка
вважає, що в подальшому збереження
шлюбу недоцільне. Прізвище після
розірвання шлюбу просить залишити -
ОСОБА_2. Неповнолітніх дітей залишити
на її утриманні та вихованні.

Спору щодо розподілу майна між
сторонами немає.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явилася з поважних причин, надала
суду заяву, згідно якої остання позовні
вимоги підтримала в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені
вище.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився з поважних причин, надав
суду заяву, згідно якої позовні вимоги
визнав, проти розірвання шлюбу не
заперечує.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 24
постанови Пленуму Верхового Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції", п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі" у разі визнання
відповідачем позову, яке має бути
безумовним, і якщо таке визнання не
суперечить закону й не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб (не
відповідача), суд ухвалює рішення про
задоволення позову, обмежившись у
мотивувальній частині рішення
посиланням на визнання позову та
прийняття його судом без з'ясування і
дослідження інших обставин справи.

Ураховуючи, що визнання відповідачем
позову вимогам закону не суперечить,
права, свободи чи інтереси інших осіб
не порушує, суд приймає визнання ОСОБА_3
позову без з'ясування і дослідження
інших обставин справи, та ухвалює
рішення про задоволення позову про
розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що подружжя
проживає разом, однак припинило шлюбні
відносини, сторони не ведуть спільного
господарства.

Крім того, позивачка підтримала свої
позовні вимоги та наполягає на
розірванні шлюбу (а.с. 16).

Відповідно до ст. 51 Конституції України
шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки й чоловіка.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу
України шлюб між сторонами може бути
розірвано, коли буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя
суперечило б інтересам одного з них,
інтересам їхніх дітей, що має істотне
значення.

Судом встановлено, що подальше спільне
життя подружжя суперечить інтересам
позивача, що має істотне значення.

Згідно з свідоцтвом про народженя
серії НОМЕР_1 від 30.03.2005 року (а.с. 5) та
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2
від 03.03.1998 року (а.с. 6) у позивачки та
відповідача є неповнолітні діти:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21.12.2007 року № 11 у випадку
коли при розірванні шлюбу в судовому
порядку встановлено, що подружжя не
досягло згоди про те, з ким із них
будуть проживати неповнолітні діти,
про порядок та розмір виплати коштів на
утримання дітей, дружини (чоловіка), а
також про поділ спільного майна
подружжя, або буде встановлено, що
такої згоди досягнуто, але вона порушує
інтереси дітей чи одного з подружжя,
суд вирішує зазначені питання по суті
одночасно з вимогою про розірвання
шлюбу з дотриманням закону, який
регулює ці правовідносини.

Сторони дійшли згоди, що після
розірвання шлюбу неповнолітні діти:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, будуть проживати разом з
матір'ю і перебувати на її утриманні.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питанням
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України,
регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батьки мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства
вбачається, що у тому разі, коли батьки
дитини спільно не проживають, право
визначати місце проживання дитини
залишається за кожним з батьків.
Питання про визначення місця
проживання дитини має вирішуватись не
тільки з урахуванням інтересів кожного
з батьків, а перш за все з урахуванням
прав та законних інтересів дитини - її
права на належне батьківське
виховання, яке повною мірою може бути
забезпечене тільки обома батьками;
права на безперешкодне спілкування з
кожним з батьків, здійснення обома
батьками якого є запорукою нормального
психічного розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

Згідно з ст. 113 СК України особа, яка
змінила своє прізвище у зв'язку з
реєстрацією шлюбу, має право після
розірвання шлюбу надалі іменуватися
цим прізвищем або відновити своє
дошлюбне прізвище.

Згідно з свідоцтвом про одруження
серії НОМЕР_3 від 03.03.1998 року (а.с. 8),
після укладення шлюбу позивачці було
присвоєно прізвище "ОСОБА_2". Таким
чином, після розірвання шлюбу вона має
право залишити прізвище "ОСОБА_2".

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Факт сплати позивачкою судового збору
в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60
копійок підтверджується квитанцією №
316 від 10.07.2014 року (а.с. 1).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 слід
стягнути на користь позивачки ОСОБА_2 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок
судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 10, 105, 110, 112, 113 Сімейного Кодексу
України, ст. ст. 3, 4, 88, 208, 209, 213, 215, 218 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
шлюбу, - задовольнити в повному обсязі.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який
зареєстровано Ржищівською міською
радою Кагарлицького району Київської
області, актовий запис № 63 від 23.10.1994
року, - розірвати.

Неповнолітніх дітей ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
залишити на утриманні та вихованні
матері - ОСОБА_2.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити
прізвище - ОСОБА_2.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

На підставі ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу
України після набрання рішенням
законної сили, направити його до
Відділу реєстрації актів цивільного
стану Ржищівського міського
управління юстиції Київської області
для внесення відомостей до Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян та проставлення відмітки в
актовому записі про шлюб.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: