Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3380/14
Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 02 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
в особі Запорізької філії Публічного
акціонерного товариства «Уксоцбанк»,
3-ті особи: Національний Банк України,
Інспекція з питань захисту прав
споживачів в Запорізькій області про
визнання кредитного договору,
договору про відкриття банківського (
карткового) рахунку, кредитного
договору в частині третейського
застереження недійсними.

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом уточнивши його до
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
про визнання кредитного договору №
08-315Ж104-К від 29.05.2008 року, та договору про
відкриття банківського ( карткового)
рахунку та обслуговування платіжної
картки GOLD №? 0315/111854-PR від 08.05.2008 року
недійсними та визнання недійсним
третейського застереження зазначеного
в кредитному договорі .

В обґрунтування позову зазначив, що
08.05.2008 року між ним та АКБ соціального
розвитку «Укрсоцбанк» був укладений
договір №? 0315/111854-PR про відкриття
банківського (карткового) рахунку та
обслуговування платіжної карти голд.
29.05.2008 року між ним та АКБ соціального
розвитку «Укрсоцбанк» було укладено
договір кредиту № 08-315Ж104-К, згідно
якого банк надав йому кредит в сумі 107
000, 00 доларів США зі сплатою 13 відсотків
річних з кінцевим терміном повернення
до 28.05.2030 року.

Позивач вважав, що через невиконання
відповідачем вимог ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів" та
розділів 2.3 "Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту" затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року № 168, щодо переліку
продукції, яка придбавається
споживачем, письмового повідомлення
споживача з детальним розписом
сукупної вартості кредиту, в тому числі
про валютні ризики під час виконання
зобов'язань за кредитним договором,
відсутністю графіку погашення кредиту,
відсутністю додатку № 1 до договору -
інформації споживачу про умови
кредитування, чим порушені його права
як споживача. Не надання
вищезазначеної інформації зробило
неможливим для позивача прийняти
виважене рішення відносно укладення
оспорюваних договорів. Посилаючись на
ст. 230 ЦК України позивач просив визнати
недійсними зазначені вище договори,
тобто як такі, що вчинені під впливом
обману з боку відповідача, який полягав
у замовчуванні істотних обставин,
внаслідок чого виник істотний
дисбаланс договірних зобов'язань.

Крім того, в п. 6.2. договору №
08-315Ж104-К та п. 6.3 договору №? 0315/111854-PR
сторони домовились, що всі спори
відносно вищезазначених договорів
кредиту підлягають розгляду виключно у
третейському суді. На думку позивача,
така форма третейської угоди
суперечить ст. 6 Закону України « Про
третейські суди», в якій зазначено
перелік справ, які не підвідомчі
третейським судам. Проте, чинним
законодавством передбачено, що захист
прав споживачів підлягає захисту
судом, а не третейським судом. Позивач
вважає, що обов"язковою умовою
укладення третейської угоди між
сторонами повинен бути спір, який може
виникнути виключно на підставі
існуючих цивільних правовідносин,
проте договір кредиту між сторонами
укладено одночасно з третейською
угодою. Тобто на час укладення
третейської угоди не було ніяких
юридичних підстав для виникнення
спору. Посилаючись на вказані
обставини позивач просив визнати
договір у частині третейської угоди
недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 02
червня 2014 року відмовлено в
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Судом установлено, що 08.05.2008 року між
АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 був укладений
договір про відкриття карткового
рахунку та обслуговування платіжної
картки COLD №? 0315/111854-PR, згідно з яким
Банк на підставі заяви ОСОБА_3 від 08.05.2008
року відкрив ОСОБА_3 рахунок в доларах
США, та надав ОСОБА_3 картку COLD строком
дії 12 місяців

29.05.2008 року між ОСОБА_5 та АКБ
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
було укладено договір кредиту №
08-315Ж104-К, згідно якого банк надав
останньому кредит в сумі 107 000, 00
доларів США зі сплатою 13 відсотків
річних з кінцевим терміном повернення
до 28.05.2030 року, тобто валютою
зобов'язання виступала іноземна валюта
- долар США.

Пунктом 1,1 кредитного договору
передбачено , що банк надав
позичальнику ОСОБА_3 кошти в сумі 107000, 00
доларів США зі сплатою 13 відсотків
річних в розмірі та в порядку,
визначених в додатку № 1 цього
договору, що є його невід"ємною
частиною з кінцевим терміном
повернення заборгованості до 28.05.2030
року, В додатку № 1 до договору
міститься детальний розпис сукупної
вартості кредиту, значення реальної
процентної ставки та абсолютне
значення подорожчання кредиту. Як
договір кредиту так і додаток до
договору № 1 власноруч був підписаний
ОСОБА_3 , який погодився із його змістом
(а.с. 3-11 а.с. 150-151), тому твердження ОСОБА_3
щодо не ознайомлення його із Додатком
№ 1 до кредитного договору не
заслуговують на увагу.

Перед підписанням
вищезазначених договорів ОСОБА_3 був
проінформований про умови договору,
про що свідчить його особистий підпис
на попередній інформації про умови
кредитування фізичних осіб на
придбання нерухомості по первинному
ринку від 7.04.2008 року та на попередній
інформації про умови кредитування
фізичних осіб за кредитною лінією «
Платінум» « Голд» за картковим
рахунком від 07.05.2008 року ( а.с. 126-130).

Тобто, банком були виконані
вимоги ст. ст. 11, 18, 21 Закону України «Про
захист прав споживачів» та п. 3.8 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо
договорів, укладених після набрання
постановою чинності).

Таким чином, суд першої
інстанції обґрунтовано визнав, що
доводи позивача щодо
непоінформованості про усі умови
договору відповідно до закону України
« Про захист прав споживачів»
безпідставні.

Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України
"Про Національний банк України"
офіційний курс гривні до іноземних
валют встановлюється Національним
банком України.

Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19 лютого 1993 року
№ 15-93 "Про систему валютного
регулювання та валютного контролю"
визначено, що валютні курси
встановлюються Національним банком
України за погодженням з Кабінетом
Міністрів України.

За змістом Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 12 листопада 2003 року №
496 і зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 27 листопада 2003 року за
№ 1094/8415, а також додатку № 1 до нього,
офіційний курс гривні до іноземних
валют, зокрема: долару США, євро та
швейцарського франку, установлюється
щоденно. Для розрахунку курсу гривні до
іноземних валют використовується
інформація про котирування іноземних
валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні
до іноземних валют законодавчо не
закріплена.

За таких обставин, суд правильно
визнав, що беручи на себе певні
обов"язки щодо погашення кредиту саме в
доларах США, позивач повинен був
усвідомлювати, що курс національної
валюти України в доларах США не є
незмінним та те, що зміна цього курсу
можливо настане, а тому повинен був
передбачити та врахувати підвищення
валютного ризику за оспорюваним
кредитним договором.

У відповідності до вимог ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин вважається недійсним.

Пунктом 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" визначено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які випливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Отже, наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману, проте позивачем таких доказів
суду надано не було.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України
сторони мають право передати спір на
розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.

Рішення третейського суду може
бути оскаржено в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
третейські суди" юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом. Спір
може бути переданий на розгляд
третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на
вирішення третейського суду до
прийняття компетентним судом рішення у
спорі між тими ж сторонами, з того ж
предмета і з тих самих підстав.

Згідно ч. 1 с. 12 Закону України
"Про третейські суди", третейська угода
може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди.

На час виникнення спірних
правовідносин Закон не містив заборони
на укладення третейської угоди.

Так, у п.п. 6.2 6.3 кредитного
договору та договору про відкриття
банківського рахунку передбачено, що у
випадку неможливості вирішення спору
шляхом переговорів, сторони, керуючись
ст. 5 Закону України "Про третейські
суди" домовляються про те, що спір
розглядається одноособово третейським
суддею Мороз О.А.Постійнодіючого
Третейського суду при Асоціації
Українських банків, що знаходиться за
адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової №
15. У випадку неможливості розгляду
спору вказаним третейським суддею спір
розглядається третейським суддею
Ярошевцем В.М або Білоконем Ю.М. у
порядку черговості, вказаному у даному
пункті. У разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою Постійнодіючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
відповідно до чинного Регламенту
Постійнодіючого Третейського суду при
Асоціації українських банків , тобто в
договорі міститься третейське
застереження, яке відповідає вимогам
ст. 12 Закону України "Про третейські
суди". .

Рішенням Конституційного Суду
України від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутат України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзацу сьомого, одинадцятого
ст.ст. 2,3, п. 9 ст. 4 та розділу V111
"Третейське самоврядування" Закону
України "Про третейські суди" (справа
про завдання третейського суду)
визнано, що відповідно до чинного
законодавства підвідомчий суду
загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України "Про
третейські суди"), оскільки гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом способами
захистити свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч.5
ст. 55 Конституції України). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч.2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

З врахуванням висновків
Верховного Суду України, викладених у
постанові від 26 грудня 2011 року у справі
№6-75цс11, та рішення Конституційного
Суду України, колегія суддів вважає, що
укладення сторонами третейського
застереження про передачу спору на
розгляд третейського суду не є
порушенням прав позивача, оскільки
угода про передачу справи на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду, а є одним із
способів реалізації права на захист
порушених прав та інтересів.

Таким чином, суд першої
інстанції, врахувавши обставини
справи, ухвалилив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 02 червня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: