Справа № 379/760/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2014 року
Таращанський районний суд Київської
області

в складі:

головуючого: Бойка М.Г.

при секретарі: Бакал О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тараща

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів в зв'язку з їх
викраденням ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
вищеназваним позовом, в якому просив
суд стягнути з відповідачки, викрадені
нею у нього кошти в сумі 500 доларів США,
що в еквіваленті грошової одиниці
України по курсу Національного банку
України станом на 02.04.2014 року складає
5553,10 грн.. Свої вимоги він обгрунтовував
тим, що проживаючи з відповідачкою в
зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1980 року
протягом довгого часу вони мали
повноцінну сім'ю, виховували дітей та
вели спільне господарство, однак десь з
літа 2010 року, в зв'язку з постійними
сварками та непорозуміннями, що почали
виникати між ними, вони стали проживати
в його житловому будинку, але окремо
один від одного. Його дружина
розподілили житлові кімнати наступним
чином: дві великі кімнати 1-1 та 1-2
забрала для свого проживання, а дві
інші кімнати 1-3 та 1-4 залишила для його
проживання, а кухнею, ванною та входом
користувались спільно. З цього часу
вони стали вести господарство окремо,
як дві різні сім'ї. Кожен з них мав свій
окремий бюджет, власне підсобне
господарство та сам особисто
розпоряджався власним часом та
коштами. В грудні 2011 року він придбав
автомобіль ВАЗ «Пріора 7121» за власні
кошти. При купівлі даного автомобіля
він звертався до своєї дружини з
пропозицією придбати даний автомобіль
разом, натомість вона відмовилась
доложити певні кошти для його купівлі.
Після купівлі даного авто вона почала
звертатись до нього про те, що їй
необхідно було кудись їхати, привезти
товар в магазин «ХАЛАТИ», в якому вона
торгувала. Він погодився перевозити її
в разі необхідності, але оскільки вони
мали різні бюджети, то зобов'язав її
повернути йому 30% коштів за покупку
автомобіля. Відповідачка погодилась
повернути йому 3500 доларів США. Протягом
всього 2012 року він здійснював
перевозки товару відповідачки на ринок
та відвозив її в особистих справах. В
кінці 2012 року вона повернула йому кошти
в сумі 2000 доларів США, але інші кошти не
повернула порушивши їхню домовленість.
Коли відповідачка відмовилась
віддавати погоджену ними суму на
купівлю автомобіля він повернув їй
кошти, передані нею, натомість
відрахував із вищевказаної суми коштів
500 доларів США, за здійснені ним
перевезення. Відповідачка на це
погодилась та забрала інші 1500 дол.США.
Ті ж 500 доларів він положив в приліжкову
тумбочку, де вони і зберігались
протягом певного періоду часу. В грудні
2012 року він виявив відсутність даних
коштів та в першу чергу звернувся до
своєї дружини про їх викрадення та
повернення, натомість вона повідомила
про те, що повертати вказані кошти вона
не буде, оскільки передумала
сплачувати йому за перевезення.
Відразу він до правоохоронних органів
не звертався, оскільки не бажав
розголосу злочинних дій своєї дружини,
натомість коли відповідачка почала
ділити спільно нажите майно та
виділяти його в натурі, вважає за
необхідне порушити дане питання та
стягнути вказані кошти з неї.

В судовому засіданні позивач та його
представник, яким було роз'яснено їхні
права в судовому засіданні, зокрема і
щодо зміни предмету або підстави
позову шляхом подання письмової заяви
до початку розгляду судом справи по
суті, підтримали вищезазначені позовні
вимоги з мотивів, які наведені у
позовній заяві.

Відповідачка та її представник в
судовому засідання позов не визнали за
безпідставністю та недоведеністю
вимог позивача і позивачка, будучи
допитаною за її згодою в якості свідка
показала, що з весни 1979 року по 19 травня
2013 року (до того часу, як ОСОБА_1 її
фактично побив) вона ОСОБА_2 та ОСОБА_1
проживали разом, як одна сім'я. Від
цього шлюбу в них народилась спільна
дочка - ОСОБА_3. За період їхнього з
позивачем проживання ними за їхні
спільні кошти було побудовано таке
нерухоме майно, зокрема : житловий
будинок, що розташований по АДРЕСА_1,
придбано два легкові автомобілі, а
також інше рухоме майно, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
як подружжя та яке на даний час
розподіляється між ними в судовому
порядку, а саме: кухню, душову кабіну,
умивальник, раковину, бойлер, витяжку,
пральну машину, плиту газову,
холодильник, морозильну камеру, котел
газовий, та інше. Звертаючись до суду з
даним позовом позивач ОСОБА_1, навмисне,
на її думку, хоче ввести суд в оману,
оскільки грошові кошти в сумі 500
доларів США, які належали позивачу
ОСОБА_1, вона не брала. Вказана подія
відбулась ще в січні 2012 року, а не в
грудні 2012 року, як це зазначає позивач в
своєму цивільному позові, тобто в той
час вони були подружжям та проживали
разом, як одна сім'я та вели спільне
господарство, а тому відповідно до
вимог цивільного Закону все майно, в
тому числі і грошові кошти належали їм
на праві спільної сумісної власності, а
не особистої приватної власності, що
підтверджує необґрунтованість
позовних вимог позивача. В січні 2012
року нею було накопичено грошову суму в
розмірі 500 доларів США, які потрібні
були їй для лікування: придбання
коштовних лікарських препаратів для
лікування хвороби серця, оскільки вона
страждає на цю хворобу вже тривалий час
та перенесла два оперативні втручання
з приводу цієї хвороби та які вона
поклала на столик в кімнаті в житловому
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
про що негайно повідомила свого
чоловіка та позивача по справі ОСОБА_1,
який жодним чином не заперечував проти
цього та впродовж тривалого часу не
звертавсь до суду з даним цивільним
позовом, оскільки достовірно знав, що
вказані вище грошові кошти йому
особисто не належали, що також
підтверджує необґрунтованість його
позовних вимог. Це саме вона говорила
працівнику міліції, який відбирав у неї
пояснення, перевіряючи звернення
ОСОБА_1 до Таращанського РВ з приводу
вказаних грошей, а оскільки це
відбувалося в приміщенні магазину, де
вона здійснює свою підприємницьку
діяльність, куди час від часу заходили
покупці, то вона відволікаючись не
звернула уваги на ту обставину, що
працівник міліції помилково зазначив в
її поясненні, що вони з чоловіком
ОСОБА_1 розподілили майно та ведуть
господарство окремо з 2011 року та не
перечитуючи вказане пояснення
поставила в ньому свій підпис.

Судом встановлено, що 23.01.2014 року до
чергової частини Таращанського РВ ГУ
МВС України в Київській області
звернувся ОСОБА_1, житель АДРЕСА_1,
який в усній заяві повідомляв про те, що
в грудні 2012 року його дружина ОСОБА_2,
жителька АДРЕСА_1, на його думку
незаконним шляхом заволоділа його
коштами в сумі 500 доларів та по даний
час відмовляється повертати.

Перевіркою даної заяви було
встановлено, що ОСОБА_1 та його дружина
ОСОБА_2 проживають в АДРЕСА_1 в
спільному будинку, але так як сімейне
життя не склалось та панують неприязні
відносини вже протягом тривалого
періоду, то господарство ведуть окремо
та проводять розподіл майна в судовому
порядку.

В своєму поясненні ОСОБА_1, стверджував,
що в грудні 2012 року дружина ОСОБА_2 без
його відома забрала кошти в сумі 500
доларів, які він залишив для зберігання
на столику в кімнаті та по даний час
відмовляється їх повертати.

Опитана з даного приводу ОСОБА_2,
стверджувала, що кошти, які належать
ОСОБА_1 не брала, а вищевказані 500
доларів належать їй та були необхідні
на лікування, оскільки вона страждає на
хворобу серця та в зв'язку з цим
перенесла дві операції.

За наслідками перевірки працівниками
міліції було зроблено висновок про те,
що в даному зверненні відсутні дані,
які б вказували на наявність
кримінального правопорушення, так як в
даному випадку вбачаються
цивільно-правові відносини, та
неможливістю у зв'язку з цим внесення
відповідної інформації до Єдиного
реєстру досудових розслідувань, а тому
перевірку вважати закінченою. Про
прийняте рішення за заявою ОСОБА_1 було
повідомлено заявника, який нікуди не
оскаржував дане рішення, таким чином
погодившись із ним. Проте не зважаючи
на дану обставину, ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом в якому просив суд
стягнути з відповідачки, викрадені нею
у нього кошти в сумі 500 доларів США, що в
еквіваленті грошової одиниці України
по курсу Національного банку України
станом на 02.04.2014 року складає 5553,10 грн.,
тобто посилаючись, як на підставу своїх
вимог до відповідачки про стягнення з
неї вказаної суми коштів, що вказана
майнова шкода була завдана йому
внаслідок злочину.

Відповідачка, будучи допитаною за її
згодою в якості свідка, позов не
визнала та показала, що вказана подія
відбулась ще в січні 2012 року, а не в
грудні 2012 року, як це зазначає позивач в
своєму цивільному позові, тобто в той
час вони були подружжям та проживали
разом, як одна сім'я та вели спільне
господарство, а тому відповідно до
вимог цивільного Закону все майно, в
тому числі і грошові кошти належали їм
на праві спільної сумісної власності, а
не особистої приватної власності, що
підтверджує необґрунтованість
позовних вимог позивача. В січні 2012
року нею було накопичено грошову суму в
розмірі 500 доларів США, які потрібні
були їй для лікування: придбання
коштовних лікарських препаратів для
лікування хвороби серця, оскільки вона
страждає на цю хворобу вже тривалий час
та перенесла два оперативні втручання
з приводу цієї хвороби та які вона
поклала на столик в кімнаті в житловому
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
про що негайно повідомила свого
чоловіка та позивача по справі ОСОБА_1,
який жодним чином не заперечував проти
цього та впродовж тривалого часу не
звертавсь до суду з даним цивільним
позовом, оскільки достовірно знав, що
вказані вище грошові кошти йому
особисто не належали, що також
підтверджує необґрунтованість його
позовних вимог. Це саме вона говорила
працівнику міліції, який відбирав у неї
пояснення, перевіряючи звернення
ОСОБА_1 до Таращанського РВ з приводу
вказаних грошей, а оскільки це
відбувалося в приміщенні магазину, де
вона здійснює свою підприємницьку
діяльність, куди час від часу заходили
покупці, то вона відволікаючись не
звернула уваги на ту обставину, що
працівник міліції помилково зазначив в
її поясненні, що вони з чоловіком
ОСОБА_1 розподілили майно та ведуть
господарство окремо з 2011 року та не
перечитуючи вказане пояснення
поставила в ньому свій підпис. Фактично
ж вони перестали проживати як одна
сім'я з 19 травня 2013 року, коли ОСОБА_1 її
побив.

Указані обставини встановлено з
пояснень сторін, матеріалів справи,
вивчених в судовому засіданні та
матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_1
(ЖЕО №174 від 23.01.2014 року), досліджених в
судовому засіданні.

Враховуючи дані обставини, суд вважає
за можливе відмовити у задоволенні
позовних вимог, оскільки позивач не
довів, що йому майнова шкода на суму 500
доларів США, що в еквіваленті грошової
одиниці України по курсу Національного
банку України станом на 02.04.2014 року
складає 5553,10 грн. була завдана, як він
стверджує внаслідок злочину (крадіжкою
вказаних коштів).

Відповідно до ст. 1177 ЦК України майнова
шкода, завдану майну фізичної особи
внаслідок злочину відшкодовується
державою, якщо не встановлено особу,
яка вчинила злочин або якщо вона є
неплатоспроможною.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Виходячи з того, що позовні вимоги
позивача до відповідачки ґрунтуються
на підставі того, що вказана шкода йому
була завдана злочином (крадіжкою
коштів), а ним не зазначено належних
доказів цього, зокрема це повинен бути
обвинувальний вирок суду, що набрав
законної сили, і позивач не бажає
змінювати підстави позовних вимог, а
також не надав суду доказів того, що між
ним та відповідачкою існували
договірні стосунки щодо надання ним їй
транспортних послуг про які ним також
зазначалось в його позовній заяві, то
вказані вимоги не підлягають
задоволенню і в задоволенні позову
необхідно відмовити.

На підставі того, що суд дійшов до
висновку про відмову в задоволенні
даного позову, у відповідності з
вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України з
позивача підлягають стягненню на
користь відповідача, понесені ними
судові витрати у вигляді сплати коштів
на правову допомогу в сумі 1500 грн..

Керуючись ст.ст. 2, 5, 8, 10, 15, 57-61, 209, 213-215
ЦПК України, ст.ст. 11, 13, 15, 16, 22, 1166, 1177 ЦК
України суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення коштів в зв'язку з їх
викраденням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500
(одну тисячу п'ятсот) гривень судових
витрат (витрат на правову допомогу).

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Таращанський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня
проголошення рішення, а особою, що не
була присутня у судовому засіданні з
дня отримання копії цього рішення,
апеляційної скарги до Апеляційного
суду Київської області.

Головуючий:
М.Г. Бойко