АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1790/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : Харченко Л. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
Карпенко О. В. УХВАЛА
15 липня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоКарпенко О.
В.суддівПальонного В. С. , Нерушак Л. В.
при секретаріВолвенко А.В. розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Черкаси апеляційну скаргу
ОСОБА_6 на рішення Смілянського
міськрайонного суду Черкаської
області від 27 травня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до Державного
закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України;
Міністерства охорони здоров'я України
про поновлення пропущеного строку для
звернення до суду, визнання наказів
незаконними і недійсними, усунення
порушення установленого порядку
звільнення з роботи, зміну дати і
підстав звільнення та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу,
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши ОСОБА_6, який підтримав
апеляційну скаргу; представника
державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України -
Мазура С.М., який просив апеляційну
скаргу відхилити, колегія суддів ,-
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 в січні 2014 року звернувся до
Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області із позовом до
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України;
Міністерства охорони здоров'я України
про поновлення пропущеного строку для
звернення до суду, визнання наказів
незаконними і недійсними, усунення
порушення установленого порядку
звільнення з роботи, зміну дати і
підстав звільнення та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що з 22 квітня 1998 року за наказом Першого
заступника міністра охорони здоров'я
України, Головного державного
санітарного лікаря України, був
призначений на посаду заступника
начальника спеціалізованої
медико-санітарної частини № 14 з
санітарно-епідеміологічних питань,
головним державним санітарним лікарем
09 лютого 2009 року Спеціалізована медико
- санітарна частина № 14 була
перейменована на Державний заклад
«Спеціалізована медико-санітарна
частина № 14» Міністерства охорони
ОСОБА_6 зазначає, що продовжував
працювати у цьому підприємстві на тій
Згідно постанови KM України від 14
листопада 2011 року № 1184 та наказу
Міністерства охорони здоров'я України
№ 176 - 0 від 21 листопада 2012 року в Україні
були ліквідовані всі санітарно
епідеміологічні заклади номенклатури
Листом МОЗ України від 22 листопада 2012
року медико санітарним частинам в тому
числі і ДЗ «СМСЧ № 14» МОЗ запропоновано
забезпечити проведення
реорганізації шляхом ліквідації
(оптимізації реформування) структурних
підрозділів СМСЧ без вказівок про
порядок звільнення з посад їх
керівників та заступників призначених
на посади МОЗ України.
В зв'язку з цим начальнику ДЗ «СМСЧ № 14»
МОЗ України листом від 05 березня 2013
року № 07.03.56/6326 Міністерством охорони
здоров'я України було доручено
забезпечити реорганізацію санітарно
епідеміологічної станції шляхом
внесення відповідних змін до структури
державного закладу, приведення у
відповідність статуту з внесенням до
нього відповідних змін, зокрема в
частині вилучення функцій державного
санітарного епідеміологічного
На виконання цього листа начальник ДЗ
«СМСЧ № 14» МОЗ України наказом від 29
грудня 2012 року № 161 ОС перевів позивача
на посаду лікаря -стажиста з
профпатології відділення профілактики
професійних та інфекційних
захворювань на закріплених
промислових підприємствах і території
їх можливого впливу. В подальшому
ОСОБА_6 за наказом начальника ДЗ «СМСЧ
№ 14» МОЗ України від 22 жовтня 2013 року №
143 - ОС був звільнений з роботи на
підставі п. 6 ст. 36 КЗпПУ в зв'язку з
відмовою від продовження роботи
внаслідок змін істотних умов праці.
Вважаючи свої трудові права
порушеними, вказує ОСОБА_6, він
змушений був за їх захистом звертатися
до суду і просив Смілянський
міськрайонний суд Черкаської області
постановити судове рішення, яким
поновити йому строк на звернення до
суду як пропущений з поважних причин,
визнати незаконним і недійсним наказ
начальника ДЗ «СМСЧ № 14» МОЗ України
від 22 жовтня 2013 року № 143-ОС про його
звільнення з роботи з підстав,
передбачених п. 6 ст. 36 КЗпПУ,
зобов'язати МОЗ України виплатити йому
заробітну плату за час вимушеного
причину його звільнення, визнавши його
звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпПУ.
20 лютого 2014 року позивач ОСОБА_6 подав
додаткову позовну заяву, в якій
збільшив свої позовні вимоги в частині
виплати зарплати за час вимушеного
прогулу і просив зобов'язати МОЗ
виплат, а також визнати незаконними і
недійсними накази начальника ДЗ «СМСЧ
№ 14» МОЗ України від 29 грудня 2012 року та
від 22 жовтня 2013 року.
Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 травня 2014
року в задоволенні позовних вимог -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, вважаючи
рішення суду першої інстанції таким, що
ухвалено із порушенням норм цивільного
та цивільно-процесуального
законодавства, при неповному
з»ясуванні обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
виниклого між сторонами спору по суті,
при невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 27 травня 2014
року скасувати, постановивши при цьому
нове рішення по суті заявлених
позовних вимог.

Заслухавши думку учасників процесу,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
поданої апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга ОСОБА_6
підлягає відхиленню, виходячи із
наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд
правильно встановив факти і відповідні
їм правовідносини, постановив рішення
із додержанням вимог матеріального та
поцесуального закону, яке ґрунтується
на зібраних по справі доказах, оцінивши
які в сукупності, суд першої інстанції
прийшов до аргументованого висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_6,
виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно наказу МОЗ України від 22 квітня
1998 року ОСОБА_6 було призначено на
посаду заступника начальника
спеціалізованої медико-санітарної
частини № 14 з
санітарно-епідеміологічних питань,
головним державним санітарним лікарем
ВО «Оризон». На підставі цього наказу
керівник СМСЧ-14 МОЗ України 24 квітня 1998
року видав аналогічний наказ за № 38-оз.

Наказом № 161-ос від 29 грудня 2012 року »
Про переведення працівників» за
власноручною заявою ОСОБА_6./а.с.44/ та за
наявності згоди позивача, ОСОБА_6 було
переведено з 01 січня 2013 року
завідувачем відділення профілактики
професійних та інфекційних
захворювань на закріплених
промислових підприємствах і території
їх можливого впливу, лікарем в галузі
медико-профілактичної справи з окладом
згідно штатного розпису/а.с.38/.
Враховуючи добровільне волевиявлення
ОСОБА_6 на переведення, що
підтверджується заявою позивача, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про відсутність
передумов для визнання незаконним
наказу № 161-ос від 29 грудня 2012 року » Про
переведення працівників» та його
скасування.

В подальшому, заступником міністра МОЗ
України 25.04.2013 року було затверджено
штатний розпис ДЗ «СМСЧ № 14» МОЗ
України , в якому була відсутня посада
завідувача відділення профілактики
професійних та інфекційних
захворювань на закріплених
промислових підприємствах і території
їх можливого впливу, у зв»язку із чим
позивачеві ОСОБА_6 пропонувалося
перевестися з 23.10.2013 року із займаної
ним посади на посаду лікаря-стажиста з
профпатології відділення профілактики
професійних та інфекційних
захворювань на закріплених
промислових підприємствах і території
їх можливого впливу.

Згідно вимог статті 32 Кодексу законів
про працю України переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, а також
переведення на роботу на інше
підприємство, в установу, організацію
або в іншу місцевість, хоча б разом з
підприємством, установою,
організацією, допускається тільки за
згодою працівника.

Виходячи із вимог ст.32 КЗПП України, яка
наголошує на тому, що «якщо колишні
істотні умови праці не можуть бути
збережені, а працівник не погоджується
на роботу в нових умовах, то трудовий
договір припиняється.»

Оскільки згоди на переведення із
займаної ОСОБА_6 посади на посаду
лікаря-стажиста з профпатології
відділення профілактики професійних
та інфекційних захворювань на
закріплених промислових підприємствах
і території їх можливого впливу від
позивача отримано не було, не дивлячись
на неодноразові пропозиції
відповідача, на які ОСОБА_6 не реагував,
що підтверджується відповідними
актами та попередженнями, начальник
ДЗ» СМСЧ-14» МОЗ України підставно видав
наказ про припинення із ОСОБА_6
трудового договору з підстав,
передбачених п.6 ст. 36 КЗПП України у
зв»язку із відмовою позивача від
продовження роботи внаслідок зміни
істотних умов праці, що узгоджується із
вимогами пункту 6 статті 36 КЗпП
України, відповідно до якого
підставами припинення трудового
договору є відмова працівника від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці.

.

Відповідно до вимог ст.24 КЗпП укладення
трудового договору оформляється
наказом чи розпорядженням власника
підприємства, установи, організації чи
уповноваженого ним органу.

Враховуючи зазначені вимоги закону та
наявні по справі докази, колегія суддів
вважає безпідставними твердження
ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що
він взагалі не перебував із ДЗ» СМСЧ-14»
МОЗ України в трудових відносинах,
оскільки згідно відомостей трудової
книжки позивача, останній був
прийнятий на роботу згідно наказу
керівника СМСЧ-14 МОЗ України 24 квітня
1998 року за № 38-оз, тривалий час
виконував роботу, передбачену трудовим
договором, отримував заробітну плату,
відпускні від ДЗ» СМСЧ-14» МОЗ України,
при цьому відповідач забезпечував
ОСОБА_6 умови праці, необхідні для
виконання позивачем своєї роботи, які
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Також є безпідставними посилання
ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що
начальник ДЗ » СМСЧ-14» МОЗ України не
мав права звільняти позивача із
роботи,оскільки призначався він на
посаду за наказом Першого заступника
міністра охорони здоров'я України,
Головного державного санітарного
лікаря України, тому що такі посилання
апелянта спростовуються наявними
матеріалами справи.

Як вбачається із п. 6.4.10 Статуту
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України,
затвердженого наказом МОЗ України від
29.10.2012 року за № 230-0 передбачено право
начальника державного закладу
призначати та звільняти керівників
структурних підрозділів, інших
працівників.

Крім того, пунктом 6.4.5 Статуту також
встановлено право начальника видавати
накази та інші розпорядчі акти,
надавати вказівки, які є обов»язковими
для всіх підрозділів та працівників
закладу.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про
неправильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Підстав для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області від 27 травня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України,
Міністерства охорони здоров'я України
м. Київ про поновлення пропущеного
строку для звернення до суду, визнання
наказів незаконними і недійсними,
усунення порушення установленого
порядку звільнення з роботи, зміну дати
і підстав звільнення та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу -
відхилити, зазначене рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :