Справа № 175/1183/14-ц
Провадження № 2/175/452/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 липня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді Шабанова А.М.,

при секретарі - Ратушній Л.В.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в смт. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя
особа: ГУ Державної міграційної служби
України у Дніпропетровській області,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області з позовною
заявою до ОСОБА_2, 3-тя особа: ГУ
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Представник позивачки у судовому
засіданні просив суд визнати ОСОБА_2,
такою що втратила право користування
жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.
Проти винесення заочного рішення суду
не заперечував.

Відповідачка у судове засідання не
з'явилася, повідомлена належним чином,
причину своєї неявки у судове
засідання суду повідомила. Зі згоди
представника позивача суд проводить
розгляд справи у заочному порядку, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Представник 3-ї особи у судове
засідання не з'явився, відповідно до
письмової заяви начальник
Дніпропетровського РВ ГУДМС України у
Дніпропетровській області просить суд
розглядати справу за відсутності їх
представника.

Суд, вислухавши у судовому засіданні
думку представника позивача,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
надані сторонами докази та наведені
ними доводи, приходить до висновку, що
позовні вимоги позивачки законні,
обґрунтовані та підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Так, у судовому засіданні встановлено,
що відповідно до Договору
купівлі-продажу жилого будинку від 06
жовтня 2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрованого у реєстрі за №1218,
позивачка являється власником
житлового будинку АДРЕСА_1. Продавцем
у вказаному договорі була
відповідачка, а покупцем - позивачка.

Як вбачається із довідки №230від
11.03.2014р., виданої Любимівською
сільською радою, відповідачка ОСОБА_2 є
зареєстрованою, однак 2004 року року та
до теперішнього часу у будинку АДРЕСА_1
не проживає.

Відповідно до акту від 11.03.2014 р.,
підписаного сусідами ОСОБА_4, ОСОБА_5
та завірений печаткою Любимівської
сільської ради Дніпропетровського
району Дніпропетровської області,
відповідачка ОСОБА_2 є зареєстрованою,
однак із 2004 року та до теперішнього
часу у будинку АДРЕСА_1 не проживає.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 року відповідно до Закону
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 р., Першого протоколу та
протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу
України передбачено, що власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд та має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України
встановлено, що право власності є
непорушним; ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння чи
користування. Способи захисту права
власності передбачені нормами статей
16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу; способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: припинення дії, яка порушує право,
відновлення становища, яке існувало до
порушення; суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу
України передбачено, що власник, який
має підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню. Та
відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 Цивільного кодексу
України та ст. 150 Житлового кодексу
Української РСР, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

На підставі cт. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі його
відсутності без поважних причин понад
один рік.

Таким чином, оскільки відповідачка не є
членом сім'ї позивачки, вона втратила
право користуватися вказаним житлом,
так як не проживає в ньому більше
одного року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання особи здійснюється на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Таким чином, позовні вимоги позивачки
щодо визнання відповідачки такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1, є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 3, 15 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, кожна
особа має право на захист порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, який не
суперечить загальним засадам
цивільного судочинства.

Згідно до ч.ч. 9, 10 ст. 110 Цивільного
процесуального кодексу України позови
до відповідача, місце реєстрації
проживання або перебування якого
невідоме, пред'являються за
місцезнаходженням майна відповідача
чи за останнім відомим зареєстрованим
його місцем проживання або перебування
чи постійного його заняття (роботи);
позови до відповідача, який не має в
Україні місця проживання чи
перебування, можуть пред'являтися за
місцезнаходженням його майна або за
останнім відомим зареєстрованим
місцем його проживання чи перебування
в Україні.

Керуючись ст.ст. 71,72 156, 158 ЖК України,
ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України,
ст.ст. 3, 7, 10, 11, 27, 31, 57, 60, 88, 173, 174, 213, 214, 223,
224, 225, 226, 257 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя
особа: ГУ Державної міграційної служби
України у Дніпропетровській області,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, такою що втратила право
користування жилим приміщенням в
будинку АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене в
загальному порядку, а саме рішення може
бути оскаржено в апеляційному порядку
до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. У цьому разі строк на
апеляційне оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя
А.М. Шабанов