Справа №1519/2452/2012
Провадження №2/521/1124/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання договору
дарування недійсним, визнання
правочину договором довічного
утримання, розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності, визнання недійсним
іпотечного договору та вчинення певних
дій, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ПАТ «Дельта Банк», -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання договору
дарування недійсним, визнання
правочину договором довічного
утримання, розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності, визнання недійсним
іпотечного договору та вчинення певних
дій, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ПАТ «Дельта Банк».

В обґрунтування власної позиції та
підстав звернення до суду, позивач
посилалась на ті обставини, що 27
листопада 2004 року між ОСОБА_2 - з одної
сторони, та ОСОБА_3 - з іншої сторони, був
укладений договір дарування квартири
АДРЕСА_1, відповідно до умов якого
відповідач прийняла в дар вказану
квартиру і набула право власності на
відповідний об'єкт нерухомості.

Позивач ОСОБА_2 пояснювала, що даний
правочин є удаваним, оскільки
насправді сторони уклали договір
довічного утримання, згідно умов якого
ОСОБА_3 зобов'язалась утримувати та
забезпечувати ОСОБА_2 Однак ОСОБА_3 з
жовтня 2008 року взятих на себе
обов'язків не виконує.

Стороною позивача було з'ясовано, що 15
жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» - з
одної сторони, та ОСОБА_3 - з іншої
сторони, був укладений іпотечний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1, що належить
іпотекодавцеві на праві приватної
власності. У зв'язку із висновком
сторони про недійсність договору
дарування від 27 листопада 2004 року,
ОСОБА_2 вважає також недійсним даний
договір іпотеки.

Справа неодноразово розглядалась та
переглядалась судами різних інстанцій.
При новому розгляді справи первісні
вимоги стороною позивача не
змінювались, ОСОБА_2 просила суд:
визнати недійсним договір дарування
від 27 листопада 2004 року, визнати
відповідний правочин договором
довічного утримання, розірвати договір
довічного утримання від 27 листопада 2004
року, визнати за нею право власності на
спірну квартиру, визнати недійсним
іпотечний договір від 15 жовтня 2007 року,
а також виключити з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна та Державного реєстру іпотек
записів відносно спірної квартири.

Представник ОСОБА_2 у відкрите судове
засідання з'явилась, від імені та в
інтересах особи заявлені вимоги
підтримала, просила суд позов
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове
засідання не з'явилась, повідомлялась
судом про розгляд даної цивільної
справи, причини неявки суду не відомі,
але відповідач брала участь у судових
засіданнях по справі, заявлені вимоги
визнавала, не заперечувала проти їх
задоволення.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» у
відкрите судове засідання з'явилась,
проти заявлених вимог заперечувала,
просила суд в задоволенні позову
відмовити.

Представник ПАТ «Дельта Банк» у
відкрите судове засідання у відкрите
судове засідання з'явилась, проти
заявлених вимог заперечувала, просила
суд в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги виниклі
обставини та пояснення сторін за суттю
спору, дослідивши представлені суду
письмові докази, надавши належну
правову оцінку правовідносинам, що
виникли між сторонами по справі суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову належить відмовити у повному
обсязі - виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було
встановлено, що 27 листопада 2004 року між
ОСОБА_2 - з одної сторони, та ОСОБА_3 - з
іншої сторони, був укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_1, зареєстрований в
реєстрі за №12350 (надалі за текстом -
Договір дарування). Відповідно до
положень Договору дарування, ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар
вказану квартиру.

Право власності набувача за правочином
було належним чином зареєстроване в КП
«ОМБТІ та РОН», про що свідчить витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно №6794957 від 22 березня 2005
року.

15 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк»
(в теперішній час - ПАТ «УкрСиббанк») - з
одної сторони, та ОСОБА_3 - з іншої
сторони, був укладений іпотечний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 передала в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення
виконання основного зобов'язання -
договору про надання споживчого
кредиту №0 від 11 жовтня 2007 року.

Правова позиція позивача ґрунтується
на тому, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27
листопада 2004 року в простій письмовій
формі був укладений договір довічного
утримання, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 зобов'язується утримувати та
забезпечувати ОСОБА_2, а остання, в свою
чергу, передає у власність ОСОБА_3
спірну квартиру. Однак замість
нотаріального посвідчення вказаного
правочину згідно досягнутої між
сторонами домовленості, був укладений
та нотаріально посвідчений договір
дарування, що не відповідало реальному
волевиявленню учасників правочину, у
зв'язку з чим вказаний договір
дарування є удаваним. Вказані
обставини були визнані ОСОБА_3

Проте на підставі встановлених
фактичних обставин та аналізу
досліджених по справі доказів суд з
такою позицією погодитись не може.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Водночас, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Як роз'яснено в п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

В силу ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Так, згідно ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування. В силу ст. 719 ч.2 ЦК
України, договір дарування нерухомої
речі укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно. Відповідно
ст. 745 ЦК України, договір довічного
утримання (догляду) укладається у
письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню.

На підтвердження вимог стосовно
удаваності договору дарування позивач
посилається на текст договору
довічного утримання від 27 листопада 2004
року, укладеного в простій письмовій
формі. Факт укладення даного договору і
його виконання протягом певного
періоду не заперечувалось ОСОБА_3 в
процесі розгляду справи судами різних
інстанцій.

Дійсно, обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню (ст. 61
ЦПК України). Проте в даному випадку суд
не вбачає можливим застосувати дане
положення процесуального закону щодо
звільнення позивача від доказування
факту укладення договору довічного
утримання, оскільки цей факт
заперечується ПАТ «УкрСиббанк». У
зв'язку з цим суд приходить до висновку,
що відповідні обставини підлягають
доказуванню на загальних підставах.

Факт укладення Договору дарування
підтверджуються підписами сторін у
документі, а також діями, що свідчать
про добровільне виконання покладених
на сторін обов'язків. При підписанні
Договору нотаріусом роз'яснювались
ст.ст. 182, 210, 215-220, 227-235, 334, 640 ЦК України та
зачитувався вголос зміст Договору.
Окрім того, суд звернув увагу, що
первісно особа звернулась до суду в
жовтні 2009 року, тобто майже через п'ять
років після укладення оспорюваного
Договору дарування та майже два роки
після укладення оспорюваного
іпотечного договору.

Таким чином, всупереч твердженням
позивача суд встановив, що сторони
вчинили дії, які з одного боку
засвідчують їх бажання укласти
відповідний Договір дарування, а з
іншого - були спрямовані на виконання
укладеного договору. Відповідними
діями сторони підтвердили факт
укладення саме договору дарування та
здійснили фактичні дії щодо його
виконання та настання відповідних
правових наслідків.

Як зобов'язує процесуальний закон, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі на власний
розсуд виходи за рамки цих вимог чи
змінювати осіб, до яких такі вимоги
заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Однак в силу ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може погодитись із доведеністю
тих обставин, на які посилається ОСОБА_3
в обґрунтування заявлених вимог,
стороною не надано доказів фактичного
укладення договору довічного
утримання та його виконання.

Виходячи з викладеного, суд не
встановив передбачених законом
підстав для задоволення відповідних
базових вимог сторони позивача про
визнання недійсним оспорюваного
договору дарування та визнання
відповідного правочину договором
довічного утримання, що, в свою чергу,
обумовлює відсутність підстав для
задоволення похідних вимог особи щодо
розірвання договору довічного
утримання, визнання права власності на
спірну квартиру, визнання недійсним
іпотечного договору та виключення
пов'язаних з цим записів з зазначених
державних реєстрів.

При цьому, у зв'язку із висновком суду
щодо відмови у задоволенні даного
позову, стягнення понесених та
документально підтверджених судових
витрат сторони присудженню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 79, 88, 208, 209,
212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору
дарування недійсним, визнання
правочину договором довічного
утримання, розірвання договору
довічного утримання, визнання права
власності, визнання недійсним
іпотечного договору та вчинення певних
дій, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ПАТ «Дельта Банк» - відмовити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: