Номер провадження: 22-ц/785/6197/14
Головуючий у першій інстанції Буран
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Драгомерецького
М.М., Парапана В.Ф.

при секретарі - Орловій С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Біляївського районного суду м. Одеси
від 12 травня 2014 року по справі за заявою
ОСОБА_2, заінтересована особа - Головне
управління державної міграційної
служби України в Одеській області про
встановлення факту проживання на
території України,

встановила:

Заявниця звернулась до суду та
просила ухвалити рішення, згідно якого
встановити факт постійного проживання
ОСОБА_2 на території України починаючи
з 1980 року по 2013 рік.

Заявниця мотивувала свої вимоги
тим, що вона у 1967р. поступила у
Лиманську середню школу №1
Роздільнянського району Одеської
області, яку закінчила у 1977 році.

Працевлаштована була до 23.10.1981р.,
але була звільнена в зв'язку з
переводом чоловіка військовослужбовця
на нове місце служби.

З листопада 1984р. по 01.04.1985р.
проживала в Мурманській області, але по
сімейним обставинам повернулась на
територію Роздільнянського району.

З 22.01.1987р. по 15.02.1988р. працювала
вихователькою в Лиманській
школі-інтернаті.

Заявниця вказує що починаючи з 1967
по теперішній час постійно проживає на
території України, а тому просила
встановити факт постійного її
проживання на території України з 1980
року по 2013 рік.

Заявниця та її представник в
судовому засіданні на задоволенні
заяви наполягали з підстав, викладених
в заяві.

Представник заінтересованої
особи в судове засідання двічі не
з'явився, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, причини його неявки суду
невідомі. Клопотань про відкладення
слухання справи до суду не надходило.

Рішенням суду у задоволенні заяви
ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу в якій просить скасувати це
рішення та постановити нове, яким
задовольнити її заяву, посилаючись при
цьому на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається
(а.с.13) що у 1988р. заявник виїхала с
території України у м. Мурманськ
Російської Федерації, про що свідчить
запис у трудовий книжці.

З картки паспортного відділу
(а.с.11) також вбачається, що заявниці
робили вклеєння фотографії у паспорт у
Мурманській області у 1986 році.

Копія свідоцтва про розторгнення
шлюбу (а.с.12) від 07 червня 1995 року, також
видане у Мурманської області.

Не можуть бути прийняті до уваги
для встановлення факту постійного
проживання ОСОБА_2 на території України
з 1980 року по теперішній час і показання
свідків, оскільки вони дійсно не
підтвердили даний факт, вказуючи що
вони знають заявницю лише приблизно з
2000 року.

За таких обставин, у справі
відсутні належні докази, на підставі
яких можна було б визнати заявницю
особою, яка постійно проживала на
території України на законних
підставах починаючи з 1980 року по
теперішній час.

Окреме провадження - це вид
непозовного цивільного судочинства, в
порядку якого розглядаються цивільні
справи про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав, або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК
України).

У заяві фізичної особи про
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно бути зазначено
причини неможливості одержання
документів, що посвідчують цей факт, і
до заяви додається довідка про
неможливість відновлення втрачених
документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Заявниця просила суд встановити
факт постійного проживання на
території України з метою отримання
паспорта громадянина України.

На день розгляду справи в судах
підстави та порядок набуття
громадянства України, повноваження
органів державної влади, що беруть
участь у вирішенні питань громадянства
України, порядок оскарження рішень з
питань громадянства, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
їх посадових і службових осіб
урегульовані Законом України від 18
січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про
громадянство» (далі - Закон № 2235-ІІІ).

Згідно зі ст.3 Закону № 2235-ІІІ
громадянами України є усі громадяни
колишнього СРСР, які на момент
проголошення незалежності України (24
серпня 1991 року) постійно проживали на
території України.

Для набуття громадянства України
за територіальним походженням
необхідно подати заяву про набуття
громадянства України до служби
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб, які встановлюють
належність до громадянства України
відповідно до ст. 3 Закону № 2235-111 та
видають особам, які набули
громадянство, паспорт громадянина
України.

Такими органами на місцях є
відділи, відділення у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб міських, районних
управлінь (відділів) МВС України, які
підпорядковані відповідним
територіальним органам і Державному
департаменту у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб, який є урядовим органом
державного управління і діє у складі
МВС України.

Заявниця не зверталася у
відповідний підрозділ служби
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб із відповідною заявою та
не надала довідки про неможливість
отримання паспорта громадянина
України, не зазначила що сталося з її
паспортом громадянина СРСР, чи було в
цьому паспорті органом внутрішніх
справ зроблено відмітку «громадянин
України».

Згідно з п. 8 Порядку провадження
за заявами і поданнями з питань
громадянства України та виконання
прийнятих рішень, затвердженого Указом
Президента України від 27 березня 2001
року № 215, для встановлення належності
до громадянства України відповідно до
п. І ч. 1 ст. 3 Закону України «Про
громадянство України» особа, яка за
станом на 24 серпня 1991 року постійно
проживала на території України і
перебувала у громадянстві колишнього
СРСР, але не має у паспорті громадянина
колишнього СРСР відмітки про прописку,
що підтверджує факт її постійного
проживання на території України на
зазначену дату, подає до відповідного
управління Міністерства внутрішніх
справ документи згідно з переліком,
зазначеним у п. 8 цього Порядку, зокрема
рішення суду, яким підтверджується
факт постійного проживання особи на
території України станом на 24 серпня
1991 року.

Таким чином, заявниця повинна
була насамперед довести факт
постійного проживання особи на
території України саме станом на 24
серпня 1991 року.

Жодного належного та допустимого
доказу проживання на території України
саме станом на 24 серпня 1991 року
заявниця не надала.

Відповідно до довідки ГУДМС
України в Одеській області від 06.09.2013р.
(а.с.15) вбачається, що міграційна служба
має відомості тільки про
документування заявниці паспортами
громадянина колишнього СРСР в 1976р. та
при зміні прізвища в 1980р. Була
зареєстрована на території України
(смт. Лиманське Роздільнянського р-ну
Одеської області) тільки з 1995р. по 2000р.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що заявлені
вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, а
відтак такими, що не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на
які посилалася як на підставу своєї
заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, рішення Біляївського
районного суду м. Одеси від 12 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький