Справа № 630/511/13-ц
Провадження № 2/630/7/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року
м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської
області у складі:

головуючого судді
Дем'яненко І.В.,

за участю: секретаря
Тимошенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Люботин
Харківської області цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1, інтереси якого
представляє ОСОБА_2, до ОСОБА_3, інтереси
якої представляє ОСОБА_4, за участю
третіх осіб: Люботинської міської ради
Харківської області, приватного
нотаріуса ХРНО ОСОБА_5, про визнання
права власності на землю та скасування
державних актів на землю, визнання
договору купівлі-продажу недійсним

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Люботинського
міського суду Харківської області з
позовною заявою до ОСОБА_3, інтереси
якої представляє ОСОБА_4, за участю
третіх осіб: Люботинської міської ради
Харківської області, приватного
нотаріуса ХРНО ОСОБА_5, про визнання
права власності на землю та скасування
державних актів на землю, визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

З урахуванням уточнень до позовних
вимог позивач ОСОБА_1 просив:

· визнати договір купівлі-продажу
земельної ділянки, № :27:021:0015,
розміром 0,1800 га, для введення
особистого селянського господарства,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 27 червня 2013 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1344;

· скасувати державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку №
:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для
введення особистого селянського
господарства, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, за ОСОБА_3, виконану 27 червня 2013
року приватним нотаріусом ОСОБА_5;

· визнати частково недійсними
державні акти про право власності на
землю серії ХР № 114067 та ХР № 114066,
зареєстровані в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності за № 1/142, № 1/143 від 18 липня 2003
року за ОСОБА_6

· скасувати державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку №
:27:021:0015, розміром 0,1800 га, для
введення особистого селянського
господарства, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, за ОСОБА_6, виконану 27 червня 2013
року приватним нотаріусом ОСОБА_5;

· визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки № :27:021:0014, розміром 0,1000 га,
для обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1;

· визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки № :27:021:0015, розміром 0,1800 га,
для введення особистого селянського
господарства, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

Сторони про дату, час і місце розгляду
справи були повідомленні належним
чином та своєчасно.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2 позивні вимоги
підтримали в повному обсязі, просили
позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, просили в їх
задоволені відмовити, посилаючись на
їх безпідставність.

Представники третіх осіб в судові
засідання не з'явилися, про дату, час і
місце розгляду справи були
повідомленні належним чином та
своєчасно. Представник Люботинської
міської ради направив на адресу суду
заяву, в якій просив розглядати справу
без його участі відповідно до вимог
чинного законодавства. Приватний
нотаріус ОСОБА_5 направила до суду
заяву, в якій проти задоволення позову
заперечувала та просила розглядати
справу без її участі.

Виходячи з наведеного, вислухавши
думку сторін, які були присутні в
судовому засіданні, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити у
відсутності представників третіх осіб,
які були належним чином та своєчасно
повідомлені про час і місце розгляду
справи, та висловили свою думку щодо
розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вислухавши думку сторін та оцінивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

Судом встановлені такі факти, що не
оспорюються сторонами та
підтверджуються наданими суду
доказами, та відповідні їм
правовідносини.

За адресою: АДРЕСА_1, розташовані дві
земельні ділянки: земельна ділянка, №
:27:021:0014, розміром 0,1000 га, для
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд, та
земельна ділянка, № :27:021:0015,
розміром 0,1800 га, для введення
особистого селянського господарства.
Вказані земельні ділянки в 2003 році
рішенням ХІ сесії ХХІV скликання
Люботинської міської ради Харківської
області № 80/ХІ від 19 червня 2003 року
передано безоплатно ОСОБА_6 з видачею
державних актів (а.с.175).

Люботинським міським відділом
земельних ресурсів 18 липня 2003 року
ОСОБА_6 видано державний акт на
земельну ділянку № :27:021:00154,
розміром 0,1000 га, для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд, зареєстрований в книзі
записів реєстрації державних актів за
№ 1/462, та державний акт на земельну
ділянку № :27:021:0015, розміром 0,1800 га,
для введення особистого селянського
господарства, зареєстрований в книзі
записів реєстрації державних актів за
№ 1/463 (а.с.234-235).

На земельній ділянці № :27:021:00154,
розміром 0,1000 га, для обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд, за адресою: АДРЕСА_1,
розташований житловий будинок літ.
«Б-1», загальною площею 91,90 кв.м, в тому
числі житловою 38,50 кв.м. Як вбачається з
технічного паспорту, виготовленого КП
«Люботинське бюро технічної
інвентаризації», рік забудови
зазначених житлового будинку - 1992 рік.

Вказаний житловий будинок був
зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно (САС-047148 від 28 серпня 2009
року), виданого виконкомом
Люботинської міської ради Харківської
області (а.с.168-169).

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 16 серпня 2012
року, яке набрало чинності, житловий
будинок АДРЕСА_1, визнано спільною
сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
які перебували в зареєстрованому шлюбі
з 15 березня 1974 року. Цим же рішенням за
ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.17-18).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 07 вересня 2013 року, виданого на
підставі актового запису про смерть №
11810 від 07 вересня 2013 року (а.с.62). Під час
життя ОСОБА_6 склав заповіт на все своє
майно в тому числі на житловий будинок
з надвірними будівлями та земельні
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_3 (а.с.119)

Як вбачається з спадкової справи після
смерті ОСОБА_6 спадщину прийняла
ОСОБА_3, звернувшись з заявою про
прийняття спадщини, яка зареєстрована
в реєстрі за № 2006, до приватного
нотаріуса ОСОБА_5 Спадкову справу №
113/2013 заведено 11 вересня 2013 року.
Свідоцтва про право власності не
видавалися (а.с.122-131).

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 27 червня 2013 року
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки № :27:021:0015,
розміром 0,1800 га, для введення
особистого селянського господарства,
яка зареєстрована за ОСОБА_6 на
підставі державного акту,
зареєстрованого в книзі записів
реєстрації державних актів за № 1/463
(а.с.219).

Наведені вище обставини сторони не
заперечували та не оспорювали, тому
оскільки, зазначені обставини визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, суд відповідно до
вимог ст. 61 ЦПК України вважає їх
встановленими та такими, що не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного
Кодексу України громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки на підставі:…безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності.

Згідно з вимогами ст. 116 Земельного
Кодексу України набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування. Безоплатна
передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться у
разі:…одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених Земельним
Кодексом. Передача земельних ділянок
безоплатно у власність громадян у
межах норм, визначених Земельним
Кодексом, провадиться один раз по
кожному виду використання.

Статтею 40 Земельного Кодексу
передбачено, що громадянам України за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть передаватися безоплатно у
власність або надаватися в оренду
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва в межах норм, визначених
Земельним Кодексом.

На підставі ст. 33 Земельного Кодексу
України громадяни України можуть мати
на праві власності та орендувати
земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства.

Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу
України про шлюб та сім'ю» майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю.

Як вбачається з рішення ХІ сесії ХХІV
скликання Люботинської міської ради
Харківської області № 80/ХІ від 19 червня
2003 року ОСОБА_6 отримав спірні земельні
ділянки в порядку безоплатної
приватизації земельних ділянок із
комунальної власності. Тобто ОСОБА_6
використав своє право громадянина на
приватизацію.

Проаналізувавши наведені вище норми
права та матеріали цивільної справи
суд приходить до висновку, що, оскільки
земельні ділянки були отриманні шляхом
реалізації особистого права ОСОБА_6 на
приватизацію, а не шляхом залучення
коштів подружжя ОСОБА_6, спірні
земельні ділянки не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_6.

В постанові Пленуму Верховного суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» зі змінами внесеними
згідно з Постановою Верховного Суду № 2
від 19 березня 2010 року (п. 18-2), роз'яснено,
що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Між тим, суд не може залишити поза
увагою норми ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК
України, відповідно до яких до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму
Верховного суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» зі змінами внесеними згідно з
Постановою Верховного Суду № 2 від 19
березня 2010 року, якщо на такій
земельній ділянці знаходиться будинок,
будівля, споруда, що є спільною
сумісною власністю подружжя, то у разі
поділу будинку, будівлі, споруди між
подружжям та виділу конкретної
частини будинку, будівлі, споруди до
особи, яка не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку, будівлі, споруди у
відповідності до статей 120 ЗК
України, 377 ЦК України.

Оскільки розташований на земельній
ділянці № :27:021:0014, розміром 0,1000 га,
для обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд,
житловий будинок належить в ? частині
ОСОБА_6, а в 1/2 частині ОСОБА_1, право
власності на зазначену земельну
ділянку слід в 1/2частині визнати за
ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 120 ЗК України,
377 ЦК України.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст.
214 ЦПК України має визначити, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановивши, які правовідносини
випливають з встановлених вище
обставин, суд дійшов висновку, що
посилання позивача ОСОБА_1 на ст. 1225 ЦК
України, є помилковим, а зазначена
норма не підлягає застосуванню. Крім
того, не правильним, є посилання
позивача на норми ст. 60 Сімейного
кодексу України, оскільки
правовідносини щодо спірних земельних
ділянок виникли в 2003 році до набрання
чинності Сімейним Кодексом України. А
тому застосуванню підлягає норми КпШС
України, за якими приватизована
земельна ділянка не є спільним майном
подружжя та не підлягає поділу.

Разом з тим, посилання позивача у
позовній заяві на норми права, які не
підлягають застосуванню у даній
справі, не є підставою для відмови в
задоволенні пред'явленого позову,
оскільки при вирішенні справи саме суд
враховує підставу (обґрунтування) та
зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК), що
роз'яснюється постановою Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав».

З огляду на наведене, позовні вимоги
ОСОБА_1, як особи, якій належить 1/2
частина житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, в частині визнання права
власності на 1/2 частину земельну
ділянку № :27:021:0014, розміром 0,1000 га,
для обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд, за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі ст. 377 ЦК
України - підлягають задоволенню. А
позовні вимоги в частині визнання
права власності на 1/2 земельну ділянку
№ :27:021:0015, розміром 0,1800 га, для
введення особистого селянського
господарства, задоволенню не
підлягають.

Земельна ділянка № :27:021:0015,
розміром 0,1800 га, для введення
особистого селянського господарства,
власником якої є ОСОБА_6, - окремо
зареєстрована земельна ділянка, має
власний кадастровий номер, не пов'язана
з обслуговуванням житлового будинку.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

ОСОБА_6, реалізуючи своє право
розпоряджається своїм власним майном,
а саме земельною ділянкою кадастровий
№ :27:021:0015, розміром 0,1800 га, для
введення особистого селянського
господарства, уклав 27 червня 2013 року
договір купівлі-продажу вказаної
земельної ділянки з ОСОБА_3.

ОСОБА_1 просить визнати договір купівлі
продажу недійсним, посилаючись на
порушення вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, а
саме недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Зі змісту ст. 203 ЦК України вбачається,
що 1) Зміст правочину не може суперечити
цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності; 3)
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. 4) Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦК України.

Жодних доказів, що при укладанні
договору купівлі-продажу земельної
ділянки порушенні вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК
України, позивачем не надано. Посилання
позивача на те, що ОСОБА_6 був обізнаний
в момент укладання договору
купівлі-продажу про наявність судового
спору про земельну ділянку, яка є
предметом договору, не знайшли свого
підтвердження в ході судового
розгляду. Оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, перше судове
засідання, призначене на 27 червня 2013
року - день укладання договору
купівлі-продажу, було відкладено на 09
липня 2013 року в зв'язку з відсутністю
відомостей про повідомлення сторін по
справі та вручення сторонам судових
повісток. Конверт з ухвалою про
відкриття провадження та позовною
заявою повернувся до суд 05 липня 2013
року без вручення в зв'язку з
закінченням строків зберігання.

Наведене дає підстави вважати, що на
момент укладання договору
купівлі-продажу ОСОБА_6 не був
обізнаний про наявність судового
спору.

Крім того, як зазначено в п. 5 договору
купівлі-продажу від 27 червня 2013 року, та
вбачається з витягу з Державного
земельного кадастру № НВ-013 від 21
червня 2013 року, виданого
Держземагенством у Харківському
районі Харківської області відомості
про обмеження у використанні земельної
ділянки не зареєстровані (а.с.61,225).

Проаналізувавши наведені вище
обставини, суд дійшов висновку, що
підстави, вважати договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
кадастровий № :27:021:0015, розміром
0,1800 га, для введення особистого
селянського господарства, укладеним 27
червня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, не
дійсним, - відсутні.

В зв'язку з тим, що договір
купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3
отримала у власність земельну ділянку
кадастровий № :27:021:0015, розміром
0,1800 га, для введення особистого
селянського господарства, не
визнається судом недійсним, відсутні
підстави скасовувати державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку за ОСОБА_3, здійснену 27 червня
2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 та
державну реєстрацію права власності на
земельну ділянку за ОСОБА_6, виконану 27
червня 2013 року приватним нотаріусом
ОСОБА_5

Щодо позовної вимоги про визнання
частково недійсними державні акти про
право власності на землю серії ХР № 114067
та ХР № 114066, зареєстровані в книзі
записів реєстрації державних актів на
право власності за № 1/142, № 1/143 від 08
липня 2003 року за ОСОБА_6, суд відмовляє в
її задоволенні в зв'язку з її
необґрунтованістю.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст. 203, 215, 319, 377 ЦК України
ст.ст. 10, 11, 60, 61, 119, 214 ЦПК України, ст.ст.
33, 40, 81, 116, 120 Земельного Кодексу України,
постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
постановою Пленуму Верховного суду
України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» зі змінами внесеними
згідно з Постановою Верховного Суду № 2
від 19 березня 2010 року, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, площею 0,1000
га, кадастровий номер :27:021:0014, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1,
цільового призначення для
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Люботинський міський суд Харківської
області в десятиденний строк з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у праві, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І. В. Дем`яненко

Згідно з оригіналом Рішення не набрало
чинності

Суддя
І.В.Дем яненко

дата видачі копії