АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6631/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Таус М. М. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді
Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р.,
Волошина М.П.

при секретарі -
Денисенко А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 22 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Український промисловий банк», про
визнання недійсним правочинів, захист
прав споживача та стягнення моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»)
про визнання недійсним правочинів,
захист прав споживачів та стягнення
моральної шкоди, мотивуючи тим, що 01
серпня 2008 року між ОСОБА_2 та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» (далі - ТОВ
«Український промисловий банк»)
укладений кредитний договір
№1417-016/ФК-08.

З метою виконання зобов`язання за даним
кредитним договором 01 серпня 2008 року
між ТОВ «Український промисловий банк»
та ОСОБА_3 укладено договір поруки
№1417-016/2фпор-08.

30 червня 2010 року між TOB «Український
промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України укладений
договір про передачу активів та
кредитних зобов'язань TOB «Український
промисловий банк» на користь ПАТ
«Дельта Банк».

Зазначали, що договір про
передачу активів та кредитних
зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» в
частині відступлення прав вимоги щодо
їх боргових зобов'язань, кредитний
договір і договір поруки не
відповідають вимогам діючого
цивільного законодавства і підлягають,
як правочини, визнанню недійсними,
оскільки згідно вимог п.2.1 кредитного
договору №1417-016/ФК-08 від 01 серпня 2008
року у випадку перерахування коштів на
користь третіх осіб, зокрема продавцю
автомобіля, який придбавався за
рахунок цих кредитних коштів,
позичальник ОСОБА_2 повинен був надати
TOB «Український промисловий банк»
відповідну заяву, яка банку не
надавалась. Особисто ОСОБА_2 кредитних
коштів не отримував, заяв на
перерахування сум кредиту на користь
будь-яких третіх осіб TOB «Український
промисловий банк» не надавав, тобто
кредитний договір №1417 016/ФК-08 від 01
серпня 2008 року належним чином
сторонами не був укладений і виконаний.

Посилаючись на те, що ТОB «Український
промисловий банк», укладаючи з ОСОБА_2
кредитний договір, не довів йому, як
споживачу, інформацію щодо
орієнтованої сукупної вартості
кредиту, чим порушив вимоги ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів» і
постанови Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року N168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», а тому просили
визнати у повному обсязі недійсним
правочин - кредитний договір №1417-016/ФК-08
від 01 серпня 2008 року, укладений між TOB
«Український промисловий банк» та
ОСОБА_2; визнати у повному обсязі
недійсним правочин - договір поруки
№1417-016/7фпор-08 від 01 серпня 2008 року,
укладений між ОСОБА_3 та TOB «Український
промисловий банк»; визнати недійсним
правочин - договір про передачу активів
та кредитних зобов'язань Укрпромбанку
на користь Дельта Банку від 30 червня 2010
року, в частині відступлених грошових
вимог TOB «Український промисловий
банк» щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_3, який був
укладений між цим товариством та ПАТ
«Дельта Банк»; з метою відшкодування
спричиненої моральної шкоди ОСОБА_2, як
споживачу, стягнути з ПАТ «Дельта
Банк», як правонаступника TOB
«Український промисловий банк», на
його користь 16.400 грн.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 22 січня 2014 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання
відносно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
просить рішення Ленінського районного
суду м.Дніпропетровська скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
находить, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Встановлено судом і це підтверджується
матеріалами справи, що 01 серпня 2008 року
між ОСОБА_2 та TOB «Український
промисловий банк» укладено кредитний
договір №1417-016/ФК-08 на отримання
грошового кредиту в розмірі 164.000 грн.
Пунктом 2.1 цього договору передбачено,
що кредит надається банком
позичальнику готівкою з відкритого для
цієї мети на його ім'я позичкового
рахунку. 01 серпня 2008 року банк
перерахував на його позичковий рахунок
обумовлену кредитним договором
грошову суму, яку ОСОБА_2 в той же день
зняв з рахунку (а.с.37,38,39-43).

З метою виконання зобов'язань ОСОБА_2 за
кредитним договором 01 серпня 2008 року
між ОСОБА_3 та TOB «Український
промисловий банк» укладено договір
поруки №1417-016/2фпор-08 (а.с.66).

30 червня 2010 року між TOB «Український
промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України укладений
договір про передачу активів та
кредитних зобов'язань Укрпромбанку на
користь Дельта Банку. Сторони за даним
договором, керуючись положеннями
ст.ст.92,95 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» та глави 14 У1
постанови правління Національного
банку України №369 «Про затвердження
Положення про застосування
Національним банком України заходів
впливу за порушення банківського
законодавства» від 28 серпня 2001 року, з
урахуванням вимог п.6.13. Порядку
відчуження майна (активів) ТОВ
«Укрпромбанк», переданого в
забезпечення Національного банку
України за кредитами рефінансування та
стабілізаційними кредитами, з
одночасним переданням його зобов'язань
за цими кредитами, погодженого
постановою правління Національного
банку України №200 від 15 квітня 2010 року,
а також з огляду на прийняття
Конкурсною комісією рішення про
визнання Дельта Банку переможцем
конкурсу з передачі активів та
кредитних зобов'язань Укрпромбанку
(протокол від 21 травня 2010 року) та
погодження цього рішення правлінням
Національного банку України (постанова
№265/БТ від 08 червня 2010 року), уклали
договір про передачу активів та
кредитних зобов'язань Укрпромбанку на
користь Дельта Банку (а.с.68-73).

Відповідно до додатку №2 до договору
про передачу активів та кредитних
зобов'язань Укрпромбанку на користь
Дельта Банку в переліку кредитних та
забезпечувальних договорів значиться
спірний кредитний договір №1417-016/ФК-08
від 01 серпня 2008 року (а.с.67).

Вироком Ленінського районного
суду м.Дніпропетровська від 15 вересня
2011 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні
злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.1 ст.209,
ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, одним з яких
було заволодіння грошовими коштами TOB
«Український промисловий банк» в
розмірі 164.000 гривень обманним шляхом, а
саме наданням завчасно неправдивого
офіційного документу - довідки про
доходи за період з січня 2008 по червень
2008 років. В судовому засіданні ОСОБА_2
свою вину визнав у повному обсязі
(а.с.12-15).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська від
20 липня 2011 року, зміненим рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 липня 2011 року і залишеним
без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 червня 2013 року, з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ
«Дельта Банк» стягнуто заборгованість
за кредитним договором №1417-016ФК-08 від 01
серпня 2008 року у розмірі 210.536 грн.79 коп.
(а.с.44-46,47-49,50-52)

Спірні правовідносини між
сторонами виникли щодо визнання
недійсними договорів: кредитного,
поруки та про передачу активів та
кредитних зобов'язань та відшкодування
моральної шкоди.

Цивільним законодавством України
передбачено, що особа, яка вважає, що її
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним (ст.ст.215-235
ЦК України).

Згідно до вимог ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Вирішуючи справи про визнання
кредитних договорів недійсними, суди
мають враховувати вимоги
законодавства, що стосуються їх
чинності. Вони встановлені як ст.ст.1048-
1052,1054 ЦК України, так і Законом України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».
Зокрема, суди мають встановлювати такі
обставини: досягнення сторонами згоди
щодо усіх істотних умов договору: мета,
сума і строк кредиту; умови і порядок
його видачі та погашення; види (способи)
забезпечення зобов'язань позичальника;
відсоткові ставки; порядок плати за
кредит; порядок зміни та припинення дії
договору; відповідальність сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору; кредитний договір має
укладатись обов'язково у письмовій
формі, причому недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює жодних правових наслідків,
окрім тих, що пов'язані з його
нікчемністю; сторони кредитного
договору повинні мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
сторін має бути вільним і відповідати
їхній внутрішній волі.

Однією з істотних умов укладання
кредитного договору, яка має бути чітко
виписана в договорі та на яку суд
повинен звертати увагу, є сплата
процентів на грошову суму, отриману в
кредит. Проценти, сплачувані
позичальником за користування
кредитом, за своїм характером є
встановленою договором платою за
користування грошовими коштами, а не
неустойкою, яка є не тільки способом
забезпечення виконання зобов'язань, а
також й однією з форм цивільно-правової
відповідальності.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього
Кодексу.

В ст.55 Закону України «Про банки та
банківську діяльність» зазначено, що
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України, нормативно -
правовими актами Національного банку
України та угодами (договором) між
клієнтом та банком.

З тексту ст.627 ЦК України вбачається, що
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст.628 ЦК України встановлено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін та
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Договір є укладений, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК
України).

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК
України).

Статтею ст.643 ЦК України визначено
момент укладення договору за
пропозицією, в якій вказаний строк для
відповіді. При цьому Закон встановлює
правило відповідно до якого, якщо у
пропозиції укласти договір вказаний
строк для відповіді, договір є
укладеним, коли особа, яка зробила
пропозицію, одержала відповідь про
прийняття пропозиції протягом цього
строку.

За змістом ст.ст.536,1054 ЦК України
необхідною умовою кредитного договору
є розмір процентної ставки, тобто це є
істотною умовою щодо якої сторони
повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору,
на підставі ч.1 ст.1055 ЦК України, є
письмова форма.

Зміна договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що
змінюється, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту (ст.654 ЦК
України).

Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо
особа, яка одержала пропозицію укласти
договір у межах строку для відповіді
вчинила дію відповідно до вказаних у
пропозиції умов договору (сплатила
певну суму грошей), яка засвідчує її
бажання укласти договір, ця дія є
прийняттям пропозиції.

Пункт 2.1 Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
правління Національного банку України
від 10 травня 2007 N168, містить, що банки
зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту за
встановленою формою.

Зазначене положення прийняте
Національним банком України на
виконання п."д" ч.2 ст.11 Закону України
"Про захист прав споживачів", згідно з
яким, перед укладенням договору про
надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту (перелік усіх
витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та
поверненням, зокрема, таким, як
адміністративні витрати, витрати на
страхування, юридичне оформлення тощо),
а також пп.2 п.4 ст.11 Закону України "Про
захист прав споживачів", відповідно до
якого договір про надання споживчого
кредиту має містити детальний розпис
можливих складових загальної вартості
кредиту для споживача.

Однак зазначений в Правилах обов'язок
повідомлення споживача відносно
можливих складових загальної вартості
кредиту по суті є істотною умовою
кредитного договору, що відрізняється
від простого обов'язку повідомлення,
передбаченого ст.11 Закону України "Про
захист прав споживачів".

Відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
згідно з якою у договорі про надання
споживчого кредиту може зазначатися,
що відсоткова ставка за кредитом може
змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках.

В п.14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №5
зазначено, що при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(ст.си.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст.18-19 Закону
України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі (ст.1055
ЦК); недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний) або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (ст.ст.536,638,1056-1
ЦК).

За змістом ч.1 ст.1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
придбання права вимоги на виконання
зобов'язань у грошовій формі за
поставлені товари чи надані послуги,
приймаючи на себе ризик виконання
таких вимог та прийом платежів
(факторинг) розглядаються як кредитна
операція.

Законом України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" факторинг
вважається фінансовою послугою
(підпункт 11 пункту 1 статті 4 Закону).

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Таким чином позичальник має право
виконувати кредитні зобов'язання як
первісному кредитору, так і новому
кредитору.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 тривалий час не виконує свої
зобов'язання за кредитним договором
№1417-016/ФК-08 від 01 серпня 2008 року.

Згідно з частинами першою та другою
статті 228 ЦК Україні правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У справі, що розглядається, позивачами
не доведено, що договір про передачу
активів та кредитних зобов'язань
Укрпромбанку на користь Дельта Банку
порушує публічний порядок, а саме їх
конституційні права і свободи.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Позивачами не надано достатніх доказів
на підтвердження обставин, на які вони
посилаються. Кредитний договір
№1417-016/ФК-08 від 01 серпня 2008 року
підписаний обома сторонами, що
свідчить про їх обізнаність з умовами
договору і згодою з його умовами.
Волевиявлення ОСОБА_2 було спрямовано
на отримання грошей для споживчих
цілей, для чого він й уклав кредитний
договір на сприйнятливих для себе
умовах, тобто кредитні зобов'язання
приймав на себе добровільно.

На час укладання правочинів сторони
володіли необхідним обсягом цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди, то
районний суд дійшов вірного висновку
про відмову в позові у зв'язку з їх
недоведеністю.

Згідно діючого законодавства особа
несе відповідальність за заподіяну
моральну шкоду у випадках, коли право
на її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України або у випадках, передбачених
відповідними статтями Цивільного
кодексу України, а також іншими нормами
законодавства, які встановлюють
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди, у тому числі Законом
України „Про захист прав споживачів".

Відповідно до пункту 5 частини першої
статті 4 Закону України „Про захист
прав споживачів" споживачі під час
придбання, замовлення або використання
продукції, яка реалізується на
території, для задоволення своїх
особистих потреб мають право на
відшкодування майнової та моральної
(немайнової) шкоди, заподіяної
небезпечною для життя і здоров'я людей
продукцією у випадках, передбачених
законодавством.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що з'ясувавши в
достатньо повному об'ємі права та
обов'язки сторін, обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм правову
оцінку, суд першої інстанції
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, а приведені в
апеляційній скарзі доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Доводи ОСОБА_2 про те, що грошей
він не отримував є безпідставними,
оскільки кредитний договір є укладеним
з моменту досягнення його сторонами в
письмовій формі згоди з усіх істотних
умов договору, а дії щодо зняття грошей
з рахунку стосуються його виконання, а
не укладення, тоді як правове значення
для вирішення питання про визнання
кредитного договору недійсним має
додержання його сторонами вимог закону
саме при його укладенні, а не виконанні.

Щодо посилання ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі на те, що укладений
кредитний договір здійснено з
використанням нечесної
підприємницької практики з боку банку,
колегія суддів вважає
необґрунтованими та такими, що
спростовуються матеріалами справи.

Закон України «Про захист
споживачів» установив недійсність
правочинів, здійснених з використанням
нечесної підприємницької діяльності,
яка полягає, зокрема у введені в обману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Суд першої інстанції, відмовляючи
в задоволенні вимог правильно
зазначив, що при укладенні кредитних
договорів з позивачем було дотримано
всі передбачені законом істотні умови
договору, які обумовлені згодою сторін,
як узгоджені сторонами, так і прийняті
ними, про що свідчить його підпис під
договорами та анкетами-заявами, а також
дотримані вимоги щодо форми договору,
порядку та форми його зміни.

Висновок суду першої інстанції,
про те, що при укладанні вказаних
договорів обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі не спростовується
матеріалами справи та доводами
апеляційної скарги.

На підставі наведеного, колегія
суддів вважає, що рішення Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 22 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді: