УХВАЛА

іменем україни

09 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Іваненко Ю.Г.,

Касьяна О.П.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля», третя особа -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді,
про відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 01
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПАТ
«ДТЕК Павлоградвугілля»), третя особа -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Павлограді
(далі - відділення Фонду), про
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 01 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 14 січня 2014 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 1998
року до сьогодні розглядається справа,
у процесі якої позивач неодноразово
змінював та доповнював позовні вимоги,
підстави та предмет позову, просив
визнати дії незаконними, стягнути
недоплачені суми відшкодування шкоди з
одноразової допомоги, витрат
втраченого заробітку, страхових
виплат, моральної шкоди, стягнути
компенсацію у зв'язку з порушенням
строків виплат відшкодування шкоди.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 листопада 2011 року позовні
вимоги майнового характеру були
частково задоволені, а в частині
відшкодування моральної шкоди -
відмовлено у задоволені позову в
зв'язку зі спливом позовної давності.

Зазначене рішення в частині вимог
майнового характеру було частково
змінено рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 січня
2012 року, а в частині відшкодування
моральної шкоди залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 липня 2013 року
касаційну скаргу відділення Фонду
задоволено, касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено частково. Рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24
листопада 2011 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 січня 2012 року у частині
позову, зокрема, про відшкодування
моральної шкоди скасовано, справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

При новому розгляді справи в частині
позову про відшкодування моральної
шкоди суди першої та апеляційної
інстанцій у позові відмовили,
зазначаючи наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (яка
набрала чинності 13 січня 2000 року) за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 2009 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначено, що до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, застосовується
тримісячний строк позовної давності
(ст. 233 КЗпП України).

Час виникнення правовідносин з
відшкодування шкоди здоров'ю позивача
визначається днем встановлення йому
МСЕК стійкої втрати працездатності. У
даному випадку позивачу встановлено 80 %
стійкої втрати працездатності за
висновком МСЕК від 13 жовтня 1995 року
внаслідок професійного захворювання,
отриманого при виконанні трудових
обов'язків під час тривалої роботи на
підприємстві.

Позивач, посилаючись на ст. 237-1 КЗпП
України як правову підставу
відшкодування моральної шкоди
внаслідок неправомірних дій, звернувся
до суду, пропустивши встановлений ст. 233
КЗпП України тримісячний термін
звернення до суду.

Також доводи позивача з приводу
спричинення йому моральної шкоди саме
незаконними діями в період з 1995 року до
1998 року не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні.

Доводи позивача про те, що він протягом
багатьох років вимушений звертатися до
суду, витрачати час та здоров'я для
цього, суд не взяв до уваги, оскільки
відповідне цивільне законодавство
передбачає рівні права сторін з
приводу захисту своїх прав в судовому
порядку та їх використання не є
підставою для покладання на
відповідача відповідальності за
зазначене.

Проте з висновками судів погодитися не
можна з огляду на наступне.

Передаючи справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
ухвалі від 31 липня 2013 року звертав
увагу на те, що до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, застосовується
тримісячний строк звернення до суду
(ст. 233 КЗпП України). Однак до інших
вимог про відшкодування моральної
шкоди, як вимог, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
строк позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК Української РСР року не
застосовується (п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»).

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції наведеного не врахував та не
визначився із характером спірних
правовідносин з огляду на заявлені
позивачем вимоги. Так, в останніх
доповненнях, уточненнях та змінах до
позовної заяви від 28 жовтня 2013 року (а.с.
24 т. 8) ОСОБА_3 просив стягнути з
Виробничого структурного підрозділу
«Шахтоуправління «Павлоградське» ПАТ
«ДТЕК Павлоградвугілля» 100 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди. При
цьому позивач зазначав, що моральна
шкода пов'язана не з ушкодженням
здоров'я, а з порушенням його прав щодо
своєчасних виплат належним сум,
тривалим розглядом справи (протягом 15
років). При цьому ОСОБА_3 посилався й на
положення ст. 1167 ЦК України, яка регулює
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду.

Відхиляючи доводи позивача щодо
спричинення моральної шкоди
незаконними діями в період з 1995 року до
1998 року, а також необхідністю
звертатися до суду та витрачати час та
здоров'я, суд не врахував, що обставини
порушення відповідачами прав позивача
на отримання відшкодування шкоди (як
щомісячні виплати, так і одноразова
допомога) вже встановлені рішеннями
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24
листопада 2011 року та апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 січня
2012 року в даній справі. На поновлення
прав позивача недоплачені з 2001 року
суми були стягнуті з відповідачів в
судовому порядку.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Частиною 3 зазначеної норми
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом
відповідальність за шкоду вимагає
встановлення складу правопорушення,
елементами якого є шкода, протиправна
поведінка, причинний зв'язок між шкодою
та протиправною поведінкою.
Протиправність поведінки полягає у
невиконання юридичного обов'язку,
встановленого нормою права. При цьому
під протиправною дією розуміють
поведінку, що заборонена законом, а під
протиправною бездіяльністю -
невчинення особою дій, які вона була
зобов'язана за законом вчинити.
Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
пояснень ОСОБА_3, викладених у
доповненнях, уточненнях та змінах до
позовної заяви, в достатньому обсязі не
перевірив, не визначився із характером
спірних правовідносин, не надав їм
оцінки та не вирішив, яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України, вимоги ст. 6 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод щодо справедливого судового
розгляду в такому його елементі, як
мотивування судового рішення судом,
який має право на дослідження нових
доказів і переоцінку доказів, суд
апеляційної інстанції взагалі не
перевірив як усіх доводів апеляційної
скарги, так і законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції; не навів ніяких мотивів
ухваленого ним судового рішення й
обставин, які б спростовували доводи
скарги, та помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи в суді
апеляційної інстанції, ухвала
останнього підлягає скасуванню з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до апеляційного суду
Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

Ю.Г.
Іваненко

О.П. Касьян

О.М. Ситнік