У Х В А Л А

21 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року в справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що 29 червня 2006 року з ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 9 633 грн зі сплатою 25,08 % річних. У
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов договору, виникла
заборгованість, яка станом на 22 жовтня
2013 року склала 58 269 грн 14 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 58 269 грн 14 коп.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 27 листопада 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 20 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 29 червня 2006 року в розмірі
33 469 грн 89 коп. У решті позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 березня 2014
року відмовлено у відкритті
провадження у справі за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 20 лютого
2014 року з підстав, передбачених п. 5 ч. 4
ст. 328 ЦПК України.

У червні 2013 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року з підстави
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального закону, а саме
ст. ст. 257, 259 ЦК України.

На підтвердження викладених у заяві
доводів ОСОБА_3 додав ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 жовтня 2012 року (6-30331св12), від
24 квітня 2013 року (6-4179св13), від 19
червня 2013 року (6-1477св13) та постанову
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 6 березня
2013 року (6-4цс13) постановлені за
результатом розгляду, на думку
заявника, аналогічних справ, де
по-іншому застосовані ті самі норми
матеріального права.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Зі змісту заяви та доданих до неї ухвал
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не вбачається неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, оскільки виникли
питання щодо доведення позовних вимог,
що є застосуванням норм процесуального
права і вони не є підставою для допуску
справи до провадження Верховного Суду
України.

Крім того, відповідно до роз'яснень
наданих у п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального
кодексу України» судовими рішеннями,
на які заявник посилається на
підтвердження підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК,
можуть бути рішення: Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалені як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом «Про внесення змін до Закону
України «Про судоустрій України щодо
забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ» від 22 лютого 2007 року №
697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним. Обов'язковою є
умова, щоб цими рішеннями, які набрали
законної сили, вирішено спір по суті, та
в них судом (судами) касаційної
інстанції неоднаково застосовано одні
й ті самі норми матеріального права.

Таким чином, постанови Верховного Суду
України не входить до переліку судових
рішень, на які може робитись посилання
щодо підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК, оскільки
Верховний Суд України не є судом
касаційної інстанції.

Оскільки неоднакового застосування
норми матеріального права не було, а
виникли питання щодо доведення
позовних вимог, що є застосуванням норм
процесуального права, то в задоволенні
заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором до провадження Верховного
Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська