Справа № 449/48/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3606/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 13 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, треті особи - Перемишлянська
державна нотаріальна контора,
Перемишлянська група Золочівського
міжрайонного бюро технічної
інвентаризації, про визнання частково
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за законом та свідоцтва про
право власності на житловий будинок, та
визнання права власності на 1/2 частину
спадкового майна, -

в с т а н
о в и л а:

В листопаді 2011 року ОСОБА_4 на підставі
ст. 1301 ЦК України звернувся в суд з
вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилається на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько
ОСОБА_6, після смерті якого в
будинковолодінні по АДРЕСА_1
залишилась проживати мати ОСОБА_7, яка і
успадкувала все його майно. Після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 матері, він
фактично прийняв спадщину, оскільки
доглядав за будівлями, обробляв
земельну ділянку, однак встановлений
законодавством строк для звернення до
нотаріуса про прийняття спадщини
пропустив і був змушений у вересні 2011
року звернутись до суду з позовом про
визначення додаткового строку.
Звернувшись до нотаріуса з рішенням
суду йому стало відомо, що все майно
матері успадкувала його сестра ОСОБА_2,
яка приховала від нотаріуса існування
інших спадкоємців та обмежила його в
законному праві на частку в спадковому
майні одноосібно прийнявши спадщину
батьків. Вважає, що свідоцтво про право
на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_2
від 29.08.2011 року і, як наслідок, свідоцтво
про право власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1, видане
відповідачці, є недійсними і
підлягають скасуванню.

В ході судового розгляду позивач
уточнив та збільшив свої позовні
вимоги, просить визнати свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане
29.08.2011 року на ім'я ОСОБА_2 та свідоцтво
про право власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1 видане 04.09.2011 року на
її ж ім'я - частково недійними та
визнати за ним право власності на 1/2
частину усього спадкового майна, що
належало покійній матері ОСОБА_7

Оскаржуваним рішенням, в якому 11
вересня 2012 року виправлено описку (а.с.
159-160), позов задоволено. Визнано
свідоцтво про право на спадщину за
законом видане 29.08.2011 р. на ім'я ОСОБА_2 -
частково недійсним.

Визнано свідоцтво про право власності
на житловий будинок, що знаходиться по
АДРЕСА_1, видане 04.09.2011 р. на ім'я ОСОБА_2 -
частково недійсним.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на 1/2 частину усього
спадкового майна, що належало його
померлій матері ОСОБА_7.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 98,50
грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає
його незаконним та необґрунтованим,
таким, що ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального та
права. Зазначає, що в оскаржуваному
рішенні суд першої інстанції не
врахував вимог ч. 1 ст. 1272 ЦК України, яка
чітко встановлює, що якщо спадкодавець
протягом строку, встановленого ст. 1270
ЦК України, не подав заяву про
прийняття спадщини, він вважається
таким, що не прийняв її. Крім цього, суд
не врахував, що рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 30 вересня 2011
року, яким позивачу ОСОБА_4 було
визначено додатковий строк для
прийняття спадщини за законом в три
місяці, набрало чинності 13 жовтня 2011
року, але строк дії цього рішення суду
минув 13 січня 2012 року, тобто через три
місяці. Позивач з приводу письмової
відмови нотаріуса у прийнятті заяви
про відкриття спадщини за законом не
оскаржував дій нотаріуса, а тому своє
право на спадщину втратив згідно ч. 1 ст.
1272 ЦК України. Вважає, що суд першої
інстанції порушив вимоги ст. 119 ЦПК
України, оскільки позовна заява
складена із суттєвими процесуальними
порушеннями. Просить скасувати рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 13 червня 2013 року
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом встановлено, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, що проживав по
АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_7,
остання успадкувала все його майно, що
стверджується довідкою виконкому
Чемеринецької сільської ради № 277 від
25.08.2011 року, інформацією № 891/02-14/156/2011
від 12.12.2011 року завідувача
Перемишлянської державної
нотаріальної контори та копією
спадкової справи № 156/2011 до майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 (а.с. 20, 28,
29-54).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла матір сторін
ОСОБА_7, внаслідок чого відкрилася
спадщина на усі права та обов?язки, що
належали їй - спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок її смерті. На час її смерті
спадкоємцями першої черги являлись їх
діти ОСОБА_8, ОСОБА_4 ОСОБА_9, позивач
ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2, яка
08.06.2011 року звернулася до
Перемишлянської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини зазначивши в ній, що
інших спадкоємців котрі б претендували
на спадкове майно немає (а.с. 30).

З свідоцтва про право на спадщину,
виданого 29 серпня 2011 року державним
нотаріусом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_7 її дочці - відповідачці ОСОБА_2,
вбачається, що спадщина складається з
житлового будинку з відповідними
господарськими прибудовами, що
знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 17).

З копії спадкової справи № 156/2011
представленої Перемишлянською
державною нотаріальною конторою та
зокрема свідоцтва про право на
спадщину за законом від 29.08.2011 року
вбачається, що спадкоємцем майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7, а саме
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1, стала її дочка ОСОБА_2 (а.с. 29-54).

Свідоцтвом про державну реєстрацію
прав від 04.09.2011 року підтверджується, що
житловий будинок, який знаходиться по
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право на спадщину від 29.08.2011 року
зареєстрований за ОСОБА_2,
реєстраційний № 34315839 (а.с. 19).

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи
позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2
є сином та дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що
стверджується копіями свідоцтв про
народження (а.с. 16, 45), а відтак в силу ст.
1261 ЦК України є спадкоємцями першої
черги за законом.

За загальним положенням про
спадкування, право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою, для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1
ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Інші діти спадкодавця за прийняттям
спадщини не звертались.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 30 вересня
2011 року позивачу по справі ОСОБА_4
визначено додатковий строк для
прийняття спадщини після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері ОСОБА_7, -
терміном в три місяці, починаючи з
моменту вступу в законну силу рішення
суду у даній справі (а.с. 22).

Рішення не оскаржувалось та набрало
законної сили 13 жовтня 2011 року (справа
№ 2-465/2011р.).

За наявності такого рішення позивач
ОСОБА_4 в межах визначеного йому судом
додаткового строку подав заяву до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини по смерті матері, а відтак
вчинив передбачені законом дії, які
свідчать про прийняття ним спадщини.
Проте, державним нотаріусом -
завідувачем Пермишлянської державної
нотаріальної контори не видано
позивачу свідоцтва про право на
спадщину за законом, а рекомендовано
звернутися для вирішення майнових
претензій на спадкове майно в суд
відповідно до ст. ст. 1300, 1301 ЦК України
(а.с. 15).

Згідно зі ст. 67 Закону України «Про
нотаріат» свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину, в
порядку, встановленому цивільним
законодавством, на ім'я всіх
спадкоємців або за їх бажанням -
кожному з них окремо.

З долученої до справи копії матеріалів
спадкової справи убачається, що
нотаріусом не вчинено жодних
передбачений законом дій по заяві
ОСОБА_4

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, на яку
посилається позивач у позові та якою
керувався суд при ухваленні рішення
про задоволення позову - свідоцтво про
право на спадщину визнається недійсним
за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, викладеними в
п. 27 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» відповідно до ст. 1301 ЦК
України свідоцтво про право на
спадщину може бути визнано недійсним
не лише тоді, коли особа, якій воно
видане, не мала права на спадкування,
але й за інших підстав, установлених
законом. Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Застосовуючи вказану норму
матеріального права, суд не врахував
наявність спеціальної норми, котра
поширюється на спірні правовідносини
та підлягала застосуванню.

У відповідності до вимог ст. 1300 ЦК
України - за згодою всіх спадкоємців,
які прийняли спадщину, нотаріус за
місцем відкриття спадщини може внести
зміни до свідоцтва про право на
спадщину. На вимогу одного із
спадкоємців за рішенням суду можуть
бути внесені зміни до свідоцтва про
право на спадщину. У випадках,
встановлених частинами першою та
другою цієї статті, нотаріус видає
спадкоємцям нові свідоцтва про право
на спадщину.

Згідно роз?яснень в абз. 8-му п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року -
спадкоємець, який прийняв спадщину в
наданий судом додатковий строк, має
право звернутися до суду з вимогами про
внесення змін до свідоцтва про право на
спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли
спадщину, не дають згоду на внесення
нотаріусом за місцем відкриття
спадщини цих змін. На підставі рішення
суду нотаріус видає спадкоємцям нові
свідоцтва про право на спадщину.

Як встановлено судом, по заяві ОСОБА_4
нотаріальної дії нотаріусом вчинено не
було, доказів відмови іншого
спадкоємця - ОСОБА_2, яка також прийняла
спадщину, від внесення змін у видане на
її ім?я свідоцтво про право на спадщину
за законом, позивач не надав, оскільки
таке питання у встановленому законом
порядку не вирішувалось.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що у відповідності з вимогами ст.
ст. 16, 1300 ЦК України відсутній такий
спосіб захисту порушених прав
спадкоємця як визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом.

В цьому випадку, як зазначено вище, на
вимогу одного з спадкоємців за
рішенням суду можуть бути внесені
зміни до свідоцтва про право на
спадщину, яке у відповідності до п. 227
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
повинно бути повернуто нотаріусу, а
останній у відповідності до ст. 1300 ч. 3
ЦК України зобов?язаний видати нові
свідоцтва про право на спадщину, але
таких позовних вимог позивачем не
заявлялось, а у відповідності до ст. 11 ч.
1 ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, відповідно
до цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним з підстав невідповідності
висновків суду обставинам справи,
неправильного застосування
матеріального права та порушення норм
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
- про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1
п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 13 червня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи -
Перемишлянська державна нотаріальна
контора, Перемишлянська група
Золочівського міжрайонного бюро
технічної інвентаризації, про визнання
частково недійсними свідоцтва про
право на спадщину за законом та
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, та визнання права
власності на 1/2 частину спадкового
майна - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.