Справа № 204/5041/2013-ц
Провадження № 2/204/190/2014 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Самсонової В.В.

при секретарі
Калініченко М.В.

за участю представника позивачки
ОСОБА_1

за участю представника відповідача
ОСОБА_2

за участю представника третьої особи
Бегерус Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, треті особи: Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради, Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання заповіту
недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6, посвідчений 18 квітня 2011 року
державним нотаріусом Хилько Л.A. В
обґрунтування позову позивач вказав на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мама -
ОСОБА_7. Після її смерті, він звернувся
до державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, де
дізнався, що 18 квітня 2011 року, його мама
склала заповіт, в якому все належне їй
майно вона заповіла ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Заповіт на ім'я ОСОБА_6 був
засвідчений 18 квітня 2011 року державним
нотаріусом Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори Хилько
Л.А. Позивач вважає заповіт від 18 квітня
2011 року недійсним. Його мама була
інвалідом першої групи з дитинства. В
2011 році стан її здоров'я різко
погіршився, вона звернулась до лікарні,
де їй поставили діагноз: злоякісне
новоутворення сечового міхура.
Усвідомлюючи, що захворювання на рак
може призвести до передчасної смерті,
життя його мами та його самого дуже
змінилося. Так як мама виховувала
позивача сама, була матір'ю-одиначкою,
тому дуже переживала, про те хто буде
наглядати за ним, після її смерті. Її
маленька пенсія не дозволяла їй
оплачувати дороге лікування, яке могло
б хоч трохи покращити її стан. Вона весь
час була в пригніченому стані, постійно
плакала. В цей час в її житті з'явився
ОСОБА_6, сусід по будинку, де вони з
мамою проживали. Після того, як мама
розповіла ОСОБА_6 про своє захворювання
і свої страхи, він почав часто
приходити до них додому і про щось її
просити. Позивач не знав, про що саме,
але тепер він розуміє, що він просив
написати заповіт на його ім'я. Мама
позивача дуже любила його і тому була
здатна заради нього на все, але під
впливом ліків, які вона вживала, щоб
полегшити біль та під впливом обману зі
сторони ОСОБА_6 вона й підписала
заповіт, після того як той пообіцяв їй
піклуватися про позивача. На момент
складання заповіту мама позивача не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними, оскільки знаходилась в
депресивному стані з психічними
розладами у зв'язку з тяжкою хворобою
та після прийняття сильнодіючих ліків.
З 28 січня 2013 року позивача визнано
інвалідом 2-ої групи.

Пізніше законний представник ОСОБА_5 -
ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та
підстави заявлених позовних вимог. Так,
вона просила із-за того, що на момент
укладення заповіту заповідачка не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, визнати недійсним
заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
посвідчений Третьою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою 18.04.2011
року і зареєстрований в Державному
реєстрі заповітів за № 2-1080.

Ухвалою суду до участі у справу була
допущена ОСОБА_4, як правонаступник
замість ОСОБА_5.

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 уточнені позовні
вимоги позивачки підтримав та просив
задовольнити їх в повному обсязі,
посилався на обставини викладені в
уточненій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог позивачки
та просив відмовити їй в повному
обсязі. При цьому, пояснив, що її вимоги
є безпідставними, що підтверджується
висновками проведеної посмертної
судово-психіатричної експертизи.

Представник органа опіки та піклування
виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради Бегерус Л.В. в
судовому засіданні підтримала позовні
вимоги позивачки в інтересах ОСОБА_5,
визнаного недієздатним.

Представник Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори Янкова
І.В. в судове засідання не з'явилася, про
час та місце слухання справи була
повідомлена належним чином, раніше
надала суду заяву, в якій просила
справу розглянути без участі
представника державної нотаріальної
контори у зв'язку з виробничою
завантаженістю.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, вислухавши свідків, суд вважає,
що позовні вимоги задоволенню не
підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла - ОСОБА_7, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданим 23 жовтня 2012 року
відділом державної реєстрації смерті
Дніпропетровського міського
управління юстиції у
Дніпропетровській області, актовий
запис № 7095 (а.с.4).

Після її смерті відкрилася спадщина на
належне їй майно, а саме на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Ще за життя, а саме 18 квітня 2011 року
ОСОБА_7 склала заповіт, який
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А. та
зареєстрований в реєстрі за № 2-1080, в
якому заповіла все своє майно, де б воно
не було і з чого б воно не складалося
ОСОБА_6 (а.с.14).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

На підставі вищевказаного відповідач
ОСОБА_6 звернувся до Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на його ім'я.

У зв'язку з вищевказаним Третьою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою була відкрита
спадкова справа після смерті ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_5 є рідним сином ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується
свідоцтвом про народження (а.с.9).

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
27 вересня 2013 року ОСОБА_5 був визнаний
недієздатним, над ним було встановлено
опіку та призначено опікуном ОСОБА_4.
Дане рішення не було оскаржене та
набрало чинності 02.10.2013 року (а.с.100-101).

Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Так, вищевказані обставини визнані
сторонами в судовому засіданні та не
оспорюються, а тому доказуванню
вищевказані обставини не підлягають.

Позивачка ОСОБА_4, яка діє в інтересах
ОСОБА_5, вважає заповіт складений 18
квітня 2011 року ОСОБА_7, яким остання
заповіла все своє майно, де б воно не
було і з чого б воно не складалося
ОСОБА_6 - недійсним, оскільки заповідач
на час складання заповіту не могла
усвідомлювати значення своїх дій та не
могла керувати ними.

На підтвердження своїх вимог та
заперечень сторони просили допитати в
судовому засіданні свідків, які можуть
надати пояснення з приводу обставин,
які мають значення для правильного та
повного дослідження обставин справи.

Так, в судовому засіданні були допитані
свідки, які пояснили наступне:

Свідок ОСОБА_12, яка є знайомою померлої
та її сина, і яка вказала, що знає та
тісно спілкувалася з померлою з 2008
року. Вказала, що у померлої були ворожі
стосунки з її сином. Відповідача вперше
вона побачила на похороні ОСОБА_7 Про
заповіт їй відомо не було та з приводу
того чи допомагав відповідач ОСОБА_7 чи
ні їй нічого невідомо. ОСОБА_7 часто
кричала та нецензурно лаялася на свого
сина.

Свідок ОСОБА_13, яка знала померлу та її
сина, оскільки вона є соціальним
працівником та деякий час була
приставлена до ОСОБА_7, і яка вказала, що
померла завжди кричала на свого сина та
навіть ненавиділа його, оскільки як
вважала сама ОСОБА_7 її син був її
тягарем. Вказала, що зі слів самої
ОСОБА_7, коли вона ще була жива, їй було
відомо про посвідчення заповіту від
ОСОБА_7 на ім'я відповідача, оскільки
останній повинен був її поховати. На
запитання (свідка) до ОСОБА_7 що буде з
її сином, остання вказала, що їй все
одно. Після цього, вона (свідок) більше
до неї не приходила.

Свідок ОСОБА_14, яка знала ОСОБА_7 з 1973
року, і яка вказала, що іноді вони
спілкувалися з ОСОБА_7, коли вона ще
була жива. Вказала, що з кінця 2011 року
вона (ОСОБА_7) перестала спілкуватися з
нею та не підходила до телефону. Про
заповіт вона дізналася вже після
смерті ОСОБА_7 Вказала, що у ОСОБА_7 була
порушена психіка, оскільки в неї було
дуже складне життя.

Свідок ОСОБА_15, яка є тіткою ОСОБА_5 та
невісткою померлої, і яка вказала, що
померла покладала на сина великі надії,
але вони не справдилися в силу
психічного стану її сина. Вказала, що
взаємовідносини у померлої з сином
були погані. Вказала, що у ОСОБА_7 була
не стійка психіка, інколи вона навіть
виганяла її (свідка) з квартири з
нецензурними словами. Зазначила, що
коли ОСОБА_7 почала спілкуватися із
ОСОБА_6, то вона почала віддалятися від
своїх родичів та друзів. При цьому,
пояснила, що померла звинувачувала
сина в своєму житті, але не збиралася
позбавляти його квартири.

Свідок ОСОБА_16, яка є робітницею
відповідача (барменом в кафе), і яка
вказала, що відповідач часто привозив
ОСОБА_5 в своє кафе, годував його за свій
рахунок. При цьому, ОСОБА_5 допомагав по
кафе. Відповідач купував ОСОБА_5 речі,
телефон, продукти тощо.

Свідок ОСОБА_17, який є сусідом, і який
вказав, що ОСОБА_6 допомагав ОСОБА_7 та
її сину.

Свідок ОСОБА_18, яка є лікарем в лікарні
де лікувався ОСОБА_5, і яка надала
свідчення, які не стосуються предмету
спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, допитані свідки не надавали
пояснень стосовно психічного стану
ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, а саме,
зокрема, щодо того, що остання на час
складання заповіту в квітні 2011 року не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та не могла керувати ними.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Так, для встановлення обставин, чи
могла ОСОБА_7, померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
усвідомлювати значення своїх дій та чи
могла вона керувати ними на час
складання заповіту, а саме станом на
18.04.2011 року, необхідні спеціальні
знання.

Тому, за клопотанням позивачки, по
даній справі була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза
спадкодавця ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, на вирішення якої були
поставлені наступні питання: чи
страдала спадкодавець ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
при житті будь-яким психічним
розладом?; чи страдала спадкодавець
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, будь-яким психічним
розладом при складені нею заповіту,
який посвідчено 18.04.2011 року о 12 годині 30
хвилин державним нотаріусом Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А. і
зареєстрований в реєстрі за № 2-1080?; в
якому психічному стані перебувала
спадкодавець ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3, під час складання
нею заповіту, який посвідчено 18.04.2011
року о 12 годині 30 хвилин державним
нотаріусом Третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори Хилько
Л.А. і зареєстрований в реєстрі за № 2-1080
і чи могла вона розуміти значення своїх
дій та керувати ними? (а.с.155-156).

За результатами проведеної посмертної
судово-психіатричної експертизи
відділенням судово-психіатричних
експертиз був складений Акт № 23
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 26.06.2014 року, згідно з
яким комісія прийшла до висновку, що
ОСОБА_7 в період часу, що цікавить суд,
тобто на момент складання заповіту
18.04.2011 року, яким-небудь психічним
захворюванням не страждала. За своїм
психічним станом в той період часу вона
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Згідно з постановою Верховного суду
України від 29 лютого 2012 року -
відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
і йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Отже, проведеною у справі експертизою
не зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_7 в момент
складення нею заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
навіть навпаки зроблено висновок, що
вона на момент складання заповіту
18.04.2011 року, яким-небудь психічним
захворюванням не страждала та за своїм
психічним станом в той період часу
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

У зв'язку з вищевказаним, твердження
позивачки та її представника щодо не
можливості померлої ОСОБА_7 в момент
складання заповіту усвідомлювати
значення своїх дій та те, що вона не
могла керувати ними, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні під
час розгляду даної справи.

За таких обставин, з урахуванням всього
вищевказаного, суд вважає необхідним
відмовити позивачці в задоволенні її
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 225, 1218, 1235, 1248, 1257, 1268
ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті
особи: Орган опіки та піклування
виконавчого комітету
Красногвардійської районної у м.
Дніпропетровську ради, Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В.
Самсонова