Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/2912/14
Головуючий у 1 інстанції: Гончаренко
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко
О.В.

суддів: Гончар М.С.,
Дашковської А.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 23 квітня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Лисогірської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації», реєстраційна служба
Запорізького районного управління
юстиції, про визнання договору
дарування нерухомого майна недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2008 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, Лисогірської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області, третя особа: ТОВ
«Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації», про визнання договору
дарування нерухомого майна недійсним.

У позові зазначала, що згідно зі
свідоцтвом про право власності на
жилий будинок АДРЕСА_1, власником
зазначеного будинку була її мати
ОСОБА_12

23 листопада 1991 року згідно договору
дарування, що був посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Лисогірської сільської ради народних
депутатів Запорізького району, ОСОБА_12.
подарувала їй зазначений житловий
будинок з усіма спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.

Після смерті матері їй стало відомо, що
53/100 частини спірного будинку належить
відповідачу.

Підставою відчуження зазначеної
частини будинку став договір дарування
від 24 лютого 1993 року, укладений від її,
позивача, імені, посвідчений
Лисогірською сільською радою під
реєстровим № 20.

Посилаючись на зазначені обставини та
уточнивши свої вимоги, просила договір
дарування 53/100 чистин житлового будинку
АДРЕСА_1 від 24 лютого 1993 року, укладений
між нею та ОСОБА_3, визнати недійсним
внаслідок відсутності волевиявлення
на його укладання, повернути сторони до
попереднього стану, скасувавши
реєстрацію за ОСОБА_3 53/100 частини
будинку, стягнути з відповідача на її
користь судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 23 квітня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 06 червня 2013
року зазначене судове рішення було
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
53/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1 від
24 лютого 1993 року, укладений між ОСОБА_2
та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
53/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 29 серпня 2013
року вирішено питання про стягнення
витрат, пов'язаних з проведенням
судово-почеркозначої експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 23 квітня 2014 року
було задоволено касаційну скаргу
ОСОБА_3 та скасовано рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 06 червня 2013 року, справу передано на
новий розгляд до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 24 лютого 1993 року між
позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3, які є рідними сестрами, був
вкладений договір дарування, за
умовами якого позивач подарувала, а
відповідач прийняла в дар 53/100 частин
житлового будинку з відповідною
частиною гоподарських будівель по
АДРЕСА_1

Договір посвідчений секретарем
виконкому Лисогорської сільської Ради
народних депуиаиів Запорізького
району Запорізької області,
зареєстровано у реєстрі за № 20, в
Запорізькому міжміському бюро
технічної інвентаризації договір був
зареєстрований 28 квітня 1993
року(т.1,а.с.30).

Згідно довідки, затвердженої головою
Лисогірської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, з 1993 року ОСОБА_3 фактично
проживає в будинку АДРЕСА_1, у 2004 році
займалася його газифікацією , 07.10.2005
року уклала договір про надання послуг
з газопостачання(т.1,а.с.35-37).

Перешкод ОСОБА_3 у здійсненні
благоустрію та утримання будинку
позивач не вчиняла.

На прохання ОСОБА_2 18 вересня 2006 року
ОСОБА_3 виплатила сестрі 3000 грн. за
належні останній на праві власності
47/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1,
що підтверджується розпискою,
оформленою у присутності свідків, а
саме: сина позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9(т.1,а.с.38),та поясненнями
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10

Встановивши, що оспорений договір
укладено 24 лютого 1993 року, до спірних
правовідносин суд правильно
застосував норми чинного на час
укладання договору ЦК Української РСР
1963 року.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР 1963 р. за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність.

Договір дарування вважається
укладеним з моменту передання майна
обдарованому.

Відповідно до ст.ст. 244,227 ЦК УРСР
договір дарування нерухомого майна
повинен бути нотаріально посвідченим
та підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

За визначеннмс ч.1 ст. 41 ЦК УРСР 1963 р.
угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов"язків, а згідно
з ч.1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є
та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемлює особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при
порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов"язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визання
угод недійсними ( ст.ст. 45-47, 49-58 ЦК
УРСР)

Обгрунтовуючи недійсність договору
дарування від 24 лютого 1993 року, за яким
ОСОБА_3 було прийнято в дар 53/100 частин
житлового будинку з господарськими і
побутовими будівлями і спорудженнями,
що знаходяться по АДРЕСА_1, позивач
ОСОБА_2 посилалася на те, що договір
дарування вона не підписувала.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України,
доведення факту непідписання договору
у даному випадку являлося
процесуальним обов"язком позивача.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Дослідивши надані по справі докази,
належно оцінивши кожен з них окремо та
у сукупності відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України, з урахуванням
встановлених обставин справи і вимог
ст.ст. 10,60 ЦПК України, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання договору дарування недійсним
у зв"язку з недоведеністю порушення
прав позивачки.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об"єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України
передбачено, що висновок експерта для
суду не є обов"язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими ст. 212
ЦПК України.

Мотивами відхилення висновку
проведеної по справі
судово-почеркознавчої експертизи від 29
липня 2010 року, згідно з яким підпис в
графі „ДАРУВАТЕЛЬ" в оригіналі
договору дарування частини будинку,
укладеного 24 лютого 1993 року, та підпис,
виконаний від імені ОСОБА_2 в Книзі
записів нотаріальних дій № 20
Лисогірської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, на сторінці № 55 від 24 лютого 1993
року виконано не ОСОБА_2, а іншою
особою(т.1,а.с.124-129), суд, враховуючи
пояснення експерта, який проводив
названу експертизу та підтвердив, що
при проведенні дослідження у нього не
було достатньо вільних підписів, у тому
числі максимально наближених по часу
виконання, зазначив на те, що висновок
не відповідає вимогам Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та науково-методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 08 жовтня 1998 року №
53/8, є неясним, нечітким, має
невизначений, неконкретний характер,
носить необгрунтовану мотивацію, тому
не може бути доказом та підставою
прийняття його за основу в питанні
визначення підпису договору дарування
та реєстраційної книги ОСОБА_2

Клопотання про проведення додаткової
еспертизи позивачем у суді першої
інстанції не заявлялось, як не було
заявлено ніким із сторін у ході
апеляційного розгляду справи.

За поясненнями свідка ОСОБА_10 -
колишнього секретаря Лісогірської
сільської ради, договір від 24 лютого 1993
року був укладений відповідно до вимог
законодавства та з дотриманням усіх
нормативно-правових актів. Ще перед
посвідченням договору дарування
позивач особисто приходила до
сільської ради та розпитувала, як
оформити договір дарування частки
будинку АДРЕСА_1 Запорізького району на
свою сестру, на що вона попередньо
провела роз"яснення щодо укладання
договору дарування. Також під час
укладання договору 24 лютого 1993 року
вона ознайомила сторони із змістом
договору дарування, перевірила
дієздатність осіб, які підписали
договір, документи, що підтверджують
особистість кожного із сторін
договору, стверджує, що в договорі
підпис власноручно був виконаний
позивачем в її присутності. Позивач
також особисто зазначала що саме
переходить на 53/100 частки житлового
будинку АДРЕСА_1

Допитані свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 також
підтвердили, що позивач подарувала
відповідачці 53/100 частин будинку
АДРЕСА_1, в якому мешкала мати ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 разом з відповідачкою, яка
доглядала за матір"ю до її смерті,
поховала її. ОСОБА_3 провела газ до
будинку, здійснювала його ремонт і
проживає в ньому до теперішнього часу.
Позивачка до будинку приїжджала лише у
гості.

З огляду на наведене, суд дійшов
висноку про те, що позивач та
відповідач вчинили правочин, який
відповідає ст.ст. 243,244 ЦК УРСР 1963 року, а
також Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України, зміст договору
відповідає ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, сторони на
момент оформлення договору дарування
мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності, що перевірялось
секретарем Лисогірської сільської
ради Запорізького району Запорізької
області; волевиявлення було вільним і
відповідало внутрішній волі; позивач
мала на меті передати відповідачу у
власність конкретну частку будинку,
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків.

Вказаний висновок слід визнати
правомірним, оскільки він грунтується
на поданих сторонами доказах,
відповідає фактичним обставинам
справи, порушень норм процесуального
права при проведенні оцінки доказів
судом не встановлено.

Разом з тим, ухвалюючи рішення та
правомірно відмовляючи у позові ОСОБА_2
з підстав його недоведеності, суд
одночасно послався і на пропуск
позивачкою, яка оспорює укладений у 1993
році договір дарування, позовної
давності та відсутність підстав для
поновлення цього строку, як на
додаткову підставу для відмови у
позові, не врахувавши, що застосування
позовної давності можливе лише за
встановлення факту порушення прав
позивача. Висновки про відсутність
підятав для заловолення позову з
огляду на їх недоведеність виключають
необхідність застосування до
правовідносин, що склалися, наслідків
спливу позовної давності.

Згідно роз"яснень п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18.12.2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі", встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, крім випадків, коли позов
не доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З огляду на вказане, ухвалене по справі
рішення підлягає зміні, а саме,
виключенню з його мотивувальної
частини помилкової вказівки про те, що
позивачу було відомо про укладання
договору дарування, а тому відсутні
підставі для поновлення строку на
подачу позову, що є додатковою
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Ті докази та обставини, на які
посилається ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження
суду першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом першої інстанції
були дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої
оцінки обставин справи, які
відрізняються від зробленої судом
першої інстанції, і підстав для
скасування судового рішення не
містять.

Не можуть бути прийняті до уваги і
посилання в апеляційній скарзі на
порушення за заявою ОСОБА_2
кримінальноїх справи за фактом
підробки її підпису, оскільки за
приписами ч.4 ст. 61 ЦПК України лише
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, обов"язковий для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якого ухвалено вирок у
кримінальній справі, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 23 квітня 2013
року по даній справі змінити,
виключивши з мотивувальної частини
вказівку про те, що позивачу було
відомо про укладання договору
дарування, а тому відсутні підставі для
поновлення строку на подачу позову, що
є додатковою підставою для відмови у
задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: