Справа № 361/4088/14-ц
Провадження № 2/361/1762/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2014 року Броварський
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючої судді
Маценко Н.П.

при секретарі
Телепі Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Бровари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС Груп» про зміну
дати і формулювання причини
звільнення, виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення відшкодування за завдану
моральну шкоду

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із даним позовом, в якому з
урахуванням уточнень просить визнати
незаконним звільнення її з ТОВ «КВС
Груп» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України;
змінити дату та формулювання причини
її звільнення, зазначивши дату
звільнення 13.02.2014 року, а формулювання
причини звільнення «звільнена за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП; зобов'язати ТОВ «КВС Груп» внести
відповідні зміни у трудову книжку із
дотриманням вимог Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників; зобов'язати ТОВ «КВС Груп»
виплатити їй середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 14 лютого по 02
березня 2014 року в сумі 2209,68 грн.;
стягнути із відповідача на свою
користь моральну шкоду в розмірі 5000
грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилається на те, що 13 грудня 2013 року
прийнята на посаду директора ТОВ «КВС
Груп». Окремий трудовий договір у
письмовій формі чи контракт про
прийняття на роботу між нею та
засновниками товариства не укладався.

13.02.2014 року вона на ім'я засновників
підприємства написала заяву про
звільнення із роботи за власним
бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП
України у зв'язку із доглядом за
малолітніми дітьми. Вказану заяву про
звільнення з роботи вона віддала
одному із засновників, який відмовився
її звільняти.

Далі зазначає, що 19.02.2014 року вона
відправила на ім'я обох засновників дві
заяви про звільнення з роботи за
власним бажанням з 13.02.2014 року.

У квітні 2014 року відповідач на підставі
поданої заяви надіслав їй трудову
книжку, із записів в якій вона
дізналася про звільнення з 28.02.2014 року
на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України

Звільнення із займаної посади за
прогули є незаконним, оскільки вона не
порушувала трудової дисципліни на
підприємстві, до неї не
застосовуватися дисциплінарні
стягнення, передбачені ст. 149 КЗпП.
Всупереч вимог трудового
законодавства їй не було запропоновано
надати письмові пояснення. До 28 квітня
2014 року вона вважала, що звільнення
відбулося на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Крім того, порушенням трудових прав їй
завдано моральної шкоди, розмір якої
вона оцінює у 5000 грн., що полягає у
зниженні її репутації як керівника.
Запис у трудовій книжці про звільнення
за прогули істотно перешкоджає
подальшому працевлаштуванню на
відповідну керівну посаду, тому вона
має право на стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 позовні вимоги з
урахуванням уточнень підтримав у
повному обсязі, дав пояснення
аналогічні фабулі позовної заяви.
Додав, що 11 та 12 лютого 2014 року
позивачка була присутня на робочому
місці. 13.02.2014 року позивачка написала
заяву про звільнення за власним
бажанням у зв'язку з необхідністю
догляду за малолітніми дітьми, таке
звільнення не передбачає попередження
власника за два тижні. Засновник
товариства ОСОБА_3 категорично
відмовився від звільнення ОСОБА_1

14.02.2014 року позивачка на роботу не
вийшла, так як вважала, що її звільнено
з 13.02.2014 року. Разом з тим, 19.02.2014 року
направила поштою ще дві заяви про
звільнення. Просить позов
задовольнити.

Представник відповідача Діденко
І.Г. позовні вимоги не визнав, пояснив,
що в період з 11 по 12 лютого 2014 року
позивач була відсутня на робочому
місці. 13.02.2014 року надала заяву про
звільнення за власним бажанням.
Вказана заява розглянута на загальних
зборах, де вирішено зобов'язати ОСОБА_1
відпрацювати два тижні.

За період відсутності позивачки
на робочому місці працівниками
товариства складалися акти про
відсутність, письмового підтвердження
про ознайомлення ОСОБА_1 із цими актами
в них не має. Просить у позові
відмовити.

Вислухавши пояснення
представника позивача, заперечення
представника відповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що сторони по
даній справі перебували у трудових
відносинах.

Наказом від 13.12.2013 року № 1 ОСОБА_1
прийнято на посаду директора ТОВ «КВС
Груп».

Відповідно до наказу № 11 від
28.02.2014 року ОСОБА_1 звільнено із
займаної посади за прогул п. 4 ст. 40 КЗпП
України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

У п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992року № 9
„Про практику розгляду судами
трудових спорів" зазначено, що у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно
застосовувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом для звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору, зокрема, за п.4 ст.40
КЗпП, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147(1), 148, 149 правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень.

З матеріалів справи встановлено, що
13.02.2014 року ОСОБА_1 написала заяви про
звільнення з роботи за власним
бажанням по догляду за двома
малолітніми дітьми, вказані заяви
адресовані засновникам товариства. При
розгляді даної справи по суті
представник відповідача підтвердив
факт отримання засновниками вказаних
заяв про звільнення ОСОБА_1 за власним
бажанням.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що заява ОСОБА_1 про
звільнення за власним бажанням у
зв'язку із доглядом за малолітніми
дітьми була предметом розгляду на
загальних зборах учасників
засновників товариства «КВС Груп».

Так, згідно із протоколом № 13/02
загальними зборами ТОВ «КВС Груп»
вирішено відмовити у задоволенні заяви
про звільнення у зв'язку з відсутністю
на підприємстві та не наданням копій
документів, що підтверджують наявність
малолітніх дітей до 14 років. Звільнити
директора ОСОБА_1 згідно зі ст. 38 КЗпП
України та зобов'язати відпрацювати
два тижні та передати інформацію і
документацію про
фінансово-господарський стан ТОВ «КВС
Груп» засновникам на протязі двох
тижнів.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноваженого ним органу письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу у зв'язку з
доглядом за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

З аналізу вищевказаної норми
вбачається, що право розірвати
трудовий договір належить працівнику,
що фактично і було зроблено позивачкою.
Разом з тим, враховуючи факт наявності
у ОСОБА_1 двох малолітніх дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на
останню не розповсюджується обов'язок
щодо письмового попередження за два
тижні, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. У даному випадку з 13.02.2014
року.

Суд не погоджується із твердженнями
відповідача щодо ненадання копій
документів про наявність у позивача
малолітніх дітей віком до 14 років, так
як зазначені обставини встановлюються
під час оформлення працівника на
роботу, формування особової справи та
написання автобіографії, при цьому
судом враховується, що позивач займала
керівну посаду і всі особисті дані щодо
неї не могли були не з'ясовані.

З матеріалів справи встановлено, що
19.02.2014 року ОСОБА_1 направляла на адресу
відповідача заяву про звільнення та
два свідоцтва про народження дітей. Цей
лист отриманий відповідачем 26.02.2014
року, про що свідчить зворотне
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Суд критично відносить до наданих
стороною відповідача актів про
відсутність позивача на робочому місці
складених за період з 11 лютого по 28
лютого 2014 року, так як із вказаними
актами позивачку ніхто не
ознайомлював, жодних пояснень щодо
причин відсутності не зобов'язав
надати. У той же час незрозумілим є
питання щодо звільнення ОСОБА_1 із
займаної посади за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, саме з 28.02.2014 року та підстави
обрання саме цієї дати, так як прогулом
є відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин. При цьому у актах
наданих відповідачем зазначено, що
остання фактично була відсутня на
роботі протягом 14 робочих днів.

Правилами ч. 3 ст. 235 КЗпП України
передбачено, що у разі визнання
формулювання причин звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий збір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю закону. Якщо
неправильне формулювання причин
звільнення у трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Враховуючи наведені обставини, суд
приходить до висновку, що звільнення
позивачки із займаної посади відбулося
із порушенням норм трудового
законодавства. При цьому вимоги щодо
зміни формулювання причин звільнення
підлягають задоволенню, з огляду на ті
обставини, що позивачка реалізуючи
свої трудові права написала заяву про
звільнення із займаної посади за
власним бажанням, враховуючи наявність
у неї двох малолітніх дітей, остання
має право звільнитися із 13.02.2014 року,
про що зазначеною нею у заяві.

Вирішуючи питання щодо стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, судом враховується підстава
звільнення з роботи - порушення
трудової дисципліни - прогул. У зв'язку
з цим на користь позивача підлягає
стягненню 2209,68 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
розрахунок якого проведено відповідно
до Постанови Кабінету Міністрів
України від 8 лютого 1995року № 100 «Про
порядок обчислення середньої
заробітної плати». Згідно із довідкою
№ 2/14 від 03.07.2014 року середньоденна
заробітна плата ОСОБА_1 на підприємстві
складав 181,82 грн. Вимушений прогул
позивачкою заявлений у 12 днів.
/12*181,14=2209,68/.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Вирішуючи питання про відшкодування
моральної шкоди, суд, вважає, що
звільнення позивачки проведено з
порушенням норм чинного законодавства,
що призвело до порушення її прав, то
такими діями завдано моральних
страждань, що є підставою, відповідно
до ст.237-1 КЗпП, для відшкодування
моральної шкоди. З урахуванням
обставин справи та виходячи із засад
розумності та справедливості, суд
визначає розмір відшкодування
моральної шкоди у сумі 300 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача у дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

З урахуванням наведеного стягненню із
відповідача підлягає судовий збір в
розмірі 365,40 грн. (243,60+121,80).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Зобов'язати товариство з обмеженою
відповідальністю «КВС Груп» код 39015611
внести змінити у трудову книжку ОСОБА_1,
вказавши дату звільнення - 13 лютого 2014
року, причину звільнення - ч. 1ст. 38 КЗпП
України.

Стягнути із товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС-Груп» код 39015611
на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
податковий номер НОМЕР_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 2209 (дві тисячі двісті дев'ять)
грн. 68 коп., моральну шкоду в розмірі 300
(триста) грн.

Стягнути із товариства з обмеженою
відповідальністю «КВС-Груп» код 39015611
на користь держави судовий збір в
розмірі 365 (триста шістдесят п'ять) грн.
40 коп.

В іншій частині позову відмовити

Рішення в частині поновлення та роботі
та стягнення заробітної плати, але не
більше ніж за один місяць підлягає
негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги через Броварський
міськрайонний суд Київської області.

Суддя
Н. П. Маценко