Справа № 368/1168/14-ц
Рішення

іменем України

"18" липня 2014 р. Кагарлицький районний
суд Київської області

в складі: головуючого - судді
Шевченко І.І.

при секретарі
Губенко А.П.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Кагарлик
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору оренди
житла удаваним, -

в с т а н о в и в:

позивач та його представник просять
суд визнати договір оренди житла від 16
грудня 2010 року, укладений між ним та
ОСОБА_3 удаваним та таким, що приховує
договір купівлі - продажу житлового
будинку за АДРЕСА_1, визнати договір
оренди житла від 16 грудня 2010 року,
укладений між ним та ОСОБА_4 удаваним та
такими, що приховує договір купівлі -
продажу житлового будинку за АДРЕСА_1,
стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно
на його користь витрати за надання йому
правової допомоги в сумі 600 грн.,
посилаючись на те, що він - ОСОБА_2, мав
намір купити у відповідачів будинок,
який розташований в АДРЕСА_1 Даний
будинок належить відповідачам в рівних
долях, згідно договору купівлі -
продажу від 01.04.2009 року.

Між ними відбувся усний договір, що він
купляє в них вищевказаний будинок за
25000 доларів США, що на той час становило
200 000 гривень і на протязі трьох років
частинами буде з ними розраховуватися,
оскільки відразу в них таких грошей не
було. Умови договору, його виконання,
строки, та ціну за яку він купляє у
відповідачів будинок обговорювалися в
присутності та безпосередній участі
його старшого брата ОСОБА_5 та його
матері ОСОБА_6, які фактично проводили
своїми коштами авансом оплату за
купівлю у відповідачів будинку, що
стверджується відповідними
документами.

На підтвердження того, що, він та його
рідні домовилися купити у відповідачів
будинок з виплатою його вартості
авансом, відповідачі написали
власноруч розписки від 16.12.2010 року і
передали їх йому. Крім цього
відповідачка ОСОБА_4 надала
довіреність йому на продаж ? частини
даного будинку, який належить їй. В свою
чергу, він написав розписки від 16.12.2014
року, в яких зобов'язався купити у
ОСОБА_3 її ? частини спірного будинку та
у ОСОБА_4 її ? частини будинку.

Оскільки в нього коштів не було, то його
мати та його брат, щомісячно сплачували
відповідачам конкретні суми коштів,
які вони обумовили з відповідачами, в
сумі 347 доларів США. А оскільки
відповідачі практично не могли з ними
оформити через нотаріальну контору
договір купівлі-продажу свого будинку,
бо відповідачі не приватизували
земельну ділянку біля даного будинку, а
тому нотаріус не може оформити договір
купівлі самого будинку, то їм порадив
нотаріус, щоб себе якимсь чином
убезпечити щодо виплати їм щомісячної
сплати коштів в сумі 347 доларів за
проданий їм будинок скласти самим
договір оренди житла від 16 грудня 2010
року, де в п. 1.4. вказати 347 доларів і на
протязі трьох років вони б сплатили їм
25 тис. доларів Даний договір
заповнювали власноруч ОСОБА_3 та ОСОБА_4
і запропонували йому їх підписати. Коли
він, та його мати запитали в них, що це
за договір оренди і навіщо це вони
роблять, вони їх запевнили, що цей
договір немає ніякої юридичної сили, що
вони просто так його заповнили, щоб
було видно, яку щомісячну суму авансу
вони повинні їм виплачувати за
проданий йому будинок. Він та його
рідні повірили відповідачам, оскільки
відповідачі запевнили їх про свою
порядність, чесніть, що вони їх не
обдурюють, бо насправді ж вони
домовилися в них купити будинок і як
тільки будуть готові документи на
приватизацію землі, то офіційно буде
оформлений договір купівлі-продажу.
Вони їх запевнили, що ні про яку оренду
будинку ніхто мови не веде. Коли він
договір оренди почитав, то він
зрозумів, що дійсно там мова ведеться
про купівлю-продаж їхнього будинку, про
що власноруч дописувати у договорі
відповідачі. Після цього він зі сім'єю
вселився у будинок в кінці грудня 2011
році в будинок АДРЕСА_1. Але сім'я в
нього не склалася і він з дружиною
розлучилися. На початку 2012 року він
залишив будинок і вони віддали ключі
відповідачкам.

Оскільки його братом було сплачено
аванс за будинок відповідачці ОСОБА_4
на рахунок, який вона вказала у
розписці в сумі 27400 грн., а його мати
сплатила аванс за купівлю будинку
ОСОБА_3 в сумі 19450 грн., вони стали
просити відповідачів повернути
незаконно отримані кошти, але вони
категорично повертати гроші
відмовляються.

Оскільки відповідачі в даний час
стверджують, що між ними укладений
договір оренди житла, він вимушений
звернутися з даним позовом до суду,
оскільки між ним та відповідачами по
справі склалися правовідносини з
купівлі-продажу нерухомо майна, а саме:
житлового будинку по АДРЕСА_1 з
розстроченням платежів, а підписаний
ним договір оренди житла від 16.12.2010 року
був удаваним, оскільки він не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлено ним.
Той факт, що підписаний ними договір
оренди житла від 16.12.2010 року був
удаваним, стверджується пакетом
документів, а саме: власноруч
написаними відповідачками розписками
від 16.12.2010 року, де вони вказують, що
продають йому спірний будинок,
довіреністю від 16.12.2010 року, яку йому
надала ОСОБА_4 на продаж її частини
будинку, його розпискою, де я
зобов'язується купити ? частини будинку
у кожної відповідачки і сплачувати
щомісячно 347 доларів не менше у
загальній сумі 12 500 доларів США за 3
роки, розписками відповідачки ОСОБА_3,
яка власноруч отримувала кошти від
його матері - ОСОБА_6 і розписувалася,
копіями квитанцій по сплаті щомісячно
коштів його братом ОСОБА_5 на рахунок
ОСОБА_4, крім цього про те, що договір
оренди житла від 16.12.2010 року є удаваним,
ствердять в суді ОСОБА_5, та ОСОБА_6 Якщо
вдуматися і проаналізувати дану
ситуацію, то де це таке є, щоб у забитому
селі, яке далеко від столиці України -
Києва, орендна плата складала 347
доларів США в місяць. На сьогоднішній
день в Києві такої оренди практично
немає.

Відповідно до ст.203 ч. 3 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2, 3 статті 203 ЦК України
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

В нього ні наміру, ні бажання, ні його
волевиявлення на підписання договору
оренди житла не було, він та його
родичі, були впевнені в порядності
відповідачів і були впевнені, що це
удаваний договір за яким приховується
договір купівлі-продажу будинку, так як
це і відповідало домовленості з
відповідачами.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. В їхній ситуації
дійсно так і було, правовідносини між
ними склалися на купівлю - продаж
будинку і саме це вони мали на увазі і
саме це стверджували відповідачі до
звернення ними до суду в січні 2014 року.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні
вимоги позивача не визнали та
заперечували проти їх задоволення.
Вони мали намір укласти договір
купівлі - продаж житлового будинку,
який їм належить по ? його частини.
Уклали вони договір оренди з позивачем,
щоб обеспечити себе. Позивач проживав у
їхньому будинку, користувався будинком
і лише в кінці 2013 року було віддано ключ
від хати. Вони не шукали позивача, щоб
продати йому будинок, а він до них
звернувся з прожанням купівлі - продажу
житлового будинку. Вони його пожаліли,
щоб він не брав кредит і дали
можливість розрахуватись за будинок на
протязі трьох років.

Суд, вислухавши сторони, свідків та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
у задоволенні позовних вимогах
позивачу слід відмовити з наступних
підстав.

В судовому засіданні суд встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1, 3 ст. 58, ч. 3,
4 ст. 60, ч. 1 ст. 64, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п.
п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 3, 4, 5 ст. 203, ст. 204,
п. 3 ч. 1 ст. 208, ч. 3, 4 ст. 209, ч. 1 ст. 215, ст.
235, ч. 1 ст. 237, ч. 1 ст. 244, ст. 255 Цивільного
кодексу України, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 218 ЦК України
передбачено, що заперечення однією зі
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо -, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Таким чином, удаваний правочин своєю
формою нібито прикриває реальний
правочин.

За змістом статті 235 ЦК правочин, який
вчинено з метою приховати інший
правочин, є нікчемним і жодних правових
наслідків не породжує, крім наслідків,
передбачених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року за № 9, за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Для визнання правочину удаваним суду
слід установити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їхні дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

В силу норм ст. 60 ЦПК України позивач,
заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним; 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановленні
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети, ніж
приховати інший правочин; 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Згідно статті 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У відповідності з п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 9 Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин,
але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного
правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду
справи, що правочин вчинено з метою
приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку,
коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 06
листопада 2009 року № 9, за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною
ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. З наведеного
вбачається, що для визнання правочину
удаваним суду слід установити, що
обидві сторони договору діяли свідомо
для досягнення якоїсь особистої
користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.
Наміру однієї сторони на укладення
удаваної угоди недостатньо.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право
на захист цивільних прав та інтересів:
« 1. Кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або
оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України
передбачає, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Договір оренди житла від 16 грудня 2010
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та договір
оренди житла від 16 грудня 2010 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивач просить
визнати удаваними, оскільки за яким
приховується договори купівлі-продажу
будинку, так як це і відповідало
домовленості з відповідачами, оскільки
останні дали позивачу розписки про те,
що відповідачі продають позивачу кожна
по ? частині житлового будинку, які їм
належать на підставі договору купівлі -
продажу житлового будинку від 01.04.2009
року.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що
вони проводили оплату за майбутній
договір купівлі - продажу житлового
будинку. Ніякого наміру орендувати
житловий будинок позивач не мав,
оскільки кошти, які були проведені ними
у рахунок майбутнього договору -
купівлі продажу житлового будинку.

Саме по собі посилання цієї сторони, на
показання свідків про відсутність
намірів на договір оренди житлового
будинку між позивачем та
відповідачами, наявність наміру
оформити договір купівлі - продажу - не
дають підстав для висновку про
удаваність договорів. Показання
свідків є неналежними доказами, які не
можуть спростовувати договори оренди
житлового будинку.

З цього приводу судом були досліджені
наступні докази: два договори оренди
від 16.12.2010 року між відповідачем ОСОБА_4
та позивачем ОСОБА_2 та між
відповідачем ОСОБА_3 та позивачем
ОСОБА_2, згідно яких вбачається, що дані
договору будуть розірвані лише шляхом
оформленням купівлі - продажу
житлового будинку; відвідачі
зобов'язалися продати будинок
позивачу; двох розписок, що надані
особисто відповідачами про те, що
відповідачі погоджуються укласти
договір купівлі - продажу житлового
будинку, шляхом внесення суми покупцем
та можливістю проживати в будинку та
нести повну відповідальність та
проводити оплату за газ, світло по
показниках лічильників, відповідачі
гарантували порядочність під час
оформлення договору купівлі - продажу
житлового будинку; довіреність, яка
була надана відповідачем ОСОБА_4
позивачу ОСОБА_2 для оформлення
договору купівлі - продажу ? частини
житлового будинку; розписки даної
позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3
про обов'язку купівлі - продажу
житлового будинку; копіями квитанцій
Приватбанку.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 та
його представник в судовому засіданні
не довели суду обставин справи, на які
вони посилались як на підставу вимог
позивача.

У зв'язку із вищенаведеним, суд
приходить до висновку, що в позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору оренди житла удаваним слід
відмовити повністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК
України судові витрати по справі
залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та
керуючись Конституції України, ЦК
України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218
ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору оренди житла удаваним
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Кагарлицький районний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення, а особами , які брали
участь у справі і не були присутніми в
судовому засіданні протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко