№8/200/8/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого: судді
Кудрявцевої Т.О.

при секретарі
Ханберовій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську заяву
ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими
обставинами рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
23.08.2013 року, ухваленого у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська з
заявою про перегляд вказаного рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23.08.2013 року в
зв»язку з нововиявленими обставинами.
В обґрунтування заяви посилалась на
те, що рішенням Бабушкінського
районного суду м.Дніпропетровська від
11.03.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором безпроцентної позики
встановлено, що 15.03.2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_1 було укладено договір
безпроцентної позики і 23.10.2001 року
ОСОБА_1 за отримані від батька у позику
грошові кошти придбала квартиру
АДРЕСА_1, яка є її особистою власністю, а
тому не може бути спільним майном
подружжя. З наведених підстав просила
скасувати рішення суду від 23.08.2013 року,
ухвалене у даній цивільній справі та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В судовому засіданні
представники ОСОБА_1 вимоги заяви
підтримали, просили скасувати рішення
суду від 23.08.2013 року та відмовити ОСОБА_2
в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 вважав заяву необґрунтованою
та просив відмовити у її задоволенні.

Розглянувши заяву, вислухавши
осіб, які з»явилися, дослідивши
матеріали цивільної справи, суд дійшов
до висновку про те, що заява про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України
рішення або ухвала суду, якими
закінчено розгляд справи, що набрали
законної сили, а також судовий наказ
можуть бути переглянуті у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

Згідно до ч.2 цієї статті підставами
для перегляду рішення, ухвали суду чи
судового наказу у зв'язку з
нововиявленими обставинами є: 1)
істотні для справи обставини, що не
були і не могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав
законної сили, завідомо неправдиві
показання свідка, завідомо
неправильний висновок експерта,
завідомо неправильний переклад,
фальшивість документів або речових
доказів, що потягли за собою ухвалення
незаконного або необґрунтованого
рішення;

21) встановлення вироком суду, що набрав
законної сили, вини судді у вчиненні
злочину, внаслідок якого було ухвалено
незаконне або необґрунтоване рішення;

3) скасування судового рішення, яке
стало підставою для ухвалення рішення
чи постановлення ухвали, що підлягають
перегляду;

4) встановлена Конституційним Судом
України неконституційність закону,
іншого правового акта чи їх окремого
положення, застосованого судом при
вирішенні справи, якщо рішення суду ще
не виконане.

У відповідності до ч.1 ст.362 ЦК України
заяви про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами можуть
бути подані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
протягом одного місяця з дня
встановлення обставини, що є підставою
для перегляду.

Згідно до ч.2, 3 ст. 365 ЦПК України
розгляд заяви здійснюється судом за
правилами, встановленими цим Кодексом
для провадження у суді тієї інстанції,
яка здійснює перегляд. Розглянувши
заяву, суд може скасувати судове
рішення, що переглядається, і прийняти
нове судове рішення або залишити заяву
про перегляд судового рішення за ново
виявленими обставинами без
задоволення. Судове рішення за
наслідками провадження за
нововиявленими обставинами може бути
оскаржено в порядку, встановленому цим
Кодексом для оскарження судових рішень
суду відповідної інстанції. З
набранням законної сили новим судовим
рішенням втрачають законну силу судові
рішення інших судів у цій справі.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 20.01.2001 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1, дітей від шлюбу
сторони не мають.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 26.06.2009 року
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
розірваний

В період перебування у шлюбі, а
саме 23.10.2001 року ОСОБА_1 з ОСОБА_5, ОСОБА_5
було укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, житловою площею 18,8
кв.м., загальною площею 35,8 кв.м., яка
складається з: 1-коридор, 2-кладлва,
3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, лоджія.
Вказаний договір було посвідчено
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстровано в реєстрі за № 9566.

Право власності на вказану
квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1
23.02.2011 року на підставі договору
дарування ВРД №520010, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7

26.04.2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя.

Рішенням Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
23.08.2013 року, ухваленим у даній цивільній
справі, були частково задоволені
позовні вимоги ОСОБА_2, в порядку
розподілу майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, виділено у його
власність ? частину квартири АДРЕСА_1 та
виділено у власність ОСОБА_1 ? частину
вказаної квартири. Вказаним рішенням
встановлено, що зазначена квартира є
сумісним майном подружжя.

Ухвалою колегії суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27.01.2014 року зазначене
рішення районного суду від 23.08.2013 року
залишене без змін.

Додатковим рішенням
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 13.03.2014 року,
ухваленим у даній справі в порядку
розподілу майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, виділено у
власність ОСОБА_2 ? частину квартири
АДРЕСА_1, в житловому будинку літ.А-12, що
складається із: 1-коридор, 2-комора,
3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, 1-лоджія,
житловою площею 18,8 кв.м., загальною
площею 39,5 кв.м.; виділено у власність
ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_1, в
житловому будинку літ.А-12, що
складається із: 1-коридор, 2-комора,
3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, 1-лоджія,
житловою площею 18,8 кв.м., загальною
площею 39,5 кв.м.

Разом з цим, рішенням
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 11.03.2014 року,
ухваленим у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором безпроцентної
цільової позики, стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_4 заборгованість за
договором позики в розмірі 30 000,00 грн.

Цим рішенням встановлено, що
15.03.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було
укладено договір безпроцентної
цільової позики, того ж дня позивачка
отримала у позику 30 000,00 грн., що
підтверджується власноруч написаною
розпискою, оригінал якої був оглянутий
у даному судовому засіданні. Також, як
зазначено в рішенні суду від 11.03.2014
року, 23.10.2001 року ОСОБА_1 за отримані від
батька ОСОБА_4 їй у позику грошові кошти
придбала квартиру АДРЕСА_1, яка є її
особистою власністю.

Згідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного
Кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного
кодексу України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори про поділ
майна подружжя, суди повинні
враховувати, що саме по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, придбана за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Об»єкти права спільної
сумісної власності подружжя визначені
статтею 61 Сімейного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного
Кодексу України об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може
належати особам на праві спільної
часткової власності або на праві
спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.4 - спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

У відповідності до ч. 3 ст. 368
Цивільного Кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 п. 23 Постанови
Пленуму Верховного суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з"ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені із цивільного
обороту), незалежно від того, на ім"я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, і
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41
Конституції України право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін, при
цьому кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Згідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особи, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановлені
рішенням Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 11.03.2014
року обставини щодо придбання ОСОБА_1
23.10.2001 року за отриманні в позику від
батька ОСОБА_4 за договором
безпроцентної позики від 15.03.2000 року та
відповідно до розписки від 15.03.2000 року
грошові кошти спірної квартири, яка є
її особистою власністю, не були відомі
при розгляді справи за позовом ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя та
ухваленні судом рішення від 23.08.2013 року,
тому вказане рішення з урахуванням
положень ст. 361 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового
судового рішення.

Зважаючи на те, що вказаним
судовим рішенням від 11.03.2014 року
встановлено, що спірна квартира
АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_1 у
розумінні п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу
України, а відтак не є сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ цієї
квартири задоволенню не підлягають.

Будь-яких належних та допустимих
доказів в спростування вказаного
позивачем суду не надано, крім того,
зазначені договір безпроцентної
позики та розписка у судовому порядку
недійсними не визнавалися та є чинними
на час розгляду даної справи.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на
Закону України «Про судовий збір» суд
вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2
на користь держави судовий збір у сумі
1827,00 грн.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215, 361-365 ЦПК
України, суд -

В И Р
І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 23.08.2013 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя, -
задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 23.08.2013
року, ухвалене у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя, - скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір у сумі 1827,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-ти денний строк
з дня його проголошення.

Суддя
Т.О. Кудрявцева