Ухвала іменем україни16 липня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
Головуючого: Макарчука М.А., Суддів:
Леванчука А.О.,
Мазур Л.М., Маляренка А.В., Нагорняка
В.А., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Турківської міської ради,
відділу Держкомземагенства у
Турківському районі Львівської
області про визнання протиправними та
скасування рішень і державних актів на
право власності на земельні ділянки,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 12 березня 2014 року, в с т а н
о в и л а:У березні 2013 року ОСОБА_4
звернувся до суду із позовною заявою до
Турківської міської ради, відділу
Держземагенства у Турківському районі
Львівської області про визнання
протиправними та скасування рішень
Турківської міської ради Львівської
області № 517 від 06
липня 2007 року та № 1020 від 17 квітня 2008
року, визнання протиправними та
скасування Державних актів на право
власності на земельні ділянки серії ЯД
№ 445244 та серії ЯД № 445277, виданих ОСОБА_5,
зобов'язання демонтувати самочинно
встановлену огорожу, відновлення стану
земельної ділянки - спільного заїзду,
який існував до порушення прав, в якій
зазначає, що 22 жовтня 2001 року згідно
свідоцтва про право на спадщину він
став власником житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, на ділянці
розміром 682 м кв і отримав реєстраційне
посвідчення, видане Самбірським МБТІ 15
листопада 2001 року. Згідно проекту
забудови на ділянці розміщено житловий
будинок і господарська споруда, а до
ділянки мається спільний заїзд. Однак,
відповідач, який проживає по сусідству,
безпідставно претендував раніше і
претендує зараз на його власність.
Рішенням суду від 28 грудня 2005 року
визнано право власності на будинок
АДРЕСА_1, який розміщений на ділянці у 682
м кв. Згідно його будівельного паспорта
на ділянці у 682 м кв
розташовано його житловий будинок і
господарські споруди, а до ділянки є
спільний заїзд шириною 4 метри.
Суміжним власником ділянки площею 600 м
кв в АДРЕСА_2, згідно проекту забудови, є
ОСОБА_6 На плані земельної
ділянки ОСОБА_6 також зазначено
спільний заїзд шириною 4 метри. Однак
відповідач ОСОБА_5 не маючи ніякого
відношення та права на його земельну
ділянку і спільний заїзд, з боку
сусідньої садиби під АДРЕСА_2,
встановив загорожу із стовпчиків та
бетонної основи, внаслідок чого він
позбавлений заїзду до свого будинку, а
також захоплено частину його земельної
ділянки площею 315 м кв. ОСОБА_5
відмовляється добровільно демонтувати
загорожу та звільнити дорогу і
земельну ділянку. На неодноразові
звернення по відновленню меж спільного
заїзду та доступу до земельної ділянки
міська рада не реагує. Окрім цього, у
2007-2008 роках на земельну ділянку ОСОБА_6
і на частину його земельної ділянки та
частину заїзду відповідач оформив
право власності. Державні акти на право
власності на земельні ділянки серії ЯД
№445244 та серії ЯД №445277 посвідчують
право власності відповідача на
земельні ділянки площею 0,1000 га для
обслуговування житлового будинку та
площею 0,0555 га для ведення особистого
селянського господарства за адресою:
АДРЕСА_2 Вказані Державні акти
оформлені на підставі рішень
Турківської міської ради Львівської
області від 06 липня 2007 року № 517 та від 17
квітня 2008 року № 1020, які вважає
незаконними. Просила визнати
протиправними та скасувати рішення
Турківської міської ради Львівської
області № 517 від 06 липня 2007 року та № 1020
від 17 квітня 2008 року, визнати
протиправними та скасувати державні
акти на право власності на земельні
ділянки серії ЯД № 445244 та
серії ЯД № 445277, видані ОСОБА_5,
зобов'язати відповідача демонтувати
самочинно встановлену огорожу та
відновити стан земельної ділянки -
спільного заїзду, який існував до
порушення прав. Ухвалою суду від 01
листопада 2013 року провадження у цій
справі в частині вимог - це пункти 3 і 4 -
щодо зобов'язання демонтувати
самочинно встановлену огорожу та
відновити стан земельної ділянки -
спільний заїзд, який існував до
порушення прав, було вирішено закрити,
оскільки вже є прийняті рішення суду,
які вступили в законну силу, щодо цього
предмету спору між тими самими
сторонами. Рішенням Старосамбірського
районного суду Львівської області від
04 листопада 2013 року позовні
вимоги задоволено частково. Визнано
недійсними рішення Турківської
міської ради Львівської області № 517
від 06 липня 2007 року та № 1020 від 17 квітня
2000 року. Визнано недійсними державні
акти на право власності на земельні
ділянки серії ЯД № 445244 та серії ЯД №
445277, видані ОСОБА_5 В решті позовних
вимог - відмовлено.Стягнуто порівну з
Турківської міської ради Львівської
області, з відділу Держкомземагенства
у Турківському районі Львівської
області та з ОСОБА_5, з кожного окремо,
по 38 грн 24 коп. судового збору на
користь ОСОБА_4 (понесені ним судові
витрати - судовий збір в сумі
114 грн 70 коп.).Ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 24 січня 2014 року
апеляційна скарга ОСОБА_5 на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 04 листопада 2013
року залишена без руху, а заявнику
надано строк на сплату 114 грн судового
збору і зазначення причин пропуску
строку на подачу скарги. Ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 12 березня 2014 року,
апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 04 листопада 2013
року - визнано неподаною та повернуто
апелянту. Повернуто ОСОБА_5 суму
судового збору в розмірі 57 грн 35 коп.,
сплачену відповідно до квитанції № ПН
4376 від 04 лютого 2014 року до УДКСУ у
Личаківському районі м. Львова на р/р
006. У касаційній скарзі ОСОБА_5
просить ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 12 березня 2014
року скасувати, а справу направити до
суду апеляційної інстанції для
вирішення питання про поновлення
строку на апеляційне оскарження та
прийняття апеляційної скарги до
розгляду, посилаючись на порушення цим
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права. Касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 297 ЦПК
України до апеляційної скарги, яка не
оформлена відповідно до вимог,
встановлених статтею 295 цього Кодексу,
а також у разі несплати суми судового
збору застосовуються положення статті
121 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 121
цього ж Кодексу суддя, встановивши, що
позовну заяву подано без додержання
вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього
Кодексу, або не сплачено судовий збір,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення заяви
без руху, про що повідомляє позивача і
надає йому строк для усунення
недоліків, який не може перевищувати
п'яти днів з дня отримання позивачем
ухвали. Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст.4
Закону України «Про судовий збір» за
подання позовної заяви майнового
характеру ставка судового збору
становить 1 відсоток ціни позову, але не
менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати;
при подачі заяви немайнового характеру
ставка судового збору становить
0,2 розміру мінімальної заробітної
плати. Відповідно до підпункту 8 цієї ж
норми права ставка судового збору за
подання апеляційної скарги на рішення
суду становить 50 відсотків ставки, що
підлягає сплаті при поданні позовної
заяви іншої заяви і скарги, а у разі
подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми. Згідно з ч. 3 ст. 297 ЦПК України
апеляційна скарга залишається без
руху також у випадку, якщо вона подана
після закінчення строків,
установлених статтею 294 цього Кодексу,
і особа, яка її подала, не порушує
питання про поновлення цього строку,
або якщо підстави, вказані нею у заяві,
визнані неповажними. При цьому
протягом тридцяти днів з моменту
отримання ухвали особа має право
звернутися до апеляційного суду з
заявою про поновлення строків або
вказати інші підстави для поновлення
строку. Якщо заяву не буде
подано особою в зазначений строк або
вказані нею підстави для поновлення
строку апеляційного оскарження будуть
визнані неповажними, суддя-доповідач
відмовляє у відкритті апеляційного
провадження. Із
цивільної справи вбачається, що при
подачі позовної заяви було сплачено 114
грн судового спору.
Залишаючи без руху апеляційну скаргу
заявника з підстав несплати судового
збору суддя апеляційного суду
визначаючи до сплати 114 грн не вказав,
із якої ціни позову визначена вказана
ставка судового збору.
Із справи також вбачається, що
зазначаючи причини пропуску
процесуального строку на апеляційне
оскарження судового рішення заявник
вказав неможливість виготовлення
скарги у зв'язку із ненаданням йому
повного тексту рішення.
Відхиляючи ці причини як неповажні,
суддя не вказав мотивів, з яких він
прийшов до такого висновку.
Оскільки постановляючи ухвалу про
залишення без руху суддя апеляційного
суду неправильно визначив розмір
ставки судового збору, яку мав сплати
відповідач при подачі апеляційної
скарги, а визнаючи скаргу неподаною не
дав правової оцінки обставинам, які
перешкоджали ОСОБА_5 своєчасно
подати процесуальний документ, то
постановлена ухвала про визнання
апеляційної скарги на рішення
Старосамбірського районного суду
Львівської області від 04 листопада 2013
року та її повернення заявнику
підлягає скасуванню з направленням
справи для вирішення порушеного
питання на новий розгляд. У зв'язку із
помилкою судді апеляційного суду у
визначенні розміру судового збору при
подачі апеляційної скарги підлягає
скасуванню і ухвала судді від 24 січня
2014 року. Керуючись ст. ст. 336, 342, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а: Касаційну
скаргу ОСОБА_5 задовольнити. Ухвалу
судді апеляційного суду Львівської
області від 24 січня 2014 року та
ухвалу судді апеляційного суду
Львівської області від 12
березня 2014 року скасувати, а справу
направити до апеляційного суду для
вирішення питання про відкриття
апеляційного провадження. Ухвала
оскарженню не підлягає. Головуючий:

Макарчук М.А. Судді:
Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Маляренко А.В.

Нагорняк В.А.