У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Вінницької
міської ради, треті особи: ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Друга вінницька державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності на частину будинку в
порядку спадкування за законом, за
касаційною скаргою представника
Вінницької міської ради - Люльчак
Людмили Петрівни на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 03 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 04 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати -
ОСОБА_10, після смерті якої
відкрилась спадщина на належне їй
майно, а саме 1/3 частину житлового
будинку, що розташований по
АДРЕСА_1. Вона прийняла спадщину,
звернувшись у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини.
Зазначала, що Друга вінницька державна
нотаріальна контора їй відмовила у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом, мотивуючи відмову тим, що КП
«Вінницьке міське бюро технічної
інвентаризації» відмовило у державній
реєстрації прав її матері, з тих
підстав, що її частка у житловому
будинку не була визначена, і що у
домоволодінні є самовільні побудови. З
урахуванням зазначеного, позивач
просила визнати за нею право власності
на указану 1/3 частину житлового будинку
в порядку спадкування за законом, яку
вона прийняла після смерті матері.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 04 березня 2014 року, позов ОСОБА_6
задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/3
частку житлового будинку, що
розташований по АДРЕСА_1 (літ. «Г»
загальною площею 60,3 м2 , житловою площею
41,7 м2 , складається з: коридор 1-1 площею
5,5 м2 , кімната 1-2 площею 17,6 м2 , санвузол
1-3 площею 2,9 м2 , кухня 1-4 площею 6,0 м2 ,
коридор 1-5 площею 4,2 м2 , кімната 1-6
площею 7,0 м2 , кімната 1-7 площею 17,1 м2 у
порядку спадкування після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник
Вінницької міської ради - Люльчак Л.П.
порушує питання про скасування
оскаржуваних судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати ОСОБА_6 - ОСОБА_10, після
смерті якої відкрилась спадщина на
належне їй майно, а саме 1/3 частину
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1. ОСОБА_6 прийняла спадщину,
звернувшись у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини. Друга
вінницька державна нотаріальна
контора відмовила ОСОБА_6 у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, мотивуючи відмову тим, що КП
«Вінницьке міське бюро технічної
інвентаризації» відмовило у державній
реєстрації прав ОСОБА_10, з тих підстав,
що її частка у житловому будинку не
була визначена, і що у домоволодінні є
самовільні побудови.

ОСОБА_10 набула право власності на
спірну частину житлового будинку на
підставі договору, укладеного 16 липня
1965 року між міським відділом
комунального господарства м. Вінниці
та забудовником ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_10 про надання земельної ділянки
для будівництва індивідуального
житлового будинку з кількістю кімнат
від однієї до п'яти по АДРЕСА_1,
посвідчений нотаріусом та
зареєстрований в органах БТІ за
реєстровим № 15150. Вказаний договір було
укладено на підставі рішення
виконавчого комітету Вінницької
міської Ради депутатів трудящих від 21
травня 1965 року № 13/476 та відповідно до
акта від 17 червня 1965 року було
здійснено відведення земельної
ділянки під забудову житлового
будинку.

21 листопада 1986 року між указаними
забудовниками було укладено договір
про порядок користування частинами
будинку, посвідчений нотаріусом,
згідно з яким, кожний із них
користується 1/3 часткою житлового
будинку.

Відповідно до технічного паспорта,
ідеальна частина ОСОБА_10 складає 1/3
частину садиби з визначеною загальною
площею 60,3 м2 , житловою площею 41,7 м2 , та
зазначені конкретні приміщення.

Третя особа у справі - ОСОБА_7, є
власником 1/3 частини будинку на
підставі договору купівлі-продажу від
02 грудня 1986 року, укладеного з одним із
забудовників указаного будинку -
ОСОБА_12, посвідченого державним
нотаріусом та зареєстрованого КП
«ВООБТІ» 09 грудня 1986 року за № 15150.

Третя особа, ОСОБА_8, є власником 1/3
частини указаного житлового будинку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 30 червня 2000
року, виданого Другою державною
нотаріальною конторою м. Вінниці.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
право власності спадкодавця ОСОБА_10 на
спірну частку є реально визначеним, і
позивач у встановленому законом
порядку прийняла це спадкове майно
після смерті її матері

Погоджуючись з висновками суду першої
інстанції та залишаючи його без змін,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що спадкодавець ОСОБА_10 набула
право власності на спірну частину
житлового будинку, оскільки відповідно
до чинного, на час будівництва будинку,
законодавства, договір про надання
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку з
кількістю кімнат від однієї до п'яти по
АДРЕСА_1 від 16 липня 1965 року, укладений
між міським відділом комунального
господарства м. Вінниці та
забудовником ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10
був правовстановлюючим документом на
нерухоме майно.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна з таких
підстав.

У 1965 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначено, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Згідно з договором про надання
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку з
кількістю кімнат від однієї до п'яти по
АДРЕСА_1 від 16 липня 1965 року, укладеного
між міським відділом комунального
господарства м. Вінниці та
забудовниками ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10,
забудовники зобов'язалися побудувати
одноповерховий, саманний
трьохквартирний будинок, житловою
площею 98,27 м2 , з кількістю кімнат 6,
будівництво слід здійснити до весни 1968
року (а.с. 11, 12).

Згідно з технічним паспортом на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1 від 03 січня 2013 року
виготовленого комунальним
підприємством «Вінницьке міське бюро
технічної інвентаризації», загальна
площа приміщень спірного будинку 223,1 м2
, житлова площа 140,3 м2 , допоміжна 82,8 м2
(а.с. 16-18).

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих
документів встановлюється судом
відповідно до законодавства, яке було
чинним на час набуття права власності
на житловий будинок, споруду.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув
права власності на житловий будинок,
земельну ділянку, то спадкоємець також
не набуває права власності у порядку
спадкування. До спадкоємця переходять
лише визначені майнові права, які
належали спадкодавцеві на час
відкриття спадщини. Для набуття права
власності у встановленому
законодавством порядку спадкоємець
повинен здійснити дії, які необхідні
для набуття права власності на
визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Визнаючи право власності на 1/3 частку
житлового будинку загальною площею 60,3
м2 та посилаючись на те, що спадкодавець
- ОСОБА_10 за життя набула право
власності на частку спірного будинку,
суди, у порушення положень ст. ст. 213, 214,
303, 316 ЦПК України, не вирішили, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, не перевірили,
коли було закінчено будівництво
житлового будинку, якого розміру був
збудований житловий будинок згідно з
договором від 16 липня 1965 року, не
врахували, що за договором про надання
у безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку
надано дозвіл на будівництво будинку
житловою площею 98,27 м2 , а згідно
технічного паспорту від 03 січня 2013 року
житлова площа будинку становить 140,3 м2 ,
при цьому не звернули уваги на
характеристики будинку, згідно з якими
у різні роки співвласниками
здійснювалися прибудови, та не
перевірили чи введені вони в
експлуатацію у встановленому порядку,
з урахуванням законодавства, яке
регулювало порядок введення в
експлуатацію у момент будівництва.

Разом з тим, установлення
співвласниками порядку користування
будинком з виділенням конкретних
приміщень у натурі не припиняє право
спільної власності, тому що такі
частини не перетворюються в об'єкт
самостійної власності кожного з них.

Таким чином, посилаючись на договір про
порядок користування частинами
будинку від 21 листопада 1986 року та
визнаючи за позивачем право власності
на 1/3 частку, як суд першої інстанції
так і суд апеляційної інстанції, не
врахували, що таким договором частки
сторін не визначені, мотивів з цього
приводу не навели, заперечення
відповідача з цього приводу не
спростували.

При цьому, судами не враховано, що
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством.

За наявності умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину вимоги про визнання
права на спадщину судовому розглядові
не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Докази, які б свідчили про те, що
позивачу відмовлено в отриманні
свідоцтва про право на спадщину у
матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення суду не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень з направленням справи
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
Вінницької міської ради - Люльчак
Людмили Петрівни задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 03 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 04 березня 2014
року касувати, справу направити на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов О.В.
Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчука