Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/1782/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 10 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з
участю третьої особи - ОСОБА_4 -
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу про визнання
недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 10 грудня 2013 року у
задоволенні вищезазначеного позову
відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції прийняв рішення, яке не
ґрунтується на належних та допустимих
доказах у справі.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення ОСОБА_2, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
доходить висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Матеріалами справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1, яка складається із
трьох житлових кімнат та кухні,
загальною площею 78,3 кв.м., належала на
праві власності позивачці, що
підтверджується витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно від
09.11.2004 року, виданим Львівським
обласним державним комунальним бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки (а.с.9)

12.11.2004 року позивачкою укладений
договір дарування, за яким вона
подарувала а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (син та
невістка) прийняли в дар означену
квартиру, та 22.12.2004 року ОСОБА_5
зареєстрував право власності на свою
частку (1/2), що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його
смерті відкрилася спадщина на належну
йому 1/2 частину зазначеної квартири.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом і має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання недійсним договору дарування,
суд прийшов до правильного висновку, що
позивачкою не представлено, а судом не
здобуто доказів у підтвердження
наявності правових підстав для
визнання договору дарування квартири
недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності обдарованого на
дарунок згідно з ч.1 ст.722 ЦК України
виникає з моменту його прийняття, а
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
відповідно до ст.331 ЦК України виникає
з моменту державної реєстрації.

Як встановлено матеріалами справи,
обдарованими був прийнятий в дар
дарунок (квартира), право власності на
отриману в дар 1/2 частину квартири
ОСОБА_5 22.12.2004 року було зареєстровано
у Львівському обласному державному
комунальному бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки,
що підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а.с.11).

Суд обґрунтовано не прийняв як доказ
відмови від прийняття в дарунок
квартири ОСОБА_5 його заяву від 19.11.2004
року (а.с.10), оскільки встановив, що
після написання такої заяви останній
зареєстрував право власності на 1/2
частину квартири у встановленому
законом порядку, відтак, своїми діями
спростував заяву від 19.11.2004 року та
прийняв цей дарунок.

Посилання позивачки на те, що,
підписуючи договір дарування квартири,
вона сприймала такі дії, як складення
заповіту на користь внучки, суд
правильно не взяв до уваги, оскільки ці
обставини спростовуються змістом
позовної заяви позивачки про
оспорювання свідоцтва про право на
спадщину після смерті сина ОСОБА_5,
домовленістю між сторонами за
договором дарування квартири щодо її
подальшого проживання в квартирі,
порядку та форми розрахунків за
комунальні послуги. Перебування
позивачки - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на час
укладення договору дарування квартири
на стаціонарному лікуванні не могло
бути перешкодою для підписання ними
12.11.2004 року цього договору, оскільки, як
вбачається зі змісту такого, сторони за
договором ствердили, що укладення
договору відповідає їх інтересам,
волевиявлення їх є вільним,
усвідомленим і відповідає їх
внутрішній волі, вони не визнані
недієздатними чи обмежено
дієздатними.

Суд, проаналізувавши наявні матеріали
та представлені сторонами докази,
дійшов правильного висновку про
відмову у позові.

За наведених вище обставин, колегія
суддів доходить висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні й
апеляційну скаргу, що не спростовує
висновків суду належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 10 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

ОСОБА_6