Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Протасова О. М.
,

при секретарі - Хрішкова Н. В.,

Снігур С.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи -
Перша Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_4 про
визнання договору дарування
недійсним, визнання права спільної
сумісної власності на майно подружжя і
його поділ, та вселення у житлове
приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
зазначеним позовом, вказавши, що з 2
березня 1980р. перебував у шлюбі з
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1., яка у 1982 році на
підставі договору дарування отримала
частину житлового будинку під АДРЕСА_1.
В наступних роках дружина отримувала
додатково частки в даному будинку: у
1986р. - на підставі свідоцтва про
спадщину, у 1987р. - на підставі рішення
суду. У 2000р. бабця дружини подарувала їй
останню частину будинку, що склало 100%
всього будинку, однак цю частину
будинку в 2001р. дружина передарувала
дочці, ОСОБА_4. Таким чином за дружиною
станом на листопад 1987р. зосталася 14/25
частини будинку, яка була сформована на
1987р., в якій вони проживали разом з
сином ОСОБА_3. Зазначив, що в березні 2001
р. дружина захворіла на рак,
знадобились гроші на лікування, тому
він був змушений їздити у
відрядження. Після повернення з
чергового відрядження він дружину
живою не зостав, вона померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Протягом 2005-2007 р.р. він
проживав у будинку разом з сином, який
повідомив йому, що перед смертю мати
подарувала свою частину будинку йому.
Однак одного разу, приїхавши з
відрядження у 2009 році, він не зміг
попасти до будинку, оскільки замки були
поміняні, і в будинку жили квартиранти.
У 2013 році від лікарів він дізнався, що
перед смертю дружина не могла
усвідомлювати свої дії, оскільки
приймала сильні наркотичні
препарати. Дочка ОСОБА_4 підтвердила,
що коли відповідач возив мати до
нотаріуса оформляти договір дарування,
вона також була під дією ліків.
Посилаючись на те, що під час шлюбу він
своїми силами та коштами суттєво
змінив належну дружині частину
будинку, просив визнати договір
дарування належної дружині частини
будинку недійсним, визнати квартиру
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, виділити
йому ? частину від цього майна та
вселити його у зазначений будинок.

У судовому засіданні позивач та його
представник - адвокат ОСОБА_6, який діє
на підставі договору, а також третя
особа ОСОБА_4 позов підтримали,
посилаючись на наведені у ньому
обставини.

Відповідач та його представник -
адвокат ОСОБА_7 проти позову
заперечували, вважаючи його
необґрунтованим, та просили
застосувати позовну давність.

Третя особа - Перша білоцерківська
державна нотаріальна контора
ставлення до позову не висловила та
подала заяву про розгляд справи у
відсутності її представника.

Вислухавши сторони, їх представників
та третю особу ОСОБА_4, допитавши як
свідків сторони та заслухавши
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а
також дослідивши матеріали справи та
медичну картку хворої ОСОБА_5, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, на підставі такого.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.61 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень;
обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
розгляді справи, доказуванню не
підлягають.

Зі свідоцтв про одруження та
розірвання шлюбу судом встановлено, що
позивач та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з
02.03.1980 року по 06.02.2002 року.

Як вбачається з договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Першої білоцерківської державної
нотаріальної контори 01.04.2005 року,
ОСОБА_5 подарувала належні їй 14/25
частини житлового будинку АДРЕСА_1
своєму синові - відповідачу у справі
ОСОБА_11

Згідно з договором дарування, ця
частина будинку належала дарувальнику
на підставі: договору дарування від
01.06.1982 року; свідоцтва про право на
спадщину від 17.02.1986 року; ухвали
Білоцерківського міськнарсуду від
13.08.1987 року та договору дарування від
14.11.2000 року.

Як видно з рішення №407 від 26.10.1987 року
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради народних депутатів,
ОСОБА_5 було дозволено провести
капітальний ремонт своєї частини
будинку з внутрішньою перебудовою та
узаконити прибудову до сараю.

Згідно з технічними планами від 11.01.1986
р. та 18.11.1987 р., загальна площа належної
ОСОБА_5 частини будинку не змінилась.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть
та медичної картки ОСОБА_5, остання
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року від раку
молочної залози.

Позивач пояснив суду, що коштів на
перебудову у нього не було, позичали у
родичів, документи про придбання
будівельних матеріалів не збереглись.
Пояснив також, що після розірвання
шлюбу вони продовжували проживати
однією сім'єю, він доглядав ОСОБА_5 під
час її хвороби. Через те, що її
страждання зростали, у 2003 році їй
призначили трамадол, а з 25.03.2005 р. -
обезболювальні уколи, які саме, не
пояснив. Після цих уколів вона
задихалась, просила води та жалкувала,
що дошкуляє їм своєю хворобою, шукала
якісь гроші. Стверджував, що у день
підписання договору дарування їй також
робили такий укол, однак того дня він
був змушений виїхати за межі міста, а
тому про договір дізнався тільки
близько 2008 року. Після смерті дружини
продовжував проживати разом з сином -
відповідачем у справі, та часто
виїздив у довготривалі відрядження.
Після того, як син одружився, той
перейшов до невістки. У 2009 році,
повернувшись з чергового відрядження,
побачив, що замки поміняні і у будинку
проживають квартиранти. Син пояснив це
тим, щоб будинок подовгу не пустував, та
запропонував йому найняти житло, на що
він тимчасово погодився, однак взагалі
звільняти будинок згоди не давав. Нові
ключі син йому не дав, а його речі -
куртки, інструменти, меблі, частково
залишились по АДРЕСА_1. Протягом 2011-2013
р.р. він звертався до правоохоронних
органів про вселення, однак дієвої
допомоги не отримав.

Пояснення позивача в частині житлових
правовідносин підтверджуються
договорами трудового найму №363 від
28.09.2006 року, №182 від 19.12.2011 року та №96
від 03.05.2012 р., згідно з якими він
працював на ТОВ "Аргус Універсал-К"
механіком старшого зміни та
обслуговував рефрижераторні зачепи
при перевезенні вантажів по
залізницях Російської федерації.

Третя особа ОСОБА_4 також пояснила суду,
що після смерті матері брат після
чергового відрядження не допустив
батька до хати, замінив ключі та
впустив квартирантів. Погрожував
батькові фізичною розправою, якщо той
буде намагатись вселитись у будинок. Це
вона чула особисто, тому, намагаючись
допомогти батьку, зверталась до
міліції. Коли вона була маленькою,
батьки зробили планіровку квартири
зручнішою - з зала зробили дві кімнати,
а з коридору та кімнати - зал,
побудували санвузол. У день підписання
договору відповідач виніс мати на
руках, вона ні на кого не реагувала.

Свідок ОСОБА_8, мати ОСОБА_5, дала суду
показання, аналогічні поясненням
позивача та показанням своєї онуки
ОСОБА_4 Пояснила, що у день підписання
договору дарування займала чергу до
нотаріуса, однак дочки у той день не
бачила, тому про її стан пояснити
нічого не могла.

З постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи від 29.04.2011 року та
висновку про результати розгляду
повідомлення від 14.07.2013 року судом
встановлено, що відповідно ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 звертались до правоохоронних
органів у зв'язку з порушенням
житлових прав останнього.

Відповідач ОСОБА_3, допитаний як свідок,
показав суду, що у 2001 році чув від
батьків про намір подарувати йому
частину будинку. Ініціатива укласти
договір дарування у 2005 році належала
матері, вона сама зателефонувала та
попросила поїхати до нотаріуса. Чергу
до нотаріуса зайняла баба, а він
відвіз матір. В день укладення угоди
мати все розуміла, була адекватна. Її
поведінка змінилась тільки за
тиждень-півтори до смерті, вона то
просила під диваном передивитись
якісь гроші, то просила тапки; у неї
порушився сон. Батько дізнався про
договір дарування через рік після
смерті матері. Тих обставин, що він
замінив замки та впустив проживати в
хату інших людей, не заперечував, однак
стверджував, що то не квартиранти, а
родичі.

Свідок ОСОБА_10, лікар Білоцерківського
онкодиспансера, показав суду, що хвора
ОСОБА_5 звернулась за медичною
допомогою у 2001 році з приводу раку
лівої молочної залози, лікувалась
нерегулярно, хвороба прогресувала.
25.03.2005 року їй було призначені
наркотичні обезболювальні, що, на
думку свідка, могло вплинути на її
здатність усвідомлювати свої дії та
керувати ними.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що ОСОБА_5
була її рідною сестрою. З початку 2005
року сестра стала отримувати
наркотичні обезболювальні засоби, що
впливало на її поведінку. Бувало, вона
дивилась в одну точку та щось
балакала, чи як дитина зазирала в
холодильник. Про договір дарування від
неї не чула. Знала, що сестра
розвелась з позивачем, однак вони
продовжували жити разом. Під час
спільного життя сестра та позивач
частково перебудували належну ОСОБА_5
частину будинку.

Конкретних змін у психічному стані
ОСОБА_5 у день підписання договору,
окрім її тяжкого фізичного стану, ні
сторони, ні третя особа ОСОБА_4, ні
свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не
вказали.

Зазначивши в ухвалі суду показання цих
осіб, суд призначив у справі посмертну
комісійну судово-психіатричну
експертизу, однак, згідно з актом №151ц
від 02.06.2014 р., комісія експертів не
змогла зробити висновків щодо
психічного стану ОСОБА_5 у день
підписання договору через відсутність
в показаннях свідків та в медичній
документації даних про її психічний
стан та відсутності висновку ЛКК про
необхідність призначення наркотику,
його дози та кількості разів його
введення в день.

Дослідивші ці докази в їх сукупності,
суд вважає, що вимоги позивача в
частині визнання права спільної
сумісної власності на майно подружжя і
його поділ задоволенню не підлягають з
таких підстав.

Відповідно до ст.ст.24,25, 29 КпШС України,
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них; якщо майно, яке було власністю
одного з подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого
з подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя; поділ спільного
майна подружжя може бути проведений
як під час перебування в шлюбі, так і
після розірвання шлюбу; для вимоги
про поділ майна, яке є спільною
сумісною власністю розведеного
подружжя, встановлюється трирічний
строк позовної давності.

Частиною 1 статті 62 та частиною 2 статті
72 СК України також встановлено, що до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки; якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Однак належних і допустимих доказів
того, що частина будинку, отримана
ОСОБА_5 у дар або у порядку спадкування,
істотно збільшилось у своїй цінності
внаслідок його трудових або грошових
затрат або затрат обох з подружжя,
позивач суду не надав, як не надав і
доказів того, що за життя дружини ним
було оспорене її право на роздільне
майно подружжя.

Відмовляючи у визнанні договору
дарування недійсним, суд також
виходить з того, що позивач не надав
суду переконливих доказів того, що у
день підписання договору дарування
ОСОБА_5 знаходилася у такому психічному
стані, що не усвідомлювала свої дії та
(або) не могла керувати ними.

Навпаки, з позову вбачається, що
упритул до 2013 року поведінка дружини в
останні дні перед смертю не викликала в
нього підозри у цьому, оскільки
відчуження будинку синові відповідало
їх спільним намірам, аж доки з сином у
нього не виник конфлікт та він не
дізнався про припущення лікарів про
можливу зміну її поведінки через
вживання наркотичних засобів.

Однак рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а
об'єктивних даних про перебування
ОСОБА_5 у такому психічному стані у день
підписання договору судом не
встановлено.

Задовольняючи вимоги позивача про
його вселення у спірну частину
житлового будинку, суд виходить з того,
що, за змістом ст.156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку , які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням; до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу
(дружина, їх діти, батьки); припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Судом встановлено, що позивач був як
членом сім'ї ОСОБА_5, так і членом сім'ї
свого сина, відповідача у справі, та
був відсутній у квартирі протягом
тривалих строків з поважної причини -
перебування у службових відрядженнях.
Судом встановлено також, що відповідач
перешкоджав позивачеві проживати у
будинку, яким останній був вправі
користуватись за законом, шляхом
заміни замків та вселення інших осіб.

За таких обставин позов у цій частині
підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213-215,223,294-296 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи -
Перша Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_4 про
визнання договору дарування
недійсним, визнання права спільної
сумісної власності на майно подружжя і
його поділ, та вселення у житлове
приміщення, задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили
арешт, накладений ухвалою суду від 29
квітня 2014 року на 14/25 часток жилого
будинку АДРЕСА_1, - скасувати, а медичну
картку ОСОБА_5 повернути Комунальному
закладу Київської обласної ради
"Білоцерківський обласний
онкологічний диспансер".

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду Київської
області через Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги , якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя О. М. Протасова