Номер провадження: 22-ц/785/6981/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
старшого державного виконавця другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою старшого
державного виконавця другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Саламаха Вадима
Володимировича, начальника другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 26 лютого 2014 року,

встановила:

17 червня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до старшого державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
державної казначейської служби
України, просив стягнути з державного
бюджету України з державного виконавця
- Саламахи В.В., другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
через державну казначейську службу
України на його користь моральну шкоду
у розмірі 1 000 грн. (а.с. 01-05).

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послався на те, що постановою Одеського
окружного адміністративного суду від 20
листопада 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до старшого державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії було дії
державного виконавця другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції - Саламахи В.В. щодо
винесення постанов про розшук майна
боржника ВП № 32599257 від 22 червня 2012 року,
про стягнення з боржника виконавчого
збору № В-19/686 від 23 травня 2012 року, про
стягнення витрат № В-19/686 від 15 серпня
2012 року та про закінчення виконавчого
провадження ВП № 32599257 від 15 серпня 2012
року - визнано неправомірними,
постанови державного виконавця
другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції - Саламахи
В.В. про розшук майна боржника ВП № 32599257
від 22 червня 2012 року, про стягнення з
боржника виконавчого збору № В-19/686 від
23 травня 2012 року, про стягнення витрат
№ В-19/686 від 15 серпня 2012 року та про
закінчення виконавчого провадження ВП
№ 32599257 від 15 серпня 2012 року - скасовано,
у зв'язку із чим позивач вважає, що
прийняттям вказаних постанов, які були
скасовані, йому було спричинено
моральну шкоду.

В судовому засіданні:

- позивач не з'явився, звернувся до суду
із заявою, у якій просив розглянути
справу за його відсутності, не
заперечував проти ухвалення заочного
рішення по справі;

- відповідачі не з'явились.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 26 лютого 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд першої інстанції стягнув з
державної казначейської служби
України за рахунок коштів другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, шляхом списання
коштів з єдиного казначейського
рахунку на користь ОСОБА_3 у якості
відшкодування моральної шкоди суму у
розмірі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі старший
державний виконавець другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Саламаха В.В.,
начальник другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
просять вищевказане рішення скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Задовольняючи частково
вищевказаний позов суд першої
інстанції обґрунтовано, на підставі
матеріалів даної справи, ст.ст. 16, 23, 1167,
1174 ЦК України, виходив з наступного.

28 березня 2012 року інспектор РДПС взводу
з ОСП №4 УДАІ Херсонської області,
сержант міліції Кисельов І.В. склав
протокол про адміністративне
правопорушення серії ВТ1 №182387,
передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України, в
якому позивач просив направити йому
матеріали адміністративного
правопорушення для розгляду до суду за
місцем його проживання (а.с. 06).

15 серпня 2012 року позивачу стало відомо,
що на три транспортні засоби, які
належать йому на праві власності,
накладено арешт Приморським ДВС м.
Одеси, так як інспектором РДПС взводу з
ОСП №4 ДАІ, сержантом міліції
Кисельовим І.В. було винесено постанову
в справі про адміністративне
правопорушення серії ВТ1 №083847, згідно
якої позивача притягнуто до
адміністративної відповідальності у
вигляді накладення штрафу у розмірі 255
грн.

Про вказану постанову йому не було
відомо, так як інспектор йому вручив
лише протокол про адміністративне
правопорушення.

В мотивувальній частині постанови
інспектор РДПС взводу з ОСП №4 ДАІ
встановив, що 28 березня 2012 року о 08 год.
59 хв. позивач, керуючи автомобілем на
а/д Херсон-Джанкой-Керч 11 км, на ділянці
дороги, де швидкість обмежена 50 км/год,
перевищив швидкість, рухаючись 74
км/год, зафіксовано техзас. 000669, чим
порушив п.12.9 «б», 3.29 ПДР.

Зазначена постанова винесена за
результатами застосування фіксації
порушень ПДР засобами фото- та відео
фіксації, що працюють у автоматичному
режимі у відповідності до ст. 14-1 КпАП.

Однак, копію постанови йому надіслано
не було, відомості про її відправлення
в постанові відсутні, підпис про те, що
позивач з нею ознайомлений, позивачу не
належить.

Про те, що позивача притягнуто до
адміністративної відповідальності,
позивач дізнався 15 серпня 2012 року, коли
йому зателефонував ОСОБА_6 та пояснив,
що його затримали співробітники ДАІ за
те, що автомашина НОМЕР_1, яку позивач
йому продав за дорученням у 2009 році,
знаходиться у розшуку згідно з
постановою про розшук ДВС Приморського
району м. Одеси.

Копію постанови серії ВТ1 №083847 позивач
отримав у виконавчій службі 16 серпня 2012
року.

Вказана постанова була оскаржена
позивачем та постановою Приморського
районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2012
року скасована (а.с. 07).

Також, 20 листопада 2012 року постановою
Одеського окружного адміністративного
суду по справі № 1570/6680/12 дії державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Саламахи В.В. щодо винесення постанов
про розшук майна божника ВП № 32599257 від
22 червня 2012 року, про стягнення з
боржника виконавчого збору № В-19/686 від
23 травня 2012 року, про стягнення витрат
№ В-19/686 від 15 серпня 2012 року та про
закінчення виконавчого провадження
№ВП 32599257 від 15 серпня 2012 року визнані
неправомірними, а постанови державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Саламахи В.В. про розшук майна боржника
ВП №32599257 від 22 червня 2012 року, про
стягнення з боржника виконавчого збору
№ В-19/686 від 23 травня 2012 року, про
стягнення витрат № В-19/686 від 15 серпня
2012 року та про закінчення виконавчого
провадження №ВП 32599257 від 15 серпня 2012
року скасовані (а.с. 08-11).

Внаслідок вищевказаних неправомірних
дій державного виконавця, позивачу
було завдано моральну шкоду, а саме він
переніс певні душевні страждання, яких
він зазнав у зв'язку з тим, що протягом
тривалого часу не міг вільно
пересуватися дорогами України та
користуватися власним автомобілем,
порушенням його нормальних життєвих
зв'язків, певним ударом престижу через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми.

Ці факти підтверджені матеріалами
справи, а стороною відповідача не
надано суду доказів щодо заперечення
цих фактів.

Судова колегія вважає, що при розгляді
позовних вимог стосовно відшкодування
моральної шкоди, районний суд дійшов до
правомірного висновку про доведеність
та обґрунтованість обставин порушення
законних прав позивача, тривалість
такого порушення, порушення укладу
життя сім'ї позивача, викликану
необхідність залучення додаткових
зусиль для організації нормальних
життєвих зв'язків.

При цьому, судова колегія зазначає,
що, суд першої інстанції правильно
керувався зазначеними вище
положеннями ЦК України та
роз'ясненнями, які містяться в
Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 (з
подальшими змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Так, відповідно до роз'яснень даних
в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 (з
подальшими змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної ( немайнової ) шкоди»,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
справ про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювана та вина останнього в її
заподіянні. Зокрема, суд повинен
з'ясувати чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або витрат
немайнового характеру, за яких
обставин та якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
позивач оцінює заподіяну шкоду та з
чого він виходив при цьому.

Із викладеного вище вбачається, що
суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі врахував
положення ст. 6 Конвенції про захист
прав і основних свобод людини щодо
того, що кожна людина при визначенні її
громадянських прав і обов'язків має
право на справедливий судовий розгляд.

Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року, суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та
практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог статей 57 - 60
ЦПК.

Судова колегія вважає, що відповідачі
не довели ті обставини, на які вони
посилались як на підставу своїх
заперечень щодо вищевказаного позову,
що є обов'язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

На підставі всього вищевикладеного,
судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу старшого державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Саламаха Вадима Володимировича,
начальника другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
- відхилити.

Заочне рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 26 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до старшого державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції,
другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції, державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда