У Х В А Л А

Іменем України

08 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Чужі Ю.Г.

при секретарі: Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Берегівського районного суду
від 27 червня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку
рішення Берегівського районного суду
від 27 червня 2014 року, яким у задоволенні
його позову до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики - відмовлено.

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог. Зокрема
зазначає, що суд дійшов неправильного
висновку про відсутність доказів
укладення договору позики між ним та
ОСОБА_3, так як своєю розпискою ОСОБА_3
підтвердив укладення договору позики
між сторонами. Вказує, що ОСОБА_3 був
належним чином повідомлений про час і
місце судового розгляду, однак в судове
засідання не явився та не подав суду
ніяких заперечень на позов, що свідчить
про визнання ним обставин справи і такі
не підлягають доведенню. Апелянт
вважає, що зазначення у розписці тільки
прізвища та ініціалів не є підставою не
прийняти її до уваги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що
24.11.2013 року було укладено договір
позики. В тексті даного договору
вказано, що ОСОБА_2 надалі
(позикодавець) з однієї сторони та
ОСОБА_4 надалі (позичальник) з другої
сторони, уклали договір позики та
домовилися про слідуюче: позикодавець
передає у власність позичальника
грошові кошти у сумі 82 000 грн. В низу
даного договору позики міститься
розписка наступного змісту: «Я ОСОБА_3
отримав 82 000 гривень від ОСОБА_2 згідно
договору від 24.11.2013 /підпис/ (ОСОБА_3)»
(а.с.8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факту укладення
договору позики від 24.11.2013 року саме з
відповідачем ОСОБА_3.

З даним висновком суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів апеляційного суді
зважаючи на наступне.

Згідно ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач. З аналізу даної норми
слідує, що відповідач - це особа, на яку
вказує позивач в позовній заяві, як на
порушника своїх прав. Тому саме позивач
визначає до кого пред'явити позов.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У відповідності до приписів ст. 527 ЦК
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

З аналізу даної норми слідує, що
кредитор, який ставить питання про
виконання зобов'язання певною особою
повинен надати доказів того, що така
особа є належним суб'єктом зобов'язання
(належним боржником), зокрема надати
докази, що однозначно ідентифікують
особу боржника.

В даному випадку позивач пред'явив
позов про стягнення боргу за договором
позики, в якому відповідачем вказав
ОСОБА_3.

Разом з тим, як вірно зазначив суд
першої інстанції матеріали справи,
зокрема договір позики не дозволяють
однозначно ідентифікувати боржника за
даним правочином та стверджувати, що
таким є саме відповідач ОСОБА_3.

Так в тексті договору позики вказано,
що позикодавцем є ОСОБА_4. В розписці на
договорі позики зазначено про
отримання грошей ОСОБА_3, при цьому
вказано лише прізвище з ініціалами без
розшифровки імені та імені по-батькові.
Ні текст договору позики, ні розписка
на ньому не містять якихось інших
даних, які б могли однозначно
ідентифікувати боржника (серія та
номер паспорту, ідентифікаційний код
тощо).

Всі доводи апеляції, що зазначений у
розписці ОСОБА_3 є саме ОСОБА_3 не
підтверджені належними доказами та є
лише припущеннями на яких не може
ґрунтуватися судове рішення (ч.4 ст. 60
ЦПК України).

При цьому послання апелянта на
відсутність заперечень на позов
відповідача не можуть бути взяті до
уваги, так як само по собі це не
свідчить про визнання відповідачем
позову чи обставин справи, та не
звільняє позивача від обов'язку
доводити такі обставини.

Зважаючи на викладене суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про недоведеність позивачем, що саме
відповідач є належним боржником за
договором позики та правомірно
відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
що у відповідності до положень ст. 308
ЦПК України є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 307, 308, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Берегівського районного суду
від 02 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошенняя і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді