Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Савченко
В.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
виконавчого комітету Здолбунівської
міської ради Рівненської області,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно та скасування державної
реєстрації на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 25 лютого 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 24 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 04 квітня 2013 року вона є
власником 47/100 частини нежитлового
приміщення ресторану по АДРЕСА_1
загальною площею 634 кв. м.
Дане свідоцтво видане на підставі
договору купівлі-продажу від 02 квітня
2003 року. Позивачу стало відомо, що за
ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право
власності від 29 жовтня 2004 року
зареєстровано 289,9 кв. м нежитлового
приміщення ресторану за вказаною
адресою, а на підставі свідоцтва від 10
листопада 2004 року на праві власності
зареєстровано 62,5 кв. м
нежитлового приміщення
промислово-продуктового магазину за
тією ж адресою. Дані свідоцтва на право
власності видані ОСОБА_5 виконавчим
комітетом Здолбунівської міської ради
на підставі рішення ради від 28 жовтня
2004 року № 253/4. Разом з тим, позивач
зазначила, що вказане рішення міської
ради скасовано рішенням
господарського суду Рівненської
області від 28 березня 2011 року, яке
набрало законної сили. Також зазначає,
що рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від
01 лютого 2012 року, яке набрало законної
сили, ОСОБА_5 відмовлено у позові до її
чоловіка ОСОБА_6 про внесення змін до
договору купівлі-продажу від 02 квітня
2003 року щодо збільшення площі
приміщення, яке належить ОСОБА_5 з 336,02
кв. м до 352,4 кв. м. Враховуючи зазначене,
просила суд позов задовольнити.

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від
25 лютого 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 24 квітня 2014 року, позов
задоволено частково. Визнано недійсним
свідоцтво про право власності на ім'я
ОСОБА_5, видане виконкомом
Здолбунівської міської ради 29 жовтня
2004 року та таким, що не може бути
підставою для реєстрації права
власності ОСОБА_5 на нежитлове
приміщення ресторану загальною площею
289,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на ім'я ОСОБА_5, видане
виконкомом Здолбунівської міської
ради 10 листопада 2004
року та таким, що не може бути підставою
для реєстрації права власності ОСОБА_5
на нежитлове приміщення
промислово-продуктового магазину
загальною площею 62,5 кв. м за вказаною
адресою. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено. Вирішено питання
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати судові рішення, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
і просить ухвалити у справі нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
місцевий суд, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
обґрунтовано виходив із того, що
оскільки визнано незаконним та
скасовано рішення виконкому
Здолбунівської міської ради № 253/4 від 28
жовтня 2004 року, на підставі якого
оформлено право власності ОСОБА_5 на
приміщення ресторану загальною площею
289,9 кв. м та на приміщення
промислово-продуктового магазину
розміром 62,5 кв. м видано оскаржувані
свідоцтва про право власності, тому
вказані свідоцтва не можуть бути
чинними та підлягають визнанню
недійсними.

Доводи касаційної скарги не впливають
на законність та обґрунтованість
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами обох інстанцій при розгляді
справи дотримано вимоги закону, у
зв'язку з чим колегія суддів вважає за
необхідне касаційну скаргу відхилити,
а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від
25 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.М. Колодійчук

В.О. Савченко

І.М. Фаловська