АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 травня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_7, треті
особи: Сектор громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району в м. Києві, Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації про позбавлення права
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації місця проживання,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/8774/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Антипова Л.О.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі звернулися з позовом, в якому
просять позбавити ОСОБА_4, ОСОБА_7 права
користування житловим приміщенням, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та
зобов'язати Сектор громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського районного відділення
міліції м. Києва зняти їх з місця
реєстрації за даною адресою, мотивуючи
вимоги тим, що їм на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 20.10.1995
р. в рівних долях належить квартира
АДРЕСА_1. 17.07.2010 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, в якому
народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1
Позивачі зазначають, що з моменту
реєстрації, в 2011 році, відповідачі
жодного дня не проживали в спірній
квартирі, а проживали у батьків ОСОБА_4
за адресою: АДРЕСА_2, будь-якої
домовленості про збереження за
останніми права користування
квартирою за період їх проживання не
існує, витрат по утриманню квартири та
сплати комунальних послуг не несуть, в
добровільному порядку знятися з місця
реєстрації відмовляються, у зв'язку із
чим вони мають бути визнані такими, що
втратили право на його користування
протягом терміну, за якого за ними
зберігається право користування жилим
приміщенням, що є предметом позовних
вимог.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 травня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_7, треті
особи: Сектор громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району в м. Києві, Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації про позбавлення права
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації місця проживання
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_1
звернулись з апеляційною скаргою на
вказане рішення, в якій просять
скасувати рішення та ухвалити нове
рішення, яким позбавити ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування
житловим приміщенням, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, позбавити ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, права користування
житловим приміщенням, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, стягнути з
відповідачів судові витрати.

В своїй скарзі апелянти зазначають, що
не погоджуються з висновками суду
першої інстанції про наявність
домовленості про збереження протягом
року права користування квартирою, у 2011
році була домовленість виключно про
реєстрацію місця проживання
відповідача без проживання та
користування квартирою. Також апелянти
зазначають, що суд першої інстанції не
правильно розтлумачив ч. 2 ст. 405 ЦК
України, яка, на думку апелянтів, діє
незалежно від факту припинення
сімейних відносин, а вирішальним в
контексті цієї статті є саме факт не
проживання, а не наявність відносин
членів сім'ї.

Крім того, на думку апелянтів,
малолітній ОСОБА_7 забезпечений місцем
проживання, оскільки фактично проживає
з відповідачем ОСОБА_4 в квартирі її
матері.

В судовому засіданні позивача та
представник позивача ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримали, просили
її задовольнити з підстав, викладених у
скарзі.

Відповідач та її представник
заперечували проти апеляційної скарги
за необґрунтованістю її доводів.

Інші учасники в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
тому в силу ч.2 ст.305 ЦПК України, колегія
суддів вважає за можливе розглядати
справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого судом
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_1, виходячи з правильно
встановлених в судовому засіданні
наступних обставин.

Так, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_1, на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 20.10.1995 р. в рівних долях належить
квартира АДРЕСА_1.

17.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було
укладено шлюб, в якому народився син -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до довідки Ф-3 виданої
ЖРЕО-408 в спірній квартирі
зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_1,
ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 13.12.2013 року шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_4 було розірвано.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 є
співвласником спірного майна, квартири
АДРЕСА_1, який, як членів сім'ї
зареєстрував відповідачів у спірній
квартирі, в подальшому домовившись з
відповідачем ОСОБА_4, після розірвання
з нею шлюбу, про проживання останньої в
квартирі до того моменту, коли вона не
знайде місце, де зі своїм сином
матимуть змогу здійснити реєстрацію та
набути право користування іншим
житлом. При цьому, річний термін
непроживання відповідачів в спірній
квартирі фактично не закінчився,
оскільки розірвання шлюбу між
сторонами відбулось в грудні 2013 року,
тому суд першої інстанції правильно
відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів погодилась з даним
висновком суду, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Глава 32 ЦК України регулює право
користування чужим майном (сервітутні
правовідносини), а необхідною умовою
для виникнення сервітуту є спільне
проживання членів сім'ї з власником
житла та ведення спільного
господарства, так у відповідності до ч.
2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача
належить дружина наймача, їх діти,
батьки. Отже ч. 2 ст. 405 ЦК України
говорить про те, що член сім'ї власника
втрачає право користування цим житлом
у разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Посилання апелянтів на те, що факт не
проживання є вирішальним над наявністю
відносин членів сім'ї, колегія суддів
не вважає обґрунтованими, оскільки
припинення сімейних відносин з
власником помешкання не припиняє
житлового сервітуту, тим більш, що
малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, не
припинив сімейних відносин зі своїм
батьком ОСОБА_1 - співвласником спірної
квартири.

За змістом частини 3 статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень. Положення ст.60 ЦПК України
покладає обов'язок доказування на
сторін, суд не може збирати докази за
власною ініціативою, що спростовує
доводи апеляційної скарги про те, що
акт обстеження умов проживання є
достатнім доказом не проживання
відповідачів з 2011 року, а засвідчує
лише факт їх відсутності у зазначеному
житлі на момент складання цього акту,
про що правильно зазначив суд першої
інстанції в оскаржуваному рішенні.

Таким чином, суд першої інстанції в
повному обсязі дослідив, проаналізував
та дав належну оцінку, поданим
сторонами доказам, що мають значення в
конкретній справі, доводять існування
відповідних юридичних обставин,
застосував норми матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_1

За таких підстав доводи апеляційної
скарги законності рішення суду першої
інстанції не спростовують, рішення
суду першої інстанції ухвалене без
порушення норм матеріального права,
правові підстави для скасування
рішення, відсутні, а наведені в
апеляційній скарзі недоліки у розгляді
справи не вплинули на суть ухваленого
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 травня 2014
року відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: