СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 10 червня
2014р. по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Група компаній
«Феміда»

про визнання договору недійсним,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
договору про охорону житлового
будинку, укладеного між нею та ТОВ
«Група компаній «Феміда» 27 грудня 2010р.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що спірний договір
суперечить нормам діючого цивільного
законодавства, так як не містить всіх
істотних умов договору побутового
підряду та ліцензійних умов, зокрема,
договір не містить розміру майнової
відповідальності суб'єкта охоронної
діяльності.

Рішенням суду від 10 червня 2014р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи та
порушення норм матеріального права.

Відповідач, будучи належним
чином повідомленим про день та час
розгляду апеляційної скарги, направив
у судове засідання свого представника,
який не мав повноважень на
представлення інтересів відповідача
за даним позовом, тому не був допущений
колегією суддів до участі у судовому
засіданні і відповідно до положень ст.
305 ЦПК України колегія суддів провела
судовий розгляд у відсутність
представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня
2010р. між позивачем та відповідачем був
укладений договір про охорону об'єкта,
відповідно до якого відповідач
зобов'язався надавати послуги по
охороні житлового будинку з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
громадського призначення, який
розташований за адресою АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх недоведеності та
безпідставності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/9353/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Козлов Р.Ю.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.наступного.

- 2 -

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Колегія суддів не погоджується з
твердженням позивача про те, що між
сторонами був укладений договір
побутового підряду, оскільки,
враховуючи зміст та умови спірного
договору, він є договором про надання
послуг.

Частиною 1 статті 901 ЦК України
визначено, що за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 906 ЦК України визначені умови
відповідальності виконавця за
порушення договору про надання послуг,
зокрема, зазначається про можливість
визначити у договорі, як умови
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання договору, так і
розмір майнової відповідальності.

Ліцензійними умовами провадження
господарської діяльності з надання
послуг, пов'язаних з охороною державної
та іншої власності, надання послуг з
охорони громадян, які затверджені
наказом Міністерства внутрішніх справ
України № 505 від 1 грудня 2009р. та
зареєстровані в Міністерстві юстиції
України 25 грудня 20090р. за № 1248/17264,
встановлено, що суб'єкт охоронної
діяльності, який надає послуги згідно з
отриманою ліцензією, зобов'язаний
надавати послуги лише за письмово
укладеними цивільно-правовими
договорами. При укладенні договорів
конкретно вказувати в них об'єкт
охорони та, якщо це майно громадян або
юридичних осіб, зазначати розмір
майнової відповідальності суб'єкта
охоронної діяльності, який
визначається відповідно до вимог
частини другої статті 96 та пункту 3
частини першої статті 980 Цивільного
Кодексу України.

Отже, діючим законодавством не
визначені конкретні істотні умови
договору про надання послуг, проте, за
змістом вищезазначених норм
матеріального права, вбачається, що
договір про надання послуг з охорони
майна повинен бути укладений у
письмовій формі, містити перелік
послуг, які зобов'язується надати
виконавець, розмір та порядок оплати
послуг замовником, а також умови та
розмір відповідальності виконавця за
порушення договору.

З тексту спірного договору вбачається,
що він укладений у письмовій формі, у п.
1 сторони визначили об'єкт, який
підлягає охороні, пунктом 2 визначені
обов'язки виконавця, а пунктом 4 -
відповідальність виконавця, у тому
числі і розмір майнової
відповідальності.

Доводи апелянта про те, що договір
повинен містить конкретну суму, яку
повинен відшкодувати виконавець у разі
неналежного виконання своїх
зобов'язань за договором, колегія
суддів вважає безпідставними, так це не
передбачено нормами матеріального
права.

Крім того, визначення розміру майнової
відповідальності виконавця та його
складових зазначено у п. 4.3. договору.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про безпідставність позовних
вимог та відсутність підстав для
визнання договору про охорону об'єкта
недійсним.

Твердження апелянта про те, що у
договорі повинно бути зазначено, що
охоронні послуги повинні надаватися
тільки співробітниками виконавця, які
оформлені на роботу відповідно до
вимог трудового законодавства, не
ґрунтуються на нормах діючого

- 3 -

законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України визначено право кожної особи
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Проте, позивачем не було зазначено, як
саме порушуються її права відсутністю
у договорі вищезазначених умов.

Колегія суддів вважає, що судом повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, тому підстав для
скасування рішення суду не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 10 червня
2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: