АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Винту Ю.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа
без самостійних вимог на стороні
відповідача - Сокирянська міська рада
Чернівецької області, про
відшкодування матеріальної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 27 червня 2014
року,

в с т а н о в
и л а :

В березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа без самостійних вимог на стороні
відповідача - Сокирянська міська рада
Чернівецької області, про
відшкодування матеріальної шкоди, яка
завдана зпиленням горіхових дерев в
кількості 5 штук.

Посилався на те, що 02.04.1988 року на
підставі договору купівлі-продажу він
придбав житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що
розташований в АДРЕСА_1 на земельній
ділянці державного земельного фонду,
площею 2343 кв.м.

У квітні 2010 року відповідач ОСОБА_3
разом з сином ОСОБА_4 спиляв 5
великовікових горіхових дерев, які
проростали в межах приналежної до його
будинку земельної ділянки поряд із
межею та з яких він одержував щорічно
прибуток від продажу горіхів, а також
користувався плодами горіхів для
власних потреб.

На час знищення горіхових дерев він був
землекористувачем земельної ділянки,
на якій проростали дані дерева та був
розміщений належний йому житловий
будинок.

__________________________________________________________________

22ц-1162/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Римлянська Г.О.

Категорія 30
доповідач Савчук М.В.

Посилаючись на вимоги ст.ст.189, 316 ч.1, 319
ч.1, 321 ч.1, 328, 386 ч.3, 410 ч.1, 1166 ч.1, 1190 ч.1 ЦК
України, ст. 24 ч.1 ЗК УРСР в ред. 1970 року,
ст.ст.30 ч.1, 43 ч.ч. 1-4 ЗК України в ред. 1990
року, п.7 Перехідних положень ЗК України
в ред. 2001 року, ст.ст.95 ЗК України в ред.
2001 року вважає, що земельна ділянка, на
якій проростали дерева горіхів,
повністю перебуває в його
користуванні, він, як землекористувач,
має право власності на дані дерева і їх
плоди, тому своїми вищезазначеними
діями відповідачі спричинили його
власності матеріальну шкоду, яка
підлягає стягненню з останніх на його
користь в розмірі прямої дійсної шкоди
та упущеної вигоди.

Згідно уточнених позовних вимог
просить стягнути солідарно з
відповідачів на його користь суму 8692,00
грн., у тому числі: на відшкодування
прямої дійсної шкоди, завданої
знищенням дерев - суму 4080,00 грн., на
відшкодування упущеної вигоди - суму
4612,00 грн., а також понесені ним судові
витрати та витрати, пов'язані із
розглядом справи в суді.

Рішенням Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 27 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам і матеріалам
справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених випадків,
статтею 61 цього Кодексу. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.

По справі встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 на праві приватної
власності належить житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_1. Вказаний
будинок він набув на підставі договору
купівлі-продажу від 02.04.1988 року, на
земельній ділянці державного фонду пл.
2343 кв.м.

З довідки Сокирянської міської
ради № 985 від 13.10.2011 року (а.с. 65)
вбачається, що у власності позивача
знаходиться земельна ділянка за
вказаною адресою розміром 0,2429 га.

Відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК
України від 01.01.2012 року довідка не
являється належним та допустимим
доказом його права власності чи права
користування вказаною земельною
ділянкою.

Крім того, як вбачається, розмір
земельної ділянки зазначено інший та
відрізняється від розміру земельної
ділянки, який зазначений у договорі
купівлі-продажу від 02.04.1988 року.

Відповідно до ст. 152 ЗК України від
01.01.2002 року, п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 19.03.2010 року
№2 «Про внесення змін та доповнень до
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004 року №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» тільки власник земельної
ділянки або землекористувач має право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права на землю та відшкодування
завданих збитків.

Рішенням Сокирянської міської
ради №496/33-13 від 27.06.2013 року вирішено
вважати такими, що втратили чинність
пункти 1.1.2, 1.2.1 рішення міської ради №
157/45-10 від 14.10.2010 року, згідно якого
передано у власність ОСОБА_1 земельні
ділянки, розташовані по АДРЕСА_1. Тобто,
втратило чинність рішення міської
ради, яке було підставою для
виготовлення кадастрового плану
земельної ділянки ОСОБА_1 розміром 0,2429
га.

З огляду на викладене колегія
суддів вважає, що висновок суду першої
інстанції про те, що станом на квітень
2010 року (час заподіяння шкоди), позивач
належними та допустимими доказами не
довів своє право власності або
користування земельною ділянкою
розміром 0,2343 га біля житлового будинку
по АДРЕСА_1 та не довів своє право
власності на спиляні дерева, є
правильним.

Посилання апелянта про те, що ним
доведено та надано докази на
підтвердження права на земельну
ділянку, на якій росли дерева, а також
на самі дерева породи горіх на підставі
ст. 24 Земельного кодексу УРСР 1970 року,
ст. ст. 30, 39 Земельного кодексу України
1990 року є необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України (в редакції, яка діяла на момент
заподіяння шкоди) право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до діючої на час отримання
позивачем у користування земельної
ділянки ч. 1 ст. 24 Земельного кодексу
УРСР 1970 року, залежно від цільового
призначення кожної земельної ділянки,
наданої в користування,
землекористувачі мають право в
установленому порядку: 1) зводити
житлові, виробничі,
культурно-побутові та інші будови і
споруди; 2) провадити посіви
сільськогосподарських культур,
посадку лісових, плодових,
декоративних та інших насаджень; 3)
користуватися сінокосами, пасовищами
та іншими угіддями; 4) використовувати
для потреб господарства наявні на
земельній ділянці загальнопоширені
корисні копалини, торф і водні об'єкти,
а також експлуатувати інші корисні
властивості землі.

Згідно ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу
України 1990 року при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і,
якщо інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди.

Статтею 67 Земельного кодексу України
1990 року громадянам за рішенням
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів передаються у
власність або надаються у
користування земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків, господарських будівель,
гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) повинен бути не
більше: у сільських населених
пунктах - 0,25 гектара, селищах міського
типу - 0,15 гектара, а для членів
колективних сільськогосподарських
підприємств і працівників радгоспів -
не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1
гектара.

Отже, зазначеними законами при
переході права власності на будівлю і
споруду передбачено перехід і права
власності або права користування
земельною ділянкою в значно менших
розмірах, ніж земельна ділянка
позивача, розмір якої - 2343 кв.м., а тому
не заслуговують на увагу доводи
апелянта про те, що у 1990 році позивач, як
землекористувач, вже набув право
власності на всі зелені насадження, які
проростали на вказаній земельній
ділянці.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Належних та допустимих доказів
належності позивачу ОСОБА_1 станом на
квітень 2010 року, в розумінні діючого на
момент виникнення спірних
правовідносин Земельного Кодексу
України, на праві власності або
користування земельної ділянки,
розташованої в АДРЕСА_1, не надано.

Заявляючи уточнені позовні вимоги,
позивач керувався висновком
проведеної в справі судової
будівельно-технічної експертизи від
30.05.2014 року, яким, на його думку,
підтверджені розміри і конфігурація
земельної ділянки та визначено, що два
з спірних горіхових дерев повністю
перебувають у межах земельної ділянки,
яку позивач одержав у користування при
купівлі будинку.

Проте право користування земельної
ділянки позивачем також не
підтверджено належними та допустимими
доказами.

Відповідно до ст. 22 ЦК України
збитками є:

витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

У відповідності до
вищезазначених вимог матеріального та
процесуального права, суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку про відсутність порушень
прав позивача, оскільки належними
доказами не встановлено, що дійсно
спірні насадження знаходились на
земельній ділянці позивача та були
його власністю, та відповідних доказів
отримання позивачем доходів зі
знищених насаджень та їх розміру.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року
передбачено, що шкода, заподіяна особі
і майну громадянина або заподіяна
майну юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина
зазначеної особи.

Постановою від 21.02.2012 року
Сокирянського РВ УМВС України в
Чернівецькій області щодо незаконної
порубки дерев на межі між
господарствами по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2,
в порушенні кримінальної справи у
відношенні гр. ОСОБА_3 відмовлено за
відсутністю в його діях будь-якого
складу злочину, передбаченого КК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має
право на захист своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Таким чином,
позивач не довів порушення свого права,
яке б підлягало захисту

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
з'ясував обставини справи, на які
сторони посилалися як на підставу для
своїх вимог і заперечень, правильно
застосував закон, що регулює спірні
правовідносини, та дійшов правильного
висновку про відмову у позові. Таким
чином, рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Доводи апелянта про
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм процесуального та матеріального
права, на думку апеляційного суду, не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи, на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 27 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :