Справа № 442/6429/13
Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/783/3404/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 10 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на нерухоме майно, -

в с т а
н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась з
позовом до ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання за нею та за
відповідачем права приватної
власності по 1/2 ідеальних частин
будинку у АДРЕСА_1. Позов обґрунтовано
тим, що з метою покращення житлових
умов поживання у будинку АДРЕСА_1 , який
був подарований сину позивачки ОСОБА_4
матір'ю позивачки ОСОБА_5, було
вирішено побудувати новий будинок на
місці старого, 1-й поверх якого мав
належати позивачці та ОСОБА_5, а 2-й
поверх - ОСОБА_4 з сім'єю. Для вкладення
коштів у будівництво було продано
квартиру ОСОБА_5 у м.Трускавці, а ОСОБА_3
починаючи з 2006 р. вкладала у
будівництво щорічно 5000-6000 євро,
будівництвом займався відповідач, який
і оформив право власності на
новозбудований будинок на себе, хоча
найбільше грошових вкладень у будинок
зроблено позивачкою. Оскільки на даний
час відповідач відмовився переписати
1/2 частину будинку на неї в
нотаріальному порядку, просила визнати
за нею та за відповідачем право
власності на вищеназваний будинок по 1/2
ідеальній частині за кожним.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 10 лютого 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3.
Просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову. В
апеляційній скарзі зазначає, що
дійшовши висновку про те, що спірний
житловий будинок може бути визнаний
спільною сумісною власністю подружжя і
для визнання права власності на
половину будинку за ОСОБА_3 потрібна
згода дружини відповідача ОСОБА_6, яка
не з'являлась у судові засідання, суд не
взяв до уваги власноручно написаної
заяви ОСОБА_6 про відсутність
заперечень з її сторони щодо
задоволення позову чи затвердження
мирової угоди. Також апелянт вказує, що
суд не вважав достатніми підставами
для застосування ч.4 ст. 174 ЦПК України
та задоволення позову ті обставини, що
відповідач та третя особа ОСОБА_6 не
заперечують проти позову, визнають
факт фінансування будівництва будинку
позивачкою та ОСОБА_5 На думку
апелянта, стягнення рішенням суду з
позивачки судового збору в дохід
держави суперечить нормам ст.ст. 119-121
ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було подано доказів щодо
державної реєстрації права власності
на спірний житловий будинок за
відповідачем ОСОБА_4, і, як зазначили
представник позивача та третя особа
ОСОБА_5 такої державної реєстрації
ОСОБА_4 здійснено не було. Крім цього, як
вказала третя особа ОСОБА_5 заяву про
оформлення права власності на земельну
ділянку , на якій розташований спірний
будинок, подавала третя особа ОСОБА_6,
однак станом на дату ухвалення судом
оскаржуваного рішення, третій особі
ОСОБА_5 не відомо про те чи прийнято
рішення щодо цієї земельної ділянки .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив також з того,
що позивачем не було надано жодних
доказів щодо укладення угоди про
створення спільної власності , про
передання грошових коштів та їх розмір,
та виходив суд і з того, що третя особа
ОСОБА_5 заявляла, що нею також було
вкладено в будівництво спірного
будинку 28000 доларів США, і вказані
обставини унеможливили визначення
розміру особистого вкладу як
позивачки, так і відповідача в
будівництво нерухомості.

Крім цього суд першої інстанції
зазначив, що позовні вимоги є
суперечливими, оскільки у позовній
заяві позивач посилалася на те, що
будівництво спірного будинку було
закінчено в 2013 році,, в той час як
судове рішення про визнання саме за
ОСОБА_4 права власності на самочинно
збудоване майно - спірний будинок було
прийнято ще 17.11.2011 року,і, як пояснив
представник позивача, позивач
вищезазначеного судового рішення не
оскаржувала.

Колегія суддів погоджується з тим, що
при встановленні судом першої
інстанції вищезазначених обставин, у
суду першої інстанції не було законних
підстав для визнання за позивачем
права власності на 1/2 частину спірного
будинку ще й тому, що у справі відсутні
докази, які свідчили б про те, що право
власності на спірний будинок виникло і
було зареєстровано у встановленому
законом порядку за відповідачем ОСОБА_4

Зважаючи на те, що згідно доказів,
наявних у справі, спірний будинок
споруджувався під час перебування
відповідача ОСОБА_4 в шлюбі з ОСОБА_6.(
третя особа), що в будівництво спірного
будинку вкладала грошові кошти ОСОБА_5 ,
суд першої інстанції підставно не
прийняв до уваги заяву третьої особи-
ОСОБА_6., і дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у прийнятті заяви
відповідача про визнання позову.

Враховуючи те, що позивачкою не
наведено доказів, які б свідчили про
те, що її право ( яке нічим не
підтверджене ) оспорюється або не
визнається іншою особою -відповідачем
у справі, який подавав заяву про
укладення мирової угоди , про визнання
позову, та який не позбавлений
можливості в нотаріальному порядку
укласти будь-який правочин щодо
відчуження належного йому на праві
власності майна, зокрема і на користь
позивачки , суд першої інстанції
дійшов єдино вірного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Колегія суддів не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і в
частині незгоди позивача щодо
вирішення питання про розподіл судових
витрат, оскільки це питання вирішено
судом першої інстанції у повній
відповідності з вимогами Закону
України» Про судовий збір» та ст. 88 ЦПК
України.

Таким чином , оскаржуване рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги законності
і обґрунтованості оскаржуваного
рішення не спростовують, тому
апеляційну скаргу належить відхилити,
оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 10 лютого 2014
року-залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий
Тропак О.В.

Судді
Приколота Т.І.

Федоришин А.В.