Справа № 579/801/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2014 року
Кролевецький районний суд Сумської
області

у складі: судді - Сірої Г.І.,

за участі секретаря - Печенової Л.В.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Кролевець
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним
позовом 27.05.2014 року, мотивуючи свої
вимоги тим, що відповідно до укладеного
Договору дарування 11 вересня 2003 року
вона стала власником частини жилого
будинку з надвірними побудовами, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

Договір Дарування частини жилого
будинку від 11.09.2003 року був посвідчений
приватним нотаріусом Кролевецького
районного нотаріального округу, її
право власності на нерухоме майно
зареєстровано Конотопським міжміським
бюро технічної інвентаризації за
реєстраційним номером 1556606, номер
запису 5860.

В належній їй частині будинку з 13
березня 2004року зареєстровані та
проживали вона та її мати ОСОБА_2.

В середині 2009 року її мати покинула
будинок і тривалий час їй було невідоме
місце перебування матері. На телефонні
дзвінки мати не відповідала, останній
раз вони спілкувалися на початку
квітня 2014 року, зі слів матері їй стало
відомо, що вона проживає в м.Боярка та
являється членом релігійної
організації.

Вона неодноразово в усній формі
зверталася до матері з проханням
знятися з реєстрації, оскільки вона
бажає продати належну їй частину
будинку.

На адресу проживання матері 08 квітня 2014
року було направлено лист з проханням
знятися з реєстрації, який відповідно
до повідомлення про вручення був
отриманий особисто ОСОБА_2 25.04.2014 року.

Її прохання до теперішнього часу
залишилося незадоволеним, мати
залишається зареєстрованою в належній
їй частині будинку і дана обставина
перешкоджає їй, як власнику частини
будинку, реалізовувати своє право
власності.

Її мати з 2009 року не проживає в належній
їй частині будинку, а вона бажає
поліпшити свої житлові умови шляхом
продажі належної їй частини будинку,
тому вважає, що має право вимагати
усунення відповідних перешкод, що
чинить їй відповідач шляхом звернення
до суду з позовом про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги з підстав,
зазначених в позовній заяві, пояснивши
при цьому, що з 2009 року мати не
користується належною їй, позивачці,
частиною будинку як житлом, в
зазначеному будинку немає належних
матері речей. Фактично належна їй
частина будинку непридатна для житла,
оскільки в будинку відсутнє опалення.
Винаймаючи житло, вона не має наміру
ремонтувати належну їй частину
будинку, а вирішила продати цю
нерухомість, знайшовши покупця, який
згоден придбати нерухомість у такому
стані, а виручені кошти витратити для
придбання житла, про що вона говорила
матері і просила знятися її з
реєстрації в будинку, де вона не
проживає тривалий час.

Позивачка також пояснила, що мати
фактично не проживає за вказаною в
позові адресою з 2009 року. З часу виїзду
з м. Кролевець вона дуже рідко буває в м.
Кролевець, і , коли буває, то вранці
приїздить, а ввечері повертається
назад; так було і в 2014 році, коли мати
приїздила за документами.

Відповідач належним чином
повідомлялася про час і місце судового
засідання, також в телефонному режимі
підтвердила факт отримання нею
позовної заяви з доданими документами,
однак до суду не з'явилася, повідомила,
що наміру з'являтися в судові засідання
вона не має, просила повідомляти про
дату розгляду справи в телефонному
режимі. Крім того, з метою належного
повідомлення відповідача по справі, у
відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК України,
Кролевецьким районним судом було
зроблено оголошення через газету
«Урядовий кур'єр» про виклик
відповідача ОСОБА_2 на розгляд справи
по суті, призначений на 09-ту годину 21
липня 2014 року. Зазначене оголошення
було опубліковане в газеті «Урядовий
кур'єр» 10.07.2014 року, що у відповідності
до ч.4, ч.9 ст.74 ЦПК України є належним та
завчасним повідомленням. Однак
відповідач в зазначене судове
засідання не з'явилася, клопотань про
відкладення розгляду справи від неї не
надійшло. Своїх заперечень щодо позову
чи заяви про визнання позову суду не
надала. За таких обставин, суд вважає
можливим розглядати справу за
відсутності позивача.

Заслухавши пояснення позивачки,
показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, дослідивши зібрані по справі
докази, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Договору дарування
частини жилого будинку від 11 вересня 2003
року, укладеного ОСОБА_6 від імені своєї
неповнолітньої дочки ОСОБА_7, остання
стала власником 24/100 частини жилого
будинку з надвірними побудовами, що
знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній
ділянці Кролевецької міської ради
(а.с.6). Договір Дарування частини жилого
будинку від 11.09.2003 року був посвідчений
приватним нотаріусом Кролевецького
районного нотаріального округу (а.с.7)
та право власності ОСОБА_7 на нерухоме
майно зареєстровано Конотопським
міжміським бюро технічної
інвентаризації за реєстраційним
номером 1556606, номер запису 5860 (а.с.8).

З будинкової книги для прописки
громадян, що проживають в будинку
АДРЕСА_1 (а.с.11, 12), вбачається, що в даній
частині будинку з 13 березня 2004 року
зареєстровані та проживали ОСОБА_7 та
її мати ОСОБА_8 (а.с.9, 16). ОСОБА_7 після
укладення шлюбу змінила прізвище на
ОСОБА_1 (а.с.10).

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідач, будучи зареєстрованою в
квартирі АДРЕСА_1, не користується
зазначеним житлом тривалий час без
поважних причин.

Так, свідок ОСОБА_3, яка проживає по
АДРЕСА_2, дала показання про те, що вона
навчалася в школі №5 м.Кролевець,
ОСОБА_2 виклада в школі музику.
Закінчила вона школу в 2008 році. ОСОБА_2
вона бачила у 2008 році 1-2 рази, коли та
приїздила відвідати онука, сина
позивачки, привозила дитині подарунки,
однак того ж дня вона поверталася
назад. Потім 2-3 роки назад вона з
позивачкою їздила до м.Києва, де бачила
відповідачку. У 2012 році вона зустріла
ОСОБА_2 в Києві на вокзалі. Під час
їхньої розмови їй стало відомо, що
ОСОБА_2 живе в Києві, працює з дітьми в
церкві "Ковчег". В розмові вона заявила,
що її рідний дім - "Ковчег". Їй також
відомо, що ОСОБА_2 обіцяла виписатися з
адреси реєстрації - АДРЕСА_1, але потім
відмовилася, чому - їй невідомо. Через
соціальні мережі ОСОБА_2 на зв'язок не
виходить.

Із даних в суді показань свідка ОСОБА_4,
яка проживає по АДРЕСА_3, вбачається, що
після того, як частина будинку була
придбана на ім'я позивачки, вона деякий
час бачила її матір за місцем її
реєстрації, потім вона ще деякий час
з'являлася періодично. Останні три роки
вона взагалі її не бачить, в належній
позивачці частині будинку ніхто не
живе.

Свідок ОСОБА_5, яка проживає по АДРЕСА_4,
є головою вуличного комітету, пояснила,
що ОСОБА_2 жодного разу за місцем
реєстрації не бачила, навіть не знає,
яка вона є. Сусіди говорили, що кілька
років тому вони бачили її, а вона
особисто ні.

Про те, що ОСОБА_2 без поважних причин не
користувалася житлом за місцем своєї
реєстрації в м. Кролевці фактично з 2009
року, свідчить довідка за підписом
голови вуличного комітету та сусідів
від 07.04.2014р.(а.с.13).

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює: право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені,
зокрема, нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК
України, визначений перелік способів
захисту не є вичерпним.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Відповідно до положень ст.405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом, у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Позивачка листом (а.с.14, 15) офіційно
зверталася до відповідача ОСОБА_2 з
проханням знятись з реєстрації з
належної їй квартири (частини будинку),
пояснювала причини необхідності
зняття відповідача з реєстрації,
попереджала про можливість звернення
до суду у випадку незадоволення її
прохання, однак в добровільному
порядку знятись з реєстрації як
проживаюча в будинку позивачки
відповідачка не бажає і цього питання
фактично не вирішує.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України,
проаналізувавши зібрані по справі
докази, суд приходить до висновку, що
ОСОБА_2 без поважних причин більше
одного року не користується житлом за
місцем реєстрації в частині будинку, що
належить позивачці, вона відсутня
протягом цього строку за місцем
реєстрації. Позивачка при цьому
посилається на відсутність
домовленості з відповідачем про
збереження за останньою права
користування належним їй житлом.
Відповідачка не надала доказів про
зворотнє, ніяким чином не висловила
свого відношення до позову ОСОБА_1 та
спору між ними по суті.

Таким чином, на думку суду, звернення
позивачки до суду є обґрунтованим з
точки зору захисту її прав як власника;
обставини, на які посилається
позивачка, знайшли своє підтвердження
в судовому засіданні, а тому позов слід
задовольнити і визнати ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача понесені нею та документально
підтверджені судові витрати. До них
відносяться відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК
України витрати по сплаті судового
збору, витрати на правову допомогу (п.2
ч.2 ст. 79 ЦПК України) та витрати
пов'язані з публікацією в пресі
оголошення про виклик відповідача(п. 6
ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Зазначені суми
згідно наданих позивачкою
підтверджуючих документів відповідно
складають 243,60 грн. (а.с.1)+700грн. (а.с.39-46)+420
грн. (а.с.34-38)=1363,60грн. Зазначена сума
підлягає стягненню на користь
позивачки з ОСОБА_2

Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу
України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 - 215,
88 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженку
м. Скопін Рязанської області, такою, що
втратила право користування житлом -
квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі в сумі 1363(одна
тисяча триста шістдесят три)грн.60коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Кролевецький районний суд в
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні при проголошенні судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу в десятиденний строк з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Г. І. Сіра