22-ц/775/1043/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Гальченко І.В.
Доповідач: Сорока Г.П.
22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока Г.П.,
суддів - Баркової
Л.Л., Гаврилововї Г.Л.,
при секретарі - Одінцові
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 27
05 лютого 2013 року позивач Публічне
акціонерне товариство Комерційний
Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що за вказаним
договором 15.12.2007 року ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 7457,00 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 0.12 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. У
порушення умов кредитного договору та
положень цивільного законодавства
відповідачка свої зобов'язання за
договором належним чином не виконала, у
зв'язку з чим станом на 29.01.2013 року має
перед банком заборгованість за
грн., яка складається із
заборгованості: за кредитом в сумі 7457,00
грн., по процентам за користування
кредитом - 9,51 грн., по комісії - 5369,04 грн.,
відповідно до п.5.3 Умов та правил
надання банківських послуг в розмірі 500
грн. та 2819,40 грн. У зв'язку з тим, що
відповідачка ухиляється від виконання
своїх зобов'язань і борг не погашає,
позивач просив стягнути з відповідачки
вказану заборгованість та судові
Заочним рішенням Волноваського
районного суду Донецької області від
29.03.2013 року позов було задоволено.
Ухвалою цього ж суду від 18.04.2014 року за
заявою відповідачки заочне рішення
суду від 29.03.2013 року було скасоване і
справу призначено на новий розгляд.
За результатами нового розгляду справи
рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 27 травня 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № DOXRFT26400099 від
15.12.2007 року в розмірі 59707, 35 грн.. та
судові витрати в сумі 597,07 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовити, посилаючись незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права. Зокрема вказує,
що встановлений законом строк
загальної позовної давності
кредитного договору, укладеного
строком на 24 місяці з 15.12.2007 р. по 15.12.2009
р., сплив 15.12.2012 року, а строк
спеціальної позовної давності ще
раніше, а, оскільки позивач звернувся
до суду 05.02.2013 року, то позов є
необгрунтованим. Висновок суду про
необхідність застосування строку
позовної давності у 5 років вважає
неправильним, бо збільшення строку
позовної давності вона не узгоджувала
і з такими умовами не була ознайомлена.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у
судове засідання не з'явився, про
причини неявки суду не повідомив,
заяву про відкладення розгляду справи
не подав, про час та місце судового
засідання був повідомлений належним
чином, що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення судового
виклику рекомендованим листом з
повідомленням про вручення та
телефонограмою, зареєстрованою у
встановленому порядку в журналі
телефонограм за №1765, витяг з якого
долучено до справи. З огляду на
наведене, виходячи з положень ст.305 ЦПК
України, та враховуючи те, що
представник позивача повторно не
прибув у судове засідання, колегія
суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідачки ОСОБА_2, яка підтримала
доводи апеляційної скарги, просила
скаргу задовольнити, рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на
підставі кредитного договору 15.12.2007
року відповідачка отримала від
позивача кредитні кошти у розмірі 7457
грн. строком до 15.12.2009 року зі сплатою
відсотків в розмірі 0,12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом,
але свої зобов'язання по поверненню
кредиту та сплаті відсотків за
користування кредитними коштами не
виконала, станом на 29.01.2013 року у неї
перед банком утворилась
заборгованість в сумі 59707,35 грн.
Оскільки заборгованість не погашена,
суд дійшов до висновку про
обгрунтованість позовних вимог і позов
задовольнив.

З такими висновками суду колегія
суддів погодитись не може.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності, тощо) , які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню для цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Таким вимогам рішення суду не
відповідає.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1055 ЦК України
кредитний договір укладається у
письмовій формі. Кредитний договір
укладений з недодержанням письмової
форми є нікчемним.

Згідно ч.1 ст.207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або декількох
документах.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлено строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк. Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання, згідно
частини 3 статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку.

Відповідно до ст.536 ЦК України за
користування чужими коштами боржник
зобов'язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст.610,611,625 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливості виконання грошового
зобов'язання. У разі неналежного
виконання зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені законом
або договором.

Згідно ст.549 ЦК України боржник у разі
порушення ним зобов'язань повинен
сплатити кредитору неустойку (штраф,
пеню), розмір якої згідно ст.551 ЦК
України може бути встановлений
договором. Відповідно до ч.1 ст.551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин.

Зі справи вбачається, що 15.12.2007 року
відповідач отримав від позивача
кредит у розмірі 7457 грн. на строк 24
місяців строком з 15.12.2007 року по 15.12.2009
року включно з умовами сплати за
користування кредитом відсотків у
розмірі 0,01% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, тобто 0,12%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом, щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 223,71грн. в обмін на зобов'язання
позичальника з повернення кредиту,
сплати відсотків, винагороди, комісій в
зазначені в заяві та Умовах надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт») строки.

Відповідно до заяви позичальника
погашення заборгованості здійснюється
щомісяця в період сплати, за який
приймається період з 10 по 15 число
кожного місяця, в сумі 534,81грн. на
погашення заборгованості за кредитом,
яка складається із заборгованості за
кредитом, відсотків, винагороди,
комісії а також інших витрат згідно з
Умовами.

При порушенні позичальником
зобов'язань з погашення кредиту,
позичальник сплачує банку пеню, розмір
якої зазначений в п.5.1 Умов.

Кредитні кошти видаються на придбання
товару і перераховуються банком в сумі
7457,0грн. згідно з рахунком-фактурою від
15.12.2007 року.

В заяві позичальника зазначено, що він
ознайомлений і згоден з Умовами
надання банківських послуг фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»).

Своїм підписом в заяві про надання
кредиту ОСОБА_2 підтвердила, що їй
надана вся повна інформація щодо умов
кредитування і що її заява разом із
запропонованими Умовами надання
банківських послуг фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»), Тарифами
банку складає між нею та банком
кредитно-заставний договір.

Згідно долученого до позовної заяви
розрахунку станом на 29.01.2013 року у
відповідачки за договором утворилась
заборгованість в сумі 59707,35грн., яка
складається із заборгованості за
кредитом в розмірі 7457,00грн.,
заборгованості за відсотками за
користування кредитом у розмірі 9,51грн.,
заборгованості по комісії за
користування кредитом у розмірі
5369,04грн., пені у розмірі 43552,40грн.,
штрафів: фіксована складова - 500грн.,
процентна складова - 2819,40грн. (а.с.6-8). З
даного розрахунку вбачається, що на
погашення заборгованості відповідно
до умов договору відповідачка не
провела ні одного платежу.

Відповідачка не оспорювала, що вона на
підставі вказаного договору отримала
кредитні кошти в розмірі 7457,00грн. та що
ні одного платежу на погашення
заборгованості за договором не
провела, а також не оспорювала
правильність нарахування
заборгованості.

Тому позов є обґрунтованим.

Разом з тим, заперечуючи проти
задоволення позову, відповідачка
посилаючись на пропуск позивачем
встановленого законом строку позовної
давності, стверджувала, що при
укладені договору не узгоджувалось
збільшення строку позовної давності до
5 років, з такими Умовами вона не була
ознайомлена.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дані заперечення
відповідачки визнав необґрунтованими,
посилаючись на те, що відповідно до п.5.5
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) сторонами встановлено строк
позовної давності 5 років і позов до
суду заявлено в межах цього строку.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України
кожна сторона повина довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
уповноваженою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Відповідно до вимог ч.ч.3-5 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленої до винесення
ним рішення. Сплив строку позовної
давності є підставою для відмови в
позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту строк давності
якого минув.

У справі, яка переглядається, судом
встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) в розмірі та в строки,
визначені договором, щомісячно
сплачувати проценти за користування
кредитом та комісію, а також
встановлено відповідальність за
порушення графіку повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту та
погашення процентів за користування
кредитом, сплата комісії повинні
здійснюватись позичальником частинами
кожного місяця з 10 по 15 число, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Як вбачається зі справи, зокрема, з
наданого позивачем розрахунку
заборгованості, кредитні кошти
відповідачкою були отримані 15.12.2007 року
строком на 24 місяці в строк з 15.12.2007 року
по 15.12.2009 року включно. Перший платіж в
сумі 534,81грн. вона повинна була провести
з 10 по 15.01.2008 року, але платіж не провела
і в подальшому платежів не проводила.
Тому у відповідача виникло право на
пред'явлення вимог до відповідачки
16.01.2008 року. і з цього часу починається
перебіг строку позовної давності.

Останній платіж по погашенню кредиту,
сплати відсотків за користування
кредитом та винагороди (комісії)
відповідачка повинна була провести в
строк по 15.12.2009 року включно.

Відповідно до вимог ст.266 ЦК України зі
спливом строку до основної вимоги
вважається, що позовна давність сплила
і до додаткової вимоги (стягнення
неустойки, накладення стягнення на
заставлене майно тощо).

Позов до суду пред'явлено 05.02.2013 року,
тобто за спливом встановленого законом
трирічного строку позовної давності.

Згідно ст.259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Зі справи вбачається, що в наданих
позивачем суду Умовах надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 5.5
яких передбачено строк позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за договором у 5 років,
відсутній підпис відповідачки (а.с.9-13).

В заяві позичальника про надання
кредиту від 15.12.2007 року відсутні
посилання на збільшення строку
позовної давності до 5 років (а.с.14-15).

Відповідачка заперечувала, що з
наданими позивачем Умовами вона була
ознайомлена при укладені кредитного
договору, та що при укладені договору
була досягнута домовленість про
збільшення строку позовної давності до
5 років.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що договір про збільшення позовної
давності повинен укладатися у
письмовій формі, а такого договору суду
чи будь-яких письмових доказів на
підтвердження укладення такого
договору не надано ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду, та,
враховуючи те, що відповідачка не
визнає факт укладення договору про
збільшення позовної давності та що при
укладанні кредитного договору вона
була ознайомлена саме з Умовами
надання банківських послуг, долученими
до позовної заяви, відсутні підстави
вважати, що сторонами було досягнуто
згоди про збільшення позовної давності
до 5 років. Тому, в даному випадку на
правовідносини сторін поширюються
загальні строки позовної давності.

Отже, виходячи з того, що позов до суду
пред'явлено за спливом встановленого
законом трирічного строку позовної
давності, про застосування якої
просить відповідачка, та, враховуючи
те, що позивач не просив поновити строк
позовної давності, не навів будь-яких
обставин та не надав доказів, з яких би
вбачалося, що встановлений законом
трирічний строк позовної давності
зупинявся або переривався, колегія
суддів вважає, що позов задоволенню не
підлягає із-за спливу строку позовної
давності.

З урахуванням наведеного рішення суду
не може бути визнане законним, оскільки
не відповідає обставинам справи та
вимогам закону, у зв'язку з чим підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову із-за
пропуску строку позовної давності.

З огляду на наведене апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 27 травня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором від №D0XRFT26400099 від 15 грудня 2007
року у розмірі 59707 гривень 35 копійок
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П..

Судді :
Баркова Л.Л.

Гаврилова Г.Л.