Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі
головуючого - судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного підприємства «ДОВІРА БАН.К»
про стягнення коштів за нікчемним
ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ПП
«ДОВІРА БАН.К» про стягнення коштів за
нікчемним правочином. У позовній заяві
зазначив, що з газети він дізнався про
те, що відповідач надає позики під дуже
низький відсоток. Зацікавившись цим,
він звернувся до офісу відповідача, де
08.12.2011 року уклав договір №201267 та
сплатив перший внесок в розмірі 1750,00
грн., працівники відповідача
повідомили його про те, що позику він
отримає найближчого часу.
Однак, у визначений строк він позику не
отримав, натомість справно проводив
платежі та ознайомившись уважно з
текстом укладеного договору, зрозумів
що відповідач ввів його в оману щодо
змісту укладеного договору. Вважає, що
умови договору суперечать нормам
законодавства про захист прав
споживачів, тому даний договір є
Тому, просив стягнути з відповідача на
грн., сплачені ним за вказаним
Позивач та його представник в судове
засідання не з'явилися, водночас
відповідно до поданих суду заяв,
просили розглянути справу без їх
участі, позовні вимоги підтримали
повністю та проти прийняття заочного
рішення не заперечили.

Представник відповідача ПП «ДОВІРА
БАН.К» в судове засідання повторно не
з'явився, хоч належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи, а тому суд в порядку ст.ст. 169, 224
ЦПК України, розглянув справу у його
відсутності на підставі наявних у
справі доказів.

Дослідивши письмові матеріали справи,
оцінивши докази по справі в їх
сукупності, суд прийшов до наступного
висновку.

В ході судового розгляду встановлено,
що ОСОБА_1 08 грудня 2011 року уклав з ПП
«ТФК «Актив», яке в подальшому
перейменоване на ПП «ДОВІРА БАН.К»
договір № 201267 про надання кредиту у
розмірі 50000 грн. За умовами договору
ОСОБА_1 мав отримати позику в розмірі
50000 грн. після сплати першого внеску. На
виконання своїх зобов'язань, позивач
сплатив внесок в суму 1750 грн., але саму
позику так і не отримав.

Судом встановлено, що система
отримання позики побудована так, що
один клієнт за свої власні кошти без
інвестування коштів відповідача надає
можливість отримання позики іншому
клієнту спілки.

На виконання своїх зобов'язань, ОСОБА_1
сплатив відповідачу внесків на
загальну суму 14733,35 грн.

Дані обставини підтверджуються
наявними в матеріалах справи копіями:
договору №201267 від 08 грудня 2011 року,
додатків №№1, 2 до договору та
квитанцій про перерахунок коштів.

Відповідно до положень ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів із метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,
ч.5 та ч.6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин
вважається правомірним не лише тоді,
коли не визнаний судом недійсним, але й
у тому випадку, коли його недійсність
прямо не встановлена законом.

Таким чином, зі змісту зазначених норм
вбачається, що правочин, недійсність
якого прямо встановлена законом, є
нікчемним. Визнання нікчемного
правочину судом недійсним законом не
вимагається, тобто для сторін
правочину він не спричиняє правових
наслідків, крім наслідків його
недійсності.

Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Постановою судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
23.05.2012 р., ухваленою за наслідками
перегляду ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23.11.2011р. у справі за позовом
фізичної особи до ПАТ «Філдес Україна»
про визнання договору недійсним,
повернення коштів та відшкодування
моральної шкоди встановлено, що
контракт, укладений між фізичною
особою та ПАТ «Філдес Україна», не
можна вважати угодою про посередницьку
діяльність, яка не порушує права
фізичної особи, а діяльність ПАТ
«Філдес Україна» такою, що не порушує
права споживачів та не вводить
останніх в оману.

Вказане випливає з того, що відповідно
до умов контракту (угоди) фізична особа
сплачує кошти не за сам товар, а за
можливість одержання права на його
купівлю. При цьому ПАТ «Філдес
Україна», яке нібито здійснює
посередницьку діяльність, без
залучення власних коштів формує групи
клієнтів, за рахунок внесків яких
здійснюється передача права на купівлю
товару одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи.

Тому, при укладенні договору одночасно
порушені вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист
прав споживачів» щодо включення в
нього умов, що є несправедливими, тобто
такими, що вносять істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживачу, а також встановлена його
нікчемність в силу ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
цього ж закону.

Крім того, відповідно до ч.1 та ч.2 ст.216
ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що сплачена позивачем за договором
грошова сума в розмірі 14733,35 гривні,
підлягає стягненню з ПП «ДОВІРА БАН.К»
на користь позивача.

Судові витрати підлягають стягненню з
відповідача, що відповідає положенням
ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. 10, 60, 88, 169, 213-215, 224 ЦПК
України, ст. 204, ч.1, 2 ст. 215, ст. 216 ЦК
України, ч.1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,

Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства
«ДОВІРА БАН.К» на користь ОСОБА_1 14733
(чотирнадцять тисяч сімсот тридцять
три) гривні 35 копійок сплачених за
договором № 201267 від 08 грудня 2011 року.

Стягнути з Приватного підприємства
«ДОВІРА БАН.К» на користь держави 229
(двісті двадцять дев'ять) гривень 40
копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд протягом десяти днів
з дня його проголошення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Заява про перегляд заочного рішення
може бути подана протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя
Т.Р. Деметрадзе