У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 липня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Євграфової Є.П., Іваненко
Ю.Г.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Генічеської міської ради
Херсонської області про визнання
недійсними рішень органу місцевого
самоврядування, договору суперфіцію та
додаткової угоди до нього, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому з урахуванням
уточнень просила визнати недійсними
рішення Генічеської міської ради від 24
липня 2012 року № 466 та від 20 грудня
2012 року № 553 в частині надання дозволу
ОСОБА_5 на укладення договору
суперфіцію та додаткового до нього
договору, а також укладені з ОСОБА_5
договір суперфіцію та додатковий до
нього договір відповідно від 30 липня 2012
року та 03 січня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй
на праві власності належить 189/300 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1. Інша його
частина належить відповідачці.

Зазначений вище будинок розташований
на земельній ділянці, що перебуває у її
та ОСОБА_5 користуванні.

Однак у 2012 році відповідачка почала
проводити будівельні роботи на
земельній ділянці загального
користування, повідомивши, що вся
земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана
їй у користування для здійснення
будівництва.

На її (позивача) звернення Генічеська
міська рада повідомила про укладення з
ОСОБА_5 договору суперфіцію на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0910 га для
будівництва житлового будинку,
господарських будівель і споруд, в який
рішенням ради від 20 грудня 2012
року № 553 внесено зміни щодо площі
переданої відповідачці земельної
ділянки із її зменшенням до 256 кв. м
згідно схеми землекористування.

Посилаючись на те, що рішення
Генічеської міської ради, на підставі
яких укладалися договір, зміни до нього
та самі угоди, порушують її права, як
співвласника будинку по АДРЕСА_1,
прийняті та укладені без врахування
рішення суду від 18 липня 1969 року, яким
визначено порядок користування
спірною земельною ділянкою, що
фактично позбавляє її вільно та
безперешкодно користуватися нею,
просила задовольнити позов.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 02
грудня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 29 квітня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким
визнано недійсними рішення
Генічеської міської ради Херсонської
області від 24 липня 2012 року №466 в
частині надання ОСОБА_5 дозволу на
укладення договору суперфіцію, рішення
Генічеської міської ради Херсонської
області від 20 грудня 2012 року №553 в
частині надання згоди на укладення з
ОСОБА_5 додаткової угоди до договору
суперфіцію від 30 липня 2012 року, договір
суперфіцію №172, укладений 30 липня
2012 року між Генічеською міською
радою Херсонської області та ОСОБА_5, та
угоду до договору суперфіцію від 03
січня 2013 року, укладену між Генічеською
міською радою Херсонської області та
ОСОБА_5

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення
місцевого суду від 02 грудня 2013 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
укладені відповідачами угоди, як такі,
що не зареєстровані в установленому
законом порядку, є неукладеними, а тому
не можуть бути визнаними недійсними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позовних вимог,
апеляційний суд дійшов висновку, що
рішення щодо укладення з ОСОБА_5
договору суперфіцію та додаткової до
нього угоди прийняті з порушенням
положень діючого в Україні земельного
законодавства та прав позивачки, як
землекористувача, тому є недійсними у
розумінні ст. 21 ЦК України та ст. 152 ЗК
України, а укладені на підставі цих
рішень угоди є недійсними відповідно
до ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками апеляційного суду.

Зокрема, суд правильно визнав недійним
договір суперфіцію, укладений 30 липня
2012 року між Генічеською міською радою
Херсонської області та ОСОБА_5,
оскільки він був укладений і
підписаний та набув чинності.

Відсутність державної реєстрації
свідчить про те, що суперфіціарій не
набув речове право на передане йому
майно.

Також суд правильно визнав недійсними
рішення Генічеської міської ради
Херсонської області від 24 липня 2012 року
№ 466 в частині надання ОСОБА_5 дозволу
на укладення договору суперфіцію та
рішення Генічеської міської ради
Херсонської області від 20 грудня 2012
року № 553 в частині надання згоди на
укладення з ОСОБА_5 додаткової угоди до
договору суперфіцію від 30 липня 2012
року, оскільки не були враховані права
та інтереси ОСОБА_4, яка є власником
майна, що розташоване на земельній
ділянці, переданій суперфіціарієм.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суд апеляційної інстанції з
урахуванням встановлених обставин
справи обґрунтовано дійшов висновку
про задоволення позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судом при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 29 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Є.П. Євграфова

Ю.Г. Іваненко