Провадження № 22ц-/784/1888/14 Головуючий у
1-й інстанції Гуденко О.А.
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
У Х В А Л А

Іменем
України

25 червня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Довжук Т.С., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового
засідання Шпонарської О.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів
Волкова А.С., Максимової О.О.,

прокурора Добрікової О.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на
рішення

Центрального районного суду м.
Миколаєва від 17 квітня 2014 року

за
позовом

ОСОБА_2 до Головного Управління
Державної Казначейської Служби
України в Миколаївській області,
Центрального відділу Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції (далі -
Центральний ВДВС) про відшкодування
моральної шкоди, завданої незаконними
діями органу державної влади,

В С Т А Н О В И Л
А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
вказаним позовом.

Він зазначав, що держвиконавцем
Центрального ВДВС 24 січня 2011 року було
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом, виданим Центральним
районним судом м. Миколаєва 6 грудня 2010
року, на виконання рішення вказаного
суду від 2 березня 2010 року. У
виконавчому листі була зазначена
неправильна адреса проживання його як
боржника, АДРЕСА_3, що порушувало його
права. Однак і після винесення судом
ухвали від 26 листопада 2012 року про
виправлення описки у виконавчому
листі, Центральний ВДВС не виконує це
рішення, вказавши в постанові про
приєднання виконавчого провадження
від 10 вересня 2013 року неправдиві
відомості щодо його адреси проживання.

На думку позивача, дії Центрального
ВДВС не відповідають вимогам чинного
законодавства та порушили його права
на належне попередження про відкриття
виконавчого провадження відносно
нього. Це в свою чергу позбавило його
можливості своєчасно оскаржити дії
Центрального ВДВС відносно вилучення
автомобіля та зробило неможливим
добровільне та своєчасне виконання
вимог Центрального ВДВС.

Посилаючись на те, що вказаними діями
відповідача йому завдана моральна
шкода, ОСОБА_2 просив стягнути з
державного бюджету 500 000 грн. в рахунок
компенсації його моральних страждань.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 17 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, про задоволення позову. На думку
апелянта, висновки суду про
недоведеність його позовних вимог,
необґрунтовані.

Представники відповідачів та прокурор,
заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги, просять залишити
рішення суду без змін.

Колегія суддів вважає,що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 2 березня 2010 року з
ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТБ «Банк» за
кредитним договором стягнуто 42523,61
доларів США, еквівалент 324373 грн. 75 коп.,
пеня і штраф в розмірі 10374 грн. 15 коп. та
1950 грн. судових витрат.

6 грудня 2010 року за завою банку видано
виконавчий лист в якому адресу
проживання відповідача було зазначено
як АДРЕСА_3 в м. Миколаєві. З метою
примусового виконання рішення суду,
державний виконавець 24 березня 2011 року
виніс постанову про арешт всього майна
боржника. В тому числі було арештовано
заставлений позивачем банку
автомобіль Mitsubishi Pajero Wagon, 2008 року з
реєстраційним номером НОМЕР_1 (далі -
автомобіль), який під час виконання
рішення суду в 2012 році реалізовано.

Вже після реалізації автомобіля, за
заявою ОСОБА_2, ухвалою Центрального
районного суду м. Миколаєва від 26
листопада 2012 року виправлено описку у
виконавчому листі в частині адреси
боржника. Вказано його адресу: АДРЕСА_2
замість АДРЕСА_3. Тоді як з весни 2007
року він проживає по АДРЕСА_1.

Спочатку державним виконавцем
направлялися повідомлення та копії
документів на адресу, вказану у
виконавчому листі. Однак, ще до
виправлення описки у виконавчому
листі, а саме з лютого 2012 року державний
виконавець, якому надійшли відомості
про реєстрацію та проживання позивача,
направляв документи ОСОБА_2, що
стосуються виконавчого провадження,
за всіма вказаними вище адресами.

В свою чергу ОСОБА_2 неодноразово
оскаржував дії державних виконавців та
їх рішення.

В тому числі, він у квітні 2012 року
звернувся зі скаргою на дії державного
виконавця Центрального ВДВС
зазначаючи в скарзі, що постанова про
відкриття виконавчого провадження є
незаконною, оскільки державний
виконавець почавши виконувати рішення
не повідомляв його про відкриття
виконавчого провадження, про час і
місце опису майна, тим самим позбавив
його права добровільно виконати
рішення суду..

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 10 вересня 2012 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 18 жовтня 2012 року, в
задоволенні скарги було відмовлено.
Судом при розгляді цієї скарги
встановлено, що постанова про
відкриття виконавчого провадження і в
подальшому постанова про накладення
арешту на майно були винесені
правомірно, та своєчасно надіслані на
адресу боржника, зазначену у
виконавчому документі, відповідно до
вимог ст.ст. 24,27,55 Закону України «Про
виконавче провадження» (а.с.42).

Встановивши, що дії державного
виконавця щодо направлення постанови
про відкриття виконавчого провадження
ОСОБА_2, а отже і порушення порядку
повідомлення його про відкриття
виконавчого провадження не визнані
неправомірними, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для відшкодування
моральної шкоди з цих підстав.
Ухвалюючи рішення суд також
обґрунтовано виходив з відсутності
причинного зв'язку між діями щодо
направлення ОСОБА_2 вказаної постанови
за адресою, первісно вказаною у
виконавчому листі, та наслідками, про
які йдеться в його скарзі.

Крім того, судом встановлено, що
постановою держаного виконавця від 10
вересня 2013 року провадження з
примусового виконання вказаного
виконавчого листа було приєднано до
зведеного виконавчого провадження,
яке веде Центральний ВДВС ММУЮ. В
постанові зазначено стару адресу
проживання боржника, АДРЕСА_3. За
поясненнями держвиконавців це
зроблено з метою упорядкування даних
в Єдиному державному реєстрі
виконавчих проваджень, в якому раніше
адреса боржника зазначалася за першим
виконавчим листом.

Про вказану постанову позивач, за
його поясненнями, дізнався з Єдиного
державного реєстру виконавчих
проваджень.

Дійшовши висновку, що позивачем не
доведено причинного зв'язку між
зазначеною в постанові адресою
боржника та неможливістю виконання ним
в добровільному порядку судового
рішення, отримання копій документів, що
стосуються виконавчого провадження,
які за законом повинні надсилатися на
адресу сторін виконавчого провадження,
суд обґрунтовано відмовив в
задоволенні позовних вимог про
стягнення моральної шкоди і з цих
підстав.

Доводи апелянта в апеляційній
скарзі суперечать доказам у справі,
яким суд дав належну оцінку.

Так, з позовних вимог ОСОБА_2 та
його пояснень в суді виходить, що він
ставить питання про відшкодування
моральної шкоди, внаслідок незаконних
дій відділу ДВС, не оскаржуючи їх
окремо ( а.с. 2).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди, він
вважає доведеним неправомірні дії
держаних виконавців та незаконність
постанови про приєднання виконавчого
провадження. Однак, відповідні дії
державних виконавців не були визнані
неправомірними, а постанова не
оскаржена та не визнана незаконною.
Тоді як, в п. 28 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» зазначено,
що при розгляді позовів фізичних чи
юридичних осіб про відшкодування
завданої шкоди рішеннями, діями чи
бездіяльністю державного виконавця
під час проведення виконавчого
провадження суди повинні виходити з
положень статті 56 Конституції України ,
статті 11 Закону України "Про державну
виконавчу службу", частини другої
статті 87 Закону про виконавче
провадження, а також з положень статей
1173, 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

За викладеного колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308,315 ЦПК
України, колегія суддів

У
Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 17
квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили може
бути оскаржена в касаційному порядку .

Головуючий:

Судді: