Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1739/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Ябчик
Доповідач Белінська І. М.
УХВАЛА

Іменем України

08.07.2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Савченко С.О.,

Суржика М.М.,

при секретареві - Гончар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
визнання його таким, що втратив право
користування квартирою, та про
виселення і за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання
права власності на частку у спільному
майні подружжя та про визнання
договору дарування недійсним за
апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на рішення Знам»янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 8 травня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_6 про
визнання останнього таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_2.

Посилався на те, що на підставі
договору дарування від 30.01.2012 року,
укладеного з його матір»ю ОСОБА_7, він
набув право власності на вищезазначену
квартиру. До цього квартира належала на
праві власності його матері. Після
розірвання шлюбу між його батьками, яке
відбулося у квітні 2012 року, відповідач,
його батько, який зареєстрований за
місцем проживання у цій квартирі та
продовжує проживати у ній, створює йому
неможливі умови для спільного
проживання, чим порушує його право
власності на квартиру.

Відповідач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання
права власності на частку у спільному
майні подружжя та про визнання
договору дарування недійсним.

Зазначив, що у період шлюбу з
ОСОБА_7 у 2003 році вони за рахунок
спільних коштів купили квартиру
АДРЕСА_2, право власності на яку було
оформлено на ОСОБА_7 Вважає, що згідно
із чинним законодавством, він набув
право власності на ? частину квартири.

30.01.2012 року, у період шлюбу, ОСОБА_7
подарувала квартиру їх синові, ОСОБА_5
При цьому він дав згоду на відчуження
квартири не як співвласник квартири, а
як чоловік дарувальника. Договір
дарування у частині дарування належної
йому ? частки квартири є недійсним,
оскільки ОСОБА_7 помилялась щодо
належності квартири їй на праві
власності у цілому.

Рішенням Знам»янського
міськрайонного суду від 8 травня 2014
року у задоволенні первісного та
зустрічного позовів відмовлено. Суд
дійшов висновку про недоведеність
позивачем передбачених ст.ст.156,157,
ч.1ст.116 ЖК України підстав для визнання
ОСОБА_6, який вселився у спірну квартиру
та був зареєстрований у ній на правах
члена сім»ї власника квартири, таким,
що втратив право користування нею.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд виходив з того, що
відчуження квартири, яка була об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, відбулося за взаємною згодою
подружжя з дотриманням вимог закону.

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення в частині
відмови у задоволенні його позову
через порушення норм матеріального
права і ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Вказує на те, що суд
дійшов помилкового висновку про те, що
відповідач є членом його сім»ї. Він, як
власник квартири, не надавав згоди на
проживання відповідача у належній йому
квартирі, не укладав з ним договору
найму. Проживання відповідача у
належній йому квартирі та реєстрація у
ній порушує його право власності.

ОСОБА_6 просив скасувати рішення у
частині відмови у задоволенні його
позовних вимог через невідповідність
висновку суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права. Наголошує на
тому, що він не давав згоди на дарування
синові належної йому частки у спірній
квартирі.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
долучені до матеріалів справи письмові
докази, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
відхиленню, а рішення Знам»янського
міськрайонного суду від 8 травня 2014
року - залишенню без змін з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні
первісного позову, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивач не довів наявність
передбачених чинним законодавством
підстав для визнання відповідача
таким, що втратив право користування
спірною квартирою.

При цьому судом встановлено, що
квартира АДРЕСА_2, належала ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 на праві спільної сумісної
власності подружжя та 30.01.2012 року за їй
взаємною згодою була подарована їх
синові - ОСОБА_5 Усі троє проживали у
цій квартирі як члени однієї сім»ї,
були зареєстровані у ній.

18.04.2012 року батьки позивача за
первісним позовом розірвали шлюб,
припинили між собою сімейні відносини.
ОСОБА_5 стверджував, що після
розлучення батьків, він та батько не є
членами однієї сім»ї, а тому останній
втратив право користування спірною
квартирою, право приватної власності
на яку він набув 30.01.2012 року.

За таких обставин, суд першої
інстанції правильно застосував норми
матеріального права, якими
урегульовані спірні правовідносини, а
саме: ч.4ст.156 ЖК України, яка передбачає,
що припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім»ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст.162 ЖК України. Крім того, порядок
користування житлом членами сім»ї
власника цього житла, у тому числі і
колишніми. Встановлено ст.405 ЦК України.

Отже право відповідача
користування чужим майном (сервітут)
встановлене законом. Сервітут
зберігає чинність у разі переходу до
інших осіб права власності на майно,
щодо якого він встановлений (ч.6ст.403 ЦК
України). Згідно із ч.2ст.406 ЦК України
сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення. Доказів наявності
передбачених законом підстав для
визнання відповідача таким, що втратив
право користування спірною квартирою (
припинення сервітуту), позивачем не
надано.

Доводи представника позивача про
те, що підставою для визнання ОСОБА_6
таким, що втратив право користування
квартирою, є факт неукладення
відповідачем передбаченої ст.162 ЖК
України угоди щодо плати за
користування жилим приміщенням у
квартирі та плати за комунальні
послуги а також щодо строків її
внесення, не свідчать про незаконність
рішення суду в частині вирішення
первісного позову, оскільки доказів
пропозиції укласти такий договір з
боку позивача та відмови від неї
відповідачем не надано. Відповідно до
ч.2ст.638,ч.1ст.641 ЦК України договір
укладається шляхом пропозиції однієї
сторони укласти договір (оферти) і
прийняття пропозиції (акценту) другою
стороною, при цьому пропозицію укласти
договір (оферту) може зробити кожна із
сторін майбутнього договору.

Правильно вирішений судом першої
інстанції і зустрічний позов, оскільки
ч.1ст.65 СК України встановлено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. Укладаючи договір
дарування квартири, що є об»єктом
спільної сумісної власності подружжя,
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 діяли за взаємною
згодою. Згідно із ст.63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Вимоги ч.3ст.65 СК України щодо
нотаріально посвідченої згоди другого
з подружжя на укладення іншим з
подружжя договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, при укладенні
договору дарування квартири між ОСОБА_7
і ОСОБА_5 дотримано.

Доводи ОСОБА_6 про те, що він,
начебто дав згоду на укладення
дружиною договору дарування належної
їм на праві спільної сумісної
власності квартири як чоловік, а не як
співвласник не мають юридичного сенсу.

Таким чином, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що це рішення ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, що відповідно до
ч.1ст.308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційних скарг і
залишення його без змін.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, ч.1ст.308, ст.313-315
ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_6
відхилити, а рішення Знам»янського
міськрайонного суду від 8 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів з дня набрання
нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: