АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4765/14
Головуючий 1-ої інст.: Юдін
Справа № 635/1044/14-ц
Категорія: право власності
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

22 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого, судді -
Хорошевського О.М.,

суддів:
Зазулинської Т.П., Тичкової О.Ю.

при секретарі - Шпарага
О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 23 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Харківська
районна державна адміністрація про
визнання права власності, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом у якому просила визнати
за нею право власності на будинок
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 15.07.2010 року вона уклала
договір довічного утримання зі своєю
бабусею ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

До смерті бабусі піклування за нею
здійснювала позивач та батьки
позивача. Відповідач, який є колишнім
чоловіком позивача ніякої допомоги
ОСОБА_3 не надавав, не працював, вів
антисуспілене життя.

Шлюб між сторонами розірвано 28.08.2013
року, хоча фактично сторони не
проживають з січня 2010 року.

Посилаючись на ст. 57 СК України вважала,
що спірний будинок є її особистою
власністю.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 23 травня 2014
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просила ухвалити
нове рішення, яким її позов
задовольнити.

В обґрунтування скарги виклала
обставини, зазначені у позовній заяві.

Вважала, що суд безпідставно не
застосував до її позову ст. 57 СК
України, хоча її вимоги
підтверджуються наданими доказами.

Суд порушив норми процесуального права
не розглянувши її клопотання про допит
свідків, не надав можливості заявити
клопотання про долучення до матеріалів
справи письмових доказів, розглянув
справу за відсутності відповідача.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що в період виконання обов'язків
за договором довічного утримання
сторони проживали разом у шлюбі, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, а тому майно набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Судова колегія з таким висновком
погоджується, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

За правилами ст. 748 ЦК України набувач
стає власником майна, переданого йому
за договором довічного утримання
(догляду), відповідно до ст. 334 цього
Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, в редакції,
що діяла на час укладення договору
довічного утримання від 15 липня 2010
року, якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Державна реєстрація договору на який
посилається позивач, відбулась саме
15.07.2010 року за № 918 (а.с. 8).

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 28 серпня 2013
року яким шлюб між сторонами було
розірвано, встановлено, що
шлюбносімейні стосунки між ними
припинились з квітня 2013 року.

Таким чином на час набуття права
власності на спірний будинок сторони
перебували у шлюбі і підтримували
шлюбні стосунки.

Вказані обставини свідчать про те, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право спільної
сумісної власності на буд. АДРЕСА_1 на
підставі договору довічного утримання
від 15.07.2010 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, виходячи з правил
встановлених ст. 60 СК України.

Посилання позовної заяви ОСОБА_1 та
апеляційної скарги на ст. 57 СК України
не можуть бути взяті до уваги, оскільки
доказів на підтвердження наявності
обставин, передбачених цією нормою
надано не було.

Посилання на те, що ОСОБА_2 не працював і
не приймав участі у виконанні умов
договору довічного утримання не мають
правового значення.

Розгляд справи судом першої інстанції
за відсутності відповідача прав
позивача не порушують.

Що стосується посилань апеляційної
скарги на те, що суд першої інстанції не
розглянув клопотання представника
позивача про виклик свідків, то вони
підтверджуються матеріалами справи.

Однак в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміні рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки показання свідків не можуть
спростувати обставини, встановлені
рішенням суду, а відомості щодо
отримання доходів одним з подружжя і
неотримання іншим не можуть вплинути
на висновки суду, таке порушення
процесуального закону не може бути
підставою для скасування рішення суду.

Оскільки доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, судова
колегія з урахуванням вимог ч. 2 ст. 308
ЦПК України не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України судова
колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 23 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -
Судді: