інстанції: Кирилюк В.Ф. Провадження №
22-ц/773/1113/14 Категорія: 43 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі :

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

при секретарі - Янко О.А.,

з участю відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа без самостійних вимог на стороні
позивача служба у справах дітей
Луцької міської ради про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням шляхом вселення за
апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 4 червня 2014 року,
-

В С Т А Н О В
И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Позовні вимоги мотивували тим, що
відповідачка після одруження 6 вересня
2009 року з ОСОБА_4 в якості члена сім'ї
власника вселилася в належну їм на
праві спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1, де проживала до 2011
року. Після погіршення стосунків з
чоловіком добровільно переїхала на
інше місце проживання. Оскільки ОСОБА_1
знятися з реєстрації не бажає, вони як
власники житла змушенні сплачувати за
неї комунальні платежі, з посиланням на
ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», ст. ст. 319, 405 ЦК України та
ст.72 ЖК України просили постановити
судове рішення, яким визнати
відповідачку такою, що втратила право
користування спірним жилим
приміщенням.

Під час розгляду справи ОСОБА_1
звернулася із зустрічними позовними
вимогами в своїх інтересах та
інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні жилим
приміщенням та вселення посилаючись на
те, що з 18 травня 2010 року вона проживала
в спірній квартирі на правах члена сімї
власника, квартира була єдиним місцем
проживання її та сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а з січня 2013 року після
погіршення стосунків з бувшим
чоловіком ОСОБА_4 та його незаконних
дій вона позбавлена права і можливості
користуватися цим житлом.

Просила вселити її разом з сином ОСОБА_6
в спірне житло, зобов'язати
відповідачів не чинити перешкод в
користуванні зазначеним жилим
приміщенням.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 4 червня 2014 року
в задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_1 задоволений.

Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_1
та її малолітньому сину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в користуванні житлом та
вселити їх в квартиру АДРЕСА_1 у м.
Луцьку.

В поданій апеляційній скарзі позивачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
покликаючись на незаконність рішення
суду першої інстанції із-за
неправильного застосування норм
матеріального права та
невідповідності висновків суду
встановленим обставинам справи,
просили скасувати оскаржуване ними
рішення і ухвалити нове про
задоволення заявлених ними позовних
вимог та про відмову в задоволенні
зустрічного позову в повному обсязі.
Зокрема зазначають, що суд не взяв до
уваги письмові докази щодо не
проживання відповідачки протягом
трьох років за вказаною адресою, а
задовольняючи зустрічний позов не
обґрунтував свої висновки належними та
допустимими доказами.

Заслухавши пояснення відповідача
ОСОБА_1, яка скаргу позивачів вважає
безпідставною, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Судом з пояснень сторін, письмових
матеріалів справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належить позивачам
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві
спільної сумісної власності. ОСОБА_1
зареєстрована та проживає в спірному
житловому приміщенні з 18 травня 2010
року. 25 березня 2010 року у відповідачки
народився син, остання разом з дитиною
не проживає за вказаною адресою понад
рік (а.с.4-8,13).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд
першої інстанції мотивував свої
висновки тим, що позивач ОСОБА_4 та
відповідач перебували в
зареєстрованому шлюбі з 6 вересня 2009
року по 31 жовтня 2011 року, спірна
квартира є єдиним її місцем проживання
з 18 травня 2010 року, не проживання
протягом тривалого часу пов'язане з
тим, що у відповідачки були відібрані
ключі від квартири, а в подальшому був
замінений замок, у зв'язку з чим вона
взагалі була позбавлена доступу у
вказане житло. Крім того, позивачі не
надали доказів, про порушення їх прав,
як співвласників, відповідачем із-за
реєстрації її в цій квартирі та із-за
того, що не проживає разом з ними.

Згідно ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч.1 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

На виконання зазначених вимог закону,
позивачі не надали належних та
допустимих доказів про те, що вони не
чинять перешкод відповідачці та
малолітньому синові в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 Крім того,
відповідач під час розгляду справи, як
судом першої інстанції так і судом
апеляційної інстанції підтвердила ту
обставину, що після розірвання шлюбу з
ОСОБА_4 із-за наявності неприязних
стосунків з ним та вчинених обмежень в
доступі до квартири, вона змушена була
проживати з дитиною за місцем
проживання своїх батьків.

Отже, виходячи з встановлених обставин
справи та наведених вимог закону,
колегія суддів приходить до висновку,
що суд першої інстанції підставно
зобов'язав позивачів усунути перешкоди
в користуванні жилим приміщенням по
АДРЕСА_1 та вселити відповідача ОСОБА_1
разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 в
зазначене жиле приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції неправильно
встановлені фактичні дані та
безпідставно не взяті до уваги
письмові докази (а.с.46,47) не впливають на
правильність висновків суду про
відмову позивачам у задоволенні
позову, оскільки ці докази
підтверджують лише факт не проживання
відповідачки з сином за вказаною
адресою, але не підтверджують
поважність причин в силу яких вони не
проживали у спірній квартирі.

Інші посилання є власним тлумаченням
стороною встановлених обставин справи
та норм права, які також не впливають на
законність та обґрунтованість
висновків суду в частині відмови
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
задоволенні позову про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та задоволення
зустрічного позову ОСОБА_1, поданого в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої дитини про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням та вселення.

Отже, рішення суду постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його зміни чи скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 4 червня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді