УХВАЛА

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Червинської М.Є.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 28 листопада
2013 року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 11 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з указаним позовом,
у якому просило стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 23 681 грн. 99 коп., яка утворилась
станом на 19 липня 2013 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13
травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит в сумі 2 421 грн. 84 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 24.00% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Оскільки ОСОБА_3 не виконує свої
зобов'язання перед банком по
кредитному договору, позивач просив
суд позов задовольнити.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 28 листопада
2013 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 7 968 грн. 80 коп.
заборгованості за кредитним договором.
Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 11 березня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, виходив із того, що позичальник
не виконує умови кредитного договору
щодо повернення кредиту, та дійшов
висновку про наявність підстав для
стягнення заборгованості за кредитним
договором з позичальника та вважав за
можливе останнього звільнити від
сплати пені та штрафу, посилаючись на
скрутне матеріальне становище
відповідача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що позивачем пропущено
загальний строк позовної давності, а
умови надання споживчого кредиту за
умови якого збільшено строк позовної
давності до п'яти років не можна
вважати письмовим договором про
збільшення строку позовної давності.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 13 травня 2007 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір, згідно
умов якого останній отримав кредит в
розмірі 2 421 грн. 84 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24.00% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення 13 травня 2008 року.

У своїй заяві позичальник зазначав про
те, що він ознайомлений та згодний з
Умовами надання споживчого кредиту,
які є частиною кредитно-заставного
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Пункт 7 ч. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Отже, для застосування позовної
давності необхідна заява відповідача,
якої у справі немає.

Таким чином, висновок апеляційного
суду про відмову у задоволенні позову у
зв'язку із застосуванням позовної
давності незалежно від наявності заяви
сторони у спорі щодо вимог про
повернення споживчого кредиту та без
з'ясування причин пропущення позовної
давності є передчасним.

Крім того, відповідно до п. 5.5. Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка» («Стандарт»)
термін позовної давності по вимогах
про стягнення кредиту, відсотків та
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю п'ять років.

Таким чином, сторони у письмовій формі
домовились про збільшення строку
позовної давності відносно стягнення
заборгованості за кредитом до п'яти
років, що не заборонено ст. 259 ЦК
України.

Ураховуючи те, що позичальник,
укладаючи кредитний договір, погодився
із Умовами надання споживчого кредиту,
які є його частиною, та в яких строк
позовної давності збільшено до п'яти
років, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про те, що до
спірних правовідносин необхідно
застосовувати загальний строк
позовної давності тривалістю у три
роки.

За таких підстав, апеляційний суд, у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернув, не встановив
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
дійшов передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

Разом із тим, не можна погодитись й з
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд дійшов із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Так, пославшись на ч. 3 ст. 551 ЦК України
місцевий суд відмовив позивачу у
стягненні з боржника пені за кредитним
договором, не звернув уваги на те, що
зазначена норма надає суду право на
зменшення суми неустойки (з
урахуванням співвідношення розміру
неустойки та збитків), а не відмовити у
її задоволенні у повному обсязі.

За таких обставин, ураховуючи, що
судові рішення ухвалено з порушенням
норм матеріального й процесуального
права, відповідно до ст. 338 ЦПК України
вони підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 28 листопада 2013
року та рішення апеляційного суду
Житомирської області від 11 березня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:А.О.
Лесько С.Ф. Хопта М.Є. Червинська В.А.
Черненко