Справа № 463/247/14
Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/3864/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача -
ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 28 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Приватного
акціонерного товариства Страхова
компанія «PZU Україна» про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4
звернулась в суд з позовом та з
посиланням на ст. 23, 1167, 1187, 1194 ЦК
України, ст.ст. 23, 26-1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» - просила стягнути з
відповідача ОСОБА_3 245 000 грн. у
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок ДТП, та стягнути з
відповідача ПрАТ СК «PZU України» 5 000
грн. у відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок ДТП.

Рішенням Личаківського районного
суду м. Львова від 28 лютого 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 85 000 грн. моральної шкоди .

В задоволенні решти позовних
вимог, в тому числі в частині стягнення
з Приватного акціонерного товариства
Страхова компанія «PZU України» на
користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 5
000 грн. відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3 Вважає рішення незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвели до
неправильного вирішення справи.

Просить рішення суду в частині
стягнення моральної шкоди змінити,
зменшивши заподіяну моральну шкоду у
розмірі 85 000 грн. до розміру моральної
шкоди, з врахуванням вимог розумності,
виваженості та справедливості. Мотивує
тим, що пред'явивши вимоги про
стягнення з відповідача компенсації за
заподіяну моральну шкоду позивач не
надала належних та допустимих в
обґрунтування її наявності та розміру,
а суд першої інстанції безпідставно та
без необхідних засобів доказування
задовольнив позов частково, стягнувши
85 000 грн.. Зазначає, що в обґрунтування
заподіяної моральної шкоди викладені
в позовній заяві містять мотиви
спричинення матеріальної шкоди,
оскільки зазначено про необхідність
витрат пов'язаних з лікуванням.
Звертає увагу на те, що обов'язок
відшкодування шкоди заподіяної
ушкодженням здоров'я, ним визнавався
відразу з моменту поступлення
потерпілої ОСОБА_4 до закладу охорони
здоров»я, де він самостійно купував
необхідні ліки та передавав кошти
матері потерпілої для придбання
медикаментів згідно списків наданих
лікарем. Даний факт підтверджується
наявними оригіналами медичних
документів, що знаходяться в
матеріалах справи, а також розпискою
матері потерпілої про отримання 1 090
грн. Вважає розмір моральної шкоди
завищеним та необґрунтованим.

При розгляді справи за
апеляційною скаргою апелянт доводи
апеляційної скарги підтримав.

Представник позивачки при
розгляді справи за апеляційною скаргою
просить рішення суду першої інстанції
залишити без змін, таке не оскаржували
незважаючи на те, що сума страхового
відшкодування від страховика не
отримана, однак таку зобов»язується
виплатити незалежно від судового
рішення. Погодились з визначеним судом
розміру моральної шкоди стягнутої з
відповідача, як заподіювача шкоди, що
встановлено вироком суду, який ОСОБА_4
як потерпіла також не оскаржувала.

Інші учасники не з»явились,
належно повідомлені про розгляд справи
за апеляційною скаргою, про що до
справи долучено розписки про отримання
судових повісток. Тому колегія суддів
вважає можливим продовжувати розгляд
справи, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305
ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
витребуваної судовою колегію в процесі
проведення підготовчих дій матеріали
кримінальної справи Личаківського
районного суду м. Львова за № 1 КП/463/84/13
про обвинувачення ОСОБА_3 по ч. 2 ст. 286
КК України, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає з
огляду на наступне.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з"ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду в оскаржуваній його частині таким
вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач, вина якого у вчиненні
злочину щодо позивача встановлена
вироком суду, повинен відшкодувати
позивачу моральну шкоду на підставі
статей 23, 1167 ЦК України, розмір якої,
виходячи із принципу розумності та
справедливості, визначив в сумі 85 000
грн.

Такий висновок суду є правильний і
грунтується на доказах та відповідає
нормам матеріального права.

Матеріалами справи встановлено,
що вироком Личаківського районного
суду м. Львова відповідача ОСОБА_3
визнано виним у вчиненні злочину
передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та
засуджено до 5 (п'яти) років позбавлення
волі, з позбавленням права керувати
транспортними засобами на строк 2 (два)
роки. На підставі ст.. 75 КК України
звільнено засудженого ОСОБА_3 від
відбування основного покарання з
випробуванням, встановивши йому
іспитовий термін строком на 3 (три) роки
(а.с. 5-6). Цивільний позов потерпілою
ОСОБА_4 у кримінальній справі не
заявлявся.

Із змісту даного вироку
вбачається, що ОСОБА_3 12 листопада 2012
року о 19:05 год., керуючи автомобілем
НОМЕР_1 та рухаючись ним у напрямку до
вул.. Зеленої, при проїзді її ділянки
біля будинку НОМЕР_2 порушив вимоги Р1
п.1.5, Р 2 п. 2.3. б), д); Р 8 п. 8.1; Р 12 п.12.3; Р18 п.
18.1 Правил дорожнього руху України, які
виразились в тому, що він проявив
неуважність до дорожньої обстановки та
її змін, при наближенні по крайній
лівій смузі до нерегульованого
пішохідного переходу, позначеного
інформаційно - вказівними дорожніми
знаками 5.35.1, 5.35.2 додатку 1 ПДР України
та дорожньою розміткою 1.14.1 додатку 2
ПДР України, не переконався, що на
нерегульованому пішохідному переході
немає пішоходів та не вжив своєчасних
заходів для зменшення швидкості, щоб
зупинитись і дати дорогу пішоходу
ОСОБА_4, яка переходила проїзну
частину зліва направо відносно
напрямку руху керованого ним
транспортного засобу по зазначеному
нерегульованому пішохідному переході
та мала перевагу для руху і яку він
об'єктивно спроможний був виявити, а
продовжив свій рух, чим створив
аварійну обстановку, яка призвела до
наїзду на потерпілу ОСОБА_4

Внаслідок наїзду потерпіла ОСОБА_4,
згідно висновку експерта № 33/13 від
14.02.2013 р., отримала травму тіла у вигляді
множинних ран, синців та саден на
голові, шиї, руках, ногах, перелому
кісток основи черепу з розривом правої
барабанної перетинки, забоєм головного
мозку, переломів кісток лицевого
скелету зі з вивихом 1,4,5,6,7 лівих
верхніх зубів, в подальшому
травматичного видалення 2- го верхнього
лівого зуба. Вказані ушкодження
відносяться до тяжкого тілесного
ушкодження за ознакою небезпеки для
життя в момент заподіяння.

З наявних у матеріалах справи копії
виписок ОСОБА_4, вбачається, що вона
протягом тривалого періоду перебувала
на стаціонарному лікуванні у різних
медичних закладах. Зокрема з 12
листопада по 27 листопада 2012 року
перебувала на стаціонарному лікуванні
в нейрохірургічному відділенні
комунальної 8-ї клінічної лікарні м.
Львова, з 27 листопада по 25 грудня 2012
року - на стаціонарному лікуванні у
відділенні щелепно - лицевої хірургії
лікарні швидкої медичної допомоги
м.Львова, з 26 грудня 2012 по 25 лютого 2013
року внаслідок отриманої травми
позивач ОСОБА_4, перебувала на
лікуванні з наступним скеруванням на
стаціонарне лікування, з 25 лютого по 14
березня 2013 року позивач перебувала на
стаціонарному лікуванні у відділенні
щелепно - лицевої хірургії лікарні
швидкої медичної допомоги м. Львова,
тобто безперервно після ДПТ протягом
4-х місяців та з 2 по 13 вересня 2013 року
позивач перебувала на стаціонарному
лікуванні у відділенні щелепно -
лицевої хірургії.

Згідно довідки МСЕК серії 10ААБ №149297
від 20 березня 2013 р. позивачці ОСОБА_4
встановлено третю групу інвалідності,
протипоказана робота фізичним,
емоційним навантаженням,
рекомендовано лікування в
невропатолога, кардіолога,
стоматолога, щелепно - лицьового
хірурга (а.с.12).

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду що
розглядає справу про цивільно-правові
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди» (зі змінами та
доповненнями) роз'яснено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
відповідачем ОСОБА_3 було вчинено
злочин щодо позивача, вина його у
вчиненні цього злочину встановлена
вироком суду, позивач змушена була
пройти тривалий курс лікування, що
призвело до тимчасового порушення
звичних норм її життя, докладанні
певних зусиль для його відновлення,
викликало певні душевні хвилювання, з
огляду на вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правильних висновків,
що позивачу, внаслідок неправомірних
дій відповідача, була заподіяна
моральна шкода.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

З огляду на обставини справи, беручи до
уваги вищевказані принципи, які
повинні враховуватись при стягненні
моральної шкоди, колегія суддів вважає,
що визначений судом розмір моральної
шкоди на підставі поданих позивачем
доказів відповідає принципам
розумності та виваженості .

Оскільки в іншій частині рішення суду
не оскаржується, то судова колегія не
перевіряє обгрунтованість відмови у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення з іншого відповідача 5000
гривен на підставі Закону України
«Про обов»язкове страхування цивільно
- правової відповідальності власників
наземних транспортних засобів» .

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Рішення суду в оскаржуваній його
частині відповідає нормам
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування чи зміни
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст..303, 304, п.1ч.1 ст. 307, 308,313, п.1
ч.1 ст. 314,315,317 ЦПК України , колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 28 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді