Номер провадження: 22-ц/785/5840/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Плавич
Н.Д.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до державного підприємства
«Іллічівський морський торговельний
порт», першого заступника директора
державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт» ОСОБА_4, за
участю третьої особи професійної
спілки робітників морського
транспорту Іллічівського морського
торговельного порту про визнання
наказу про припинення трудового
договору незаконним, скасування
наказу, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, покладення матеріальної
відповідальності на службову особу,
винну в незаконному звільненні, за
апеляційною скаргою державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 23 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 20 лютого 2014
року до суду з вищеназваним позовом,
вказала, що працювала в ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» на посаді керівника жіночого
клубу портового клубу підприємства.
Наказом першого заступника директора
підприємства ОСОБА_4 №26/О-1 від 22 січня
2014 року звільнена з роботи на підставі
пункту 6 статті 36 КЗпП України. Вважаючи
звільнення незаконним, ОСОБА_3 після
уточнення вимог просила визнати
незаконним та скасувати наказ №26/О-1
від 22 січня 2014 року про припинення
трудового договору, поновити її на
роботі на посаді керівника жіночого
клубу портового клубу підприємства,
стягнути з відповідача на свою користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з дня звільнення до ухвалення
рішення, зобов'язати ОСОБА_4
відшкодувати підприємству завдану
незаконним звільненням шкоду в зв'язку
з оплатою їй вимушеного прогулу (а.с.2-3,
82-83).

Відповідач ДП «Іллічівський морський
торговельний порт» позов не визнав
(а.с.28-30, 93-94).

Відповідач посадова особа ОСОБА_4 позов
не визнав (а.с.115-116).

Третя особа профспілка Іллічівського
морського торговельного порту
підтримала позивача (а.с.36-37).

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року
позов задоволено (а.с.145-151).

Ухвалою Іллічівського міського суду
Одеської області від 12 травня 2014 року в
роз'ясненні рішення відмовлено
(а.с.167-169).

В апеляційній скарзі ДП «Іллічівський
морський торговельний порт» просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову в позові.

Неправильність рішення суду апелянт
мотивував порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

13 червня 2013 року у зв'язку з набранням
чинності Закону України «Про морські
порти України» на виконання
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 4 березня 2013 року № 133-р «Про
погодження пропозиції державних
підприємств морського транспорту»,
наказу Міністерства інфраструктури
України від 19 березня 2013 року № 163 «Про
заходи щодо реорганізації державних
підприємств морського транспорту та
утворення державного підприємства
«Адміністрація морських портів
України» була проведена реорганізація
державних підприємств морського
транспорту, в тому числі державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» шляхом виділу
стратегічних об'єктів портової
інфраструктури, іншого майна, прав та
обов'язків щодо них та утворено
державне підприємство «Адміністрація
морських портів України». Проведення
реорганізації призвело до розподілу
функцій між державними підприємствами
морського транспорту, в тому числі
державним підприємством «Іллічівський
морський торговельний порт» та
державним підприємством
«Адміністрація морських портів
України». Зміна кон'юктури ринку
призвела до зміни в структурі та
розмірі доходної частини ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» та обумовила зміни в організації
виробництва та праці (а.с.31-34).

11 листопада 2013 року ОСОБА_3 з посиланням
на статтю 32 КЗпП України повідомлено
про наступні зміни в організації
виробництва та праці в зв'язку з
затвердженням 11 жовтня 2013 року
нового штатного розпису структурного
підрозділу «Портовий клуб»,
запропоновано переведення на посаду
помічника вихователя ясел-садка №2 з
місячним окладом 1560,00 грн., попереджено
про припинення через два місяці
трудового договору по пункту 6 статті 36
КЗпП України у разі відмови від
продовження роботи у нових умовах
праці (а.с.5, 95-101).

25 листопада 2011 року ОСОБА_3 під підпис
повідомлено про звільнення через два
місяці з займаної посади по пункту 1
статті 40 КЗпП України в зв'язку з
ліквідацією посади (а.с.72).

Наказом № 26/О-1 від 22 січня 2014 року ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» про припинення трудового
договору ОСОБА_3 звільнено з 22 січня 2014
року з посади керівника жіночого клубу
портового клубу по пункту 6 статті 36
КЗпП України з підстав відмови від
продовження роботи у зв'язку зі зміною
істотних умов праці (а.с.4).

Рішенням профкому робітників
морського транспорту Іллічівського
морського торговельного порту
(протокол № 13 від 28 січня 2014 року)
направлено звернення директору порту з
пропозицією скасування наказу по порту
про звільнення ОСОБА_5 по пункту 6
статті 36 КЗпП України у зв'язку з
невідповідністю підстав звільнення
наказу з огляду на фактичне скорочення
штату працівників (а.с.39-41).

В ході розгляду справи в суді
першої інстанції адміністрація ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» звернулась до профспілкової
організації щодо дачі згоди на
звільнення ОСОБА_5 по пункту 1 статті 40
КЗпП України. Рішенням профкому
робітників морського транспорту
Іллічівського морського торговельного
порту (протокол № 16 від 22 квітня 2014
року) відмовлено адміністрації ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» в дачі згоди на звільнення ОСОБА_3
по пункту 1 статті 40 КЗпП України через
порушення процедури звільнення (а.с.125,
126-127).

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, встановивши відсутність
правових підстав для звільнення
позивача по пункту 6 статті 36 КЗпП
України, визнав незаконним наказ № 26/О-1
від 22 січня 2014 року про припинення
трудового договору, поновив ОСОБА_3 на
посаді керівника жіночого клубу
портового клубу, стягнув середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 22 січня 2014 року по дату
ухвалення рішення в сумі 9 958,00 грн.,
зобов'язав першого заступника
директора ДП «Іллічівський морський
торговельний порт» компенсувати
підприємству

завдану незаконним звільненням
позивача шкоду в розмірі 9 958,00 грн.

Висновки суду в частині визнання
наказу про припинення трудового
договору незаконним, скасування
наказу, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідають обставинам
справи, вказують на правильне
застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду в цій частині вимог не
спростовують.

Дійсно, положеннями частин 3,4 статті 32
КЗпП України визначено, що у зв'язку зі
змінами в організації виробництва і
праці допускається зміна істотних умов
праці при продовженні роботи за тією ж
спеціальністю, кваліфікацією чи
посадою. Про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці. Якщо колишні істотні
умови праці не може бути збережено, а
працівник не згоден на продовження
роботи в нових умовах, то трудовий
договір припиняється за пунктом 6
статті 36 цього Кодексу.

Термін «зміна в організації
виробництва і праці» використовується
не лише у частині 3 статті 32 КЗпП
України, а й у значно ширшому сенсі в
статті 40 КЗпП України. Зокрема,
скорочення штату чи чисельності
працівників хоч би на одну штатну
одиницю пункт 1 статті 40 КЗпП України
визнає одним з окремих випадків змін в
організації виробництва і праці.
З урахуванням цієї ознаки можна
визнати зміни в організації
виробництва і праці у такому випадку:
власник вивільняє одного працівника,
звільняє його за пунктом 1 статті 40 КЗпП
України, а обов'язки вивільненого
працівника поділяє між іншими
працівниками, які зобов'язані
підпорядковуватися такому
розпорядженню власника.

Таким чином, ознакою, що відрізняє
використання вказаного терміну у
статтях 32 та 40 КЗпП є те, що при зміні в
організації виробництва і праці
відповідно до статті 40 КЗпП має місце
скорочення штату чи чисельності
працівників хоч би на одну штатну
одиницю.

Стаття 36 КЗпП України визначає
підстави припинення трудового
договору, кожна з яких є самостійною.
Так, згідно пункту 4 частини 1 статті 36
КЗпП України підставою припинення
трудового договору є розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
(ст.40 КЗпП); згідно пункту 6 частини 1
статті 36 КЗпП України підставою
припинення трудового договору є
відмова працівника від продовження
роботи у зв'язку із зміною істотних
умов праці.

Докази в справі безспірно вказують на
те, що в ДП «Іллічівський морський
торговельний порт» у 2013 році мали місце
обумовлені реорганізацією зміни в
організації виробництва і праці, які
потягли затвердження 11 жовтня 2013 року
нового штатного розпису та скорочення
в тому числі й посади керівника
жіночого клубу портового клубу. Факт
скорочення посади сам по собі виключає
звільнення по пункту 6 статті 36 КЗпП
України, оскільки відсутні передбачені
частиною 3 статті 32 КЗпП України
обставини. Про визначену частиною 3
статті 32 КЗпП зміну істотних умов праці
та відповідно припинення трудового
договору по пункту 6 статті 36 КЗпП
України можливо говорити тоді, коли
посада працівника не скорочується, а
лише змінюються істотні умови праці за
цією посадою.

Таким чином, правові підстави для
припинення з ОСОБА_3 трудового договору
по пункту 6 статті 36 КЗпП України
відсутні, суд першої інстанції з цим
визначився правильно. ОСОБА_3 підлягає
поновленню на роботі на попередній
посаді керівника жіночого клубу
портового клубу з 22 січня 2014 року.

Доводи апелянта в тій частині, що
посади керівника жіночого клубу в
діючому штатному розписі на 2014 рік не
передбачено, не є підставою для відмови
в задоволенні вимог про поновлення на
роботі, оскільки діяльність ДП
«Іллічівський морський торговельний
порт» не припинена, що робить можливим
після поновлення ОСОБА_3 на роботі
проведення відповідної процедури у
зв'язку зі скороченням посади, з якої
позивача неправильно звільнено.

На виконання вимог частин 2 статті 235
КЗпП України, що передбачає при
поновленні на роботі одночасне
прийняття рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, судом першої
інстанції середня заробітна плата за
час вимушеного прогулу з 22 січня 2014
року по день ухвалення рішення
розрахована згідно Порядку обчислення
середньої

заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та
доповненнями), виходячи із зазначених у
довідці від 1 квітня 2014 року № 480
виплат за останні два календарні
місяці (листопад, грудень 2013 року)
роботи, що передували звільненню
(а.с.102).

Посилання апелянта на зміну судовим
рішенням формулювання причин
звільнення безпідставне, з огляду на
наступне.

Підстави припинення трудового
договору по пункту 6 статті 36 КЗпП та по
пункту 4 статті 36 КЗпП є суттєво
різними. Так, підставою припинення
трудового договору відповідно до
пункту 4 статті 36 КЗпП України є
розірвання трудового договору з
ініціативи власника чи уповноваженого
ним органу у випадку, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі скорочення численності або штату
працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).
Розірвання трудового договору по
пункту 1 статті 40 КЗпП України вимагає
від адміністрації дотримання вимог
частини 2 статті 40, статей 42, 43, 44, 49-2, 49-3
КЗпП України тощо. Оскільки припинення
трудового договору мало місце по
пункту 6 статті 36 КЗпП України, то
відповідно в суді доводились і
обставини наявності чи відсутності
саме цих підстав, а не підстав
розірвання трудового договору з
ініціативи власника по пункту 1 статті
40 КЗпП України.

Крім того, частина 3 статті 235 КЗпП
України говорить про формулювання
причин звільнення, а не про підставу
припинення трудового договору.
Формулювання причин звільнення має
відповідати чинному законодавству,
тому якщо така невідповідність
встановлена, за умови, коли це не тягне
поновлення працівника на роботі, то суд
дійсно зобов'язаний змінити
формулювання звільнення і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Про
невідповідність формулювання причин
звільнення у сенсі положень частини 3
статті 235 КЗпП України можливо говорити
лише коли не є спірними підстави
припинення трудового договору.

Що ж до висновків суду в частині вимог
про зобов'язання першого заступника
директора підприємства ОСОБА_4
компенсувати шкоду в розмірі 9958,00 грн.,
нарахованих ОСОБА_3 за час вимушеного
прогулу, то такі не відповідають
обставинам справи, вказують на
неправильне застосування норм
матеріального права, що згідно п.п.3,4 ч.1
ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду в цій частині
вимог та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні вимог про
покладення матеріальної
відповідальності.

Так, в КЗпП України міститься
норма, як то стаття 237, яка передбачає
притягнення до матеріальної
відповідальності за шкоду, заподіяну
виплатою працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу. Із
тексту цієї статті можна зробити
висновок про те, що такою особою може
бути не лише керівник, а й інша посадова
особа. У справах про поновлення на
роботі посадова особа, за
розпорядженням якої вчинене незаконне
звільнення з роботи, підлягає
притягненню до участі в справі в якості
третьої особи, оскільки належним
відповідачем є підприємство, установа,
організація, де звільнена особа
працювала.

Пункт 8 статті 134 КЗпП України
встановлює повну матеріальну
відповідальність службових осіб,
винних в незаконному звільненні
працівника. Матеріальна
відповідальність у цьому випадку
настає за пряму дійсну шкоду, яка
заподіяна підприємству виплатою
незаконно звільненому працівнику
середнього заробітку.

Стаття 237 КЗпП України питання про межі
матеріальної відповідальності не
регулює. Ця стаття регулює порядок
притягнення до матеріальної
відповідальності, межі якої
встановлені іншими нормами.

Перший заступник директора
підприємства ОСОБА_4 не є належним
відповідачем за вимогами ОСОБА_3 про
поновлення на роботі. Вимоги з підстав
пункту 8 статті 134 КЗпП України до
ОСОБА_4 не заявлялись, відтак, обставини
повної матеріальної відповідальності
цієї посадової особи не
досліджувались, пряма дійсна шкода не
підтверджена, так як середній
заробіток незаконно звільненому
працівникові не виплачено.

Крім того, середній заробіток за час
вимушеного прогулу стягнуто з дня
звільнення по день ухвалення рішення,
рішення суду першої інстанції в
частині поновлення на роботі негайно
не виконано, за таких обставин,
фактичний розмір середнього заробітку
за час вимушеного прогулу буде
залежати від дати виконання рішення в
частині поновлення на роботі, відтак,
розмір прямої

дійсної шкоди не є встановленим.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до
посадової особи ОСОБА_4 про
зобов'язання компенсувати шкоду,
заподіяну підприємству, в розмірі
нарахованого їй середнього заробітку
за час вимушеного прогулу належить
відмовити.

Керуючись ст.303, п.1,2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1
ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року в
частині позовних вимог ОСОБА_3 до
державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт», першого
заступника директора державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» ОСОБА_4, за участю
третьої особи професійної спілки
робітників морського транспорту
Іллічівського морського торговельного
порту про покладення матеріальної
відповідальності на службову особу,
винну в незаконному звільненні, -
скасувати.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до
державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт», першого
заступника директора державного
підприємства «Іллічівський морський
торговельний порт» ОСОБА_4, за участю
третьої особи професійної спілки
робітників морського транспорту
Іллічівського морського торговельного
порту про покладення на ОСОБА_4
матеріальної відповідальності за
звільнення та зобов'язання ОСОБА_4
відшкодувати державному підприємству
«Іллічівський морський торговельний
порт» шкоду в розмірі нарахованого
ОСОБА_6 середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 23 квітня 2014 року в
частині позовних вимог ОСОБА_3 до
державного підприємства «Іллічівський
морський торговельний порт», за участю
третьої особи професійної спілки
робітників морського транспорту
Іллічівського морського торговельного
порту про визнання наказу про
припинення трудового договору
незаконним, скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич