Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-1042/11
Провадження № 2/553/14/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.07.2014м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в
складі:

головуючої судді - Крючко
Н.І.,

при секретарі -
Моторній М.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_1 - адвоката - ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Приватне підприємство Полтавське
бюро технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» про переведення прав
та обов'язків покупця, визнання
покупцем у договорі купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2011 року ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1,
треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою.

В свою чергу, 16 січня 2012 року
ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавського бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку, скасування реєстрації права
власності.

Так, 09 лютого 2012 року Управління
житлово - комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавського бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», третя особа:
Територіальна громада м. Полтави в
особі Полтавської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
скасування реєстрації права
власності.

Ухвалою суду від 15 лютого 2012 року
( суддя Новак Ю.Д.) вказаний позов
об'єднано в одне провадження.

Згідно рішення Ленінського
районного суду м. Полтави від 04 жовтня
2012 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, Приватного підприємства
Полтавського бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор» про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу будинку, скасування
реєстрації права власності -
задоволено повністю.

Визнано недійсним договір № Т31-Д
купівлі-продажу 3/5 частини будинку
АДРЕСА_1 від 31.07.1997 року, що укладений
між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на
Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості».

Скасовано реєстрацію права
власності за ОСОБА_3 на 3/5 частини
будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ПП ПБТІ
«Інвентаризатор» припинити право
власності за ОСОБА_3 на 3/5 частини
будинку АДРЕСА_1, шляхом усунення
відповідного запису в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно.

Згідно ухвали Апеляційного суду
Полтавської області від 12 листопада 2012
року рішення Ленінського районного
сду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року -
залишено без змін.

13 лютого 2013 року рішення
Ленінського районного суду та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою, зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку, скасування реєстрації права
власності та зустрічним позовом
Управління житлово - комунального
господарства виконавчого комітету
Полтавської міської ради до ОСОБА_3,
Приватного підприємства Полтавське
бюро технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», третя особа:
Територіальна громада м. Полтави в
особі Полтавської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
скасування реєстрації права власності
- скасовано Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ. Справу передано на
новий судовий розгляд.

Так, згідно ухвали суду від 28
лютого 2013 року дану справу прийнято до
провадження після перегляду справи в
касаційній інстанції з скасуванням
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 04 жовтня 2012 року та
направленням справи на новий судовий
розгляд.

25 березня 2013 року ОСОБА_1
звернувся до суду з заявою до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зміну та уточнення
позовних вимог про переведення прав та
обов'язків покупця, визнання покупцем
у договорі купівлі-продажу, в якій
просив перевести права та обов'язки
покупця 3/5 частин житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходиться
у АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу
від 31 липня 1997 року, укладеного на
Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості», на
ОСОБА_1, визнавши його покупцем
зазначеного майна за вказаним
договором та повернути ОСОБА_3 кошти,
внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок
Ленінського районного суду м. Полтави в
розмірі 12600 грн., які були сплачені за
придбання майна за договором
купівлі-продажу від 31.07.1997 року.

Ухвалою суду від 26 березня 2013
року позовну заяву про зміну та
уточнення позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про переведення
прав та обов'язків покупця, визнання
покупцем у договорі купівлі-продажу
прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою та зустрічним
позовом Управління житлово -
комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавського бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», третя особа:
Територіальна громада м. Полтави в
особі Полтавської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
скасування реєстрації права
власності.

Так, ухвалою суду від 15 квітня 2013
року зустрічний позов Управління
житлово-комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавського бюро
технічної інвентаризації, третя особа:
Територіальна громада м. Полтави в
особі Полтавської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
скасування реєстрації права власності
- залишено без розгляду.

Роз'яснено позивачу, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України він має
право повторно звернутися до суду з
позовом.

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою - залишено без
розгляду.

Роз'яснено позивачу, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України вони
мають право повторно звернутися до
суду з позовом.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 в
частині стягнення судових витрат з
Управління житлово-комунального
господарства виконавчого комітету
Полтавської міської ради - відмовлено
в зв'язку з безпідставністю та
необґрунтованістю, а в частині
стягнення судових витрат з ОСОБА_1 -
залишено без розгляду.

Роз'яснено заявнику ОСОБА_3, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України вона
має право повторно звернутися до суду
з вказаною заявою в частині
залишення її без розгляду.

Ухвалою суду від 10 червня 2013 року
заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних
вимог щодо зобов'язання Реєстраційної
служби Полтавського міського
управління юстиції зареєструвати
право власності на нерухоме майно
прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про переведення прав та
обов'язків покупця, визнання покупцем
у договорі купівлі-продажу.

Згідно ухвали Ленінського
районного суду м. Полтави від 10 червня
2013 року залучено до участі у справі в
якості співвідповідача - Реєстраційну
службу Полтавського міського
управління юстиції та в якості третьої
особи на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог - Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор».

Ухвалою суду від 05 грудня 2013 року
прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних
вимог в частині зобов'язання
Реєстраційної служби Полтавського
міського управління юстиції провести
реєстрацію права власності за ОСОБА_1
на 3/5 частини житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходяться у
АДРЕСА_1 по даній цивільній справі та
закрито провадження в даній частині
позовних вимог.

11 березня 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з заявою про
уточнення позовних вимог, в якій просив
поновити строк звернення до суду з
позовом про переведення прав та
обов'язків покупця, визнання покупцем у
договорі купівлі-продажу, переведення
прав та обов'язків покупця 3/5 частин
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1,
за договором купівлі-продажу від 31
липня 1997 року, укладеного на
Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості», на
ОСОБА_1, визнавши його покупцем
зазначеного майна за вказаним
договором, повернути ОСОБА_3 кошти,
внесені ОСОБА_1 за 3/5 частини житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, які знаходяться на
депозитному рахунку суду в розмірі
дійсної ринкової вартості, в сумі 105 170
грн. та стягнення судових витрат.

Так, 26 червня 2014 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про
уточнення позовних вимог, в якій
просив: поновити строк звернення до
суду з позовом про переведення прав та
обов'язків покупця, визнання покупцем
у договору купівлі-продажу; перевсти
права та обов'язки покупця 3/5 частин
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1,
за договором купівлі-продажу від 31
липня 1997 року, укладеного на
Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості», на
ОСОБА_1, визнавши його покупцем за
вказаним договором; повернути ОСОБА_3
кошти, внесені ОСОБА_1 (дійсна ринкова
вартість) за 3/5 частини житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, які знаходяться на
депозитному рахунку суду в розмірі
дійсної ринкової вартості, в сумі 107 980
грн. та стягнути з ОСОБА_3 на його
користь судові витрати у сумі 4 173 грн..

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник - адвокат
ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та наполягали на їх
задоволенні, а також просили стягнути
додаткові судові витрати понесені за
публікацію оголошення в засобах
масової інформації, згідно наданих
суду документів.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
адвокат ОСОБА_4, в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала в повному
обсязі, посилаючись на їх
безпідставність.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
судове засідання не з'явились, про
причини своєї неявки суд не повідомили,
хоча завчасно та належним чином були
повідомлені про день та час слухання
справи, оскільки про це були
повідомлені в засобах масової
інформації шляхом опубулікування
оголошення в газеті «Урядовий кур'єр»
від 08.07.2014 року ( т. 4 а.с.215).

Представник третьої особи на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Приватного підприємства Полтавського
бюро технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» в судове засідання
не з'явилася, але на адресу суду
надійшла заява, в якій останні прохали
проводити судовий розгляд справи у
відсутність їх представника.

Суд, заслухавши пояснення
позивача по справі та представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
вважає позов ОСОБА_1 таким, що
підлягає до задоволення за наступних
обставин.

Статтею 11 ЦПК України визначено
принцип диспозитивності цивільного
судочинства, відповідно до якого суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до
Цивільного процесуального кодексу
України, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
зокрема: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
випливають зі встановлених обставин;
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за
наявними у справі доказами, які надані
сторонами.

Судом встановлені факти та
відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено та не
заперечувалось сторонами по справі, що
позивач ОСОБА_1 являється власником 2/5
частини житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходиться
у м. Полтава по АДРЕСА_1 згідно
свідоцтва права на спадщину за законом
від 06 вересня 1993 року, виданого Третьою
Полтавською державною нотаріальною
конторою ( т.1 а.с.11).

Як вбачається з матеріалів справи,
а саме договору купівлі-продажу від 11
травня 1965 року, вказано, що ОСОБА_9, що
діяв по довіреності від ОСОБА_10,
посвідченою Третьою Полтавською
державною нотаріальною конторою 11
травня 1965 року за реєстром № 1063, та
проживав у АДРЕСА_1 продав ОСОБА_11 3/5
частки житлового будинку належних
ОСОБА_10, що знаходиться у АДРЕСА_1 та в
цілому складається з жилого будинку,
дерев'яного, критого залізом, жилою
площею 52,90 кв.м. з допоміжними
господарчими спорудами.

В користування покупця ОСОБА_11 за
цим договором перейшли в будинку літ.
А-1 тамбур 1-1, пл. (не вказана), передня 1-2,
площею 8,6 кв.м., кухня 1-3, площею 13,50 кв.м.
та кімната жила 1-4 площею 24,8 кв.м. ( т. 4
а.с.185-186).

Крім того, судом встановлено, що
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 20
липня 1993 року, виданого Третьою
Полтавською державною нотаріальною
конторою, належало 3/5 частини вказаного
житлового будинку з надвірними
спорудами ( т. 1 а.с.137).

Так, правовстановлюючим
документом може вважатися документ
(сукупність документів), який на
підставі законодавства і нормативних
актів, що діяли в період цього
складання, безперечно підтверджує
право зазначеного в ньому особи на
зазначений об'єкт нерухомості і при
цьому не вимагає для встановлення
зафіксованого в ньому права будь-яких
інших документів.

З наведений вище обставин та
фактів, судом встановлено та не
заперечувалось сторонами, що на
підставі правоустановчих документів
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належало 3/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1, позивачу
ОСОБА_1 - 2/5 частини даного житлового
будинку. Таким чином, будинок АДРЕСА_1
перебував у спільній частковій
власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

Так, 31 липня 1997 року ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 згідно договору купівлі -
продажу продали відповідачці ОСОБА_3
3/5 частини будинку АДРЕСА_1, яка в цілому
складається з : «А-І» - житловий будинок
площею 44,8 кв.м., «а»- погріб, «а4» -
погріб, «Б» - гараж, «В» - туалет, «Г, г»-
літня кухня, «г» - сарай, «Д» - туалет,
«Є» - навіс-гараж, №1-2-огорожа, в т.ч.
самовільно споруджений «гараж» - «Б»,
«Є» - навіс-гараж, добудова «г» ( т.1 а.с.6).

В судовому засіданні позивачем
ОСОБА_1 вказано, що дійсно ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 без відому та згоди останнього
на Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості» уклали
договір купівлі-продажу 3/5 частин
будинку АДРЕСА_1, відповідно до якого
ОСОБА_3 придбала вказану частину
будинку за 12 600 грн..

Більше того, судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи,
що 10 вересня 1997 року вказаний біржовий
договір був зареєстрований в КП ПБТІ
«Інвентаризатор» 31 липня 1997 року за
№Т31-Д (т. 1 а.с.106).

Частиною 1 статті 113 ЦК УРСР
визначено, що володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників , а при
відсутності згоди - спір вирішується
судом.

Так, статтею 114 ЦК УРСР визначено,
що при продажі частки в спільній
власності сторонній особі решта
учасників спільної часткової
власності має право привілеєвої
купівлі частки, що продається по ціні,
за якою вона продається, і на інших
рівних умовах, крім випадку продажу з
прилюдних торгів.

Продавець частки в спільній
власності зобов'язаний повідомити в
письмовій формі решту учасників
спільної часткової власності про
намір продати свою частку сторонній
особі з зазначенням ціни та інших умов,
на яких продає її. Якщо решта
учасників спільної часткової
власності відмовиться від здійснення
права привілеєвої купівлі або не
здійснить цього права щодо будинків
протягом одного місяця, а щодо іншого
майна протягом десяти днів з дня
одержання повідомлення, продавець
вправі продати свою частку будь-якій
особі. Якщо кілька учасників спільної
часткової власності виявили бажання
придбати частку в спільній власності,
право вибору покупця надається
продавцю.

При продажі частки з порушенням
права привілеєвої купівлі інший
учасник спільної власності протягом
трьох місяців може звернутися до суду
з позовом про перевід на нього прав та
обов'язків покупця.

В судовому засіданні позивачем
ОСОБА_1 наголошувалось на тому, що на
момент продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_8
належної їм 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1, у позивача була
відсутня будь-яка можливість
скористатись правом привілеєвої
купівлі 3/5 частки будинку та правом на
звернення до суду з позовом про
переведення на останнього прав та
обов'язків покупця, оскільки він не
знав та не здогадувався про наявність
укладеного співвласниками договору. В
обґрунтування даних тверджень вказав,
що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на момент
укладення біржового договору
купівлі-продажу в будинку АДРЕСА_1 не
проживали та відповідно не
повідомляли позивача про намір
продати належну їм частку житлового
будинку по АДРЕСА_1.

Поряд з цим, в судовому засіданні
представником відповідача ОСОБА_3 -
адвокатом ОСОБА_4 вказувалось на те, що
позивачем ОСОБА_1 ніяким чином не
доведено та не надано жодного доказу
на підтвердження порушення його права
співвласника домоволодіння по АДРЕСА_1
з боку покупця ОСОБА_3. Крім того,
остання вказувала, що ОСОБА_1 зазначає
в своїх поясненнях, як підставу
звернення до суду, статтю 114 ЦК УРСР,
якою визначено, що при продажу частки
в спільній частковій власності
сторонній особі решта учасників
спільної часткової власності має право
привілеєваної купівлі частки, що
продається по ціні, за якою вона
продається, і на інших рівних умовах,
крім випадків продажу з прилюдних
торгів.

В судовому засіданні
представником відповідача ОСОБА_3 -
адвокатом ОСОБА_4 вказувалось на те, що
в матеріалах справи міститься протокол
прилюдних торгів від 31 липня 1997 року, на
яких ОСОБА_3 придбала 3/5 частини будинку
АДРЕСА_1. Тобто, ОСОБА_3, дізнавшись про
продаж 3/5 частини домоволодіння по вул.
Нариманівській у м. Полтаві, оглянула
лот, що був представлений для продажу,
її цілком влаштувала дана позиція,
тому і було укладено договір
купівлі-продажу від 31 липня 1997 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Поряд з цим, в обгрунтування своїх
тверджень представник відповідача -
адвокат ОСОБА_4 вказала, що у
відповідності до ст. 15 Закону України
«Про товарну біржу», біржовою
операцією визнається угода, що
відповідає сукупності зазначених
умов: - якщо вона являє собою купівлю -
продаж, поставку та обмін товарів,
допущених до обігу на товарній біржі;
якщо її учасниками є члени біржі; - якщо
вона подана до реєстрації та
зареєстрована на біржі не пізніше
наступного за здійсненням угоди дня.
Угоди, зареєстровані на біржі не
підлягають нотаріальному посвідченню.
Угода вважається укладеною з моменту
реєстрації на біржі. При цьому, що
вказувала, у матеріалах справи
міститься весь пакет документів, які
були зібрані під час укладення 31
липня 1997 року договору купівлі-продажу
3/5 частини будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 у м. Полтаві, із
заяв членів товарної біржі ОСОБА_3,
ОСОБА_7 ОСОБА_8 зрозуміло, що вони були
членами біржі і угода була подана до
реєстрації у визначені строки.

Вказані твердження представника
відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4
суд сприймає критично, оскільки
останні є такими, що прямо суперечать
нормі закону, яка регулює дані
правовідносини. Так, положення норм
закону, закріплених у статті 113,114 ЦК
УРСР, які діяли на момент виникнення
спірних правовідносин, визначають
процедуру продажу майна, яке перебуває
у спільній частковій власності, і даний
порядок є виключним та тлумаченню не
підлягає.

Поряд з цим, слід вказати, що
твердження представника відповідача
ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 не
узгоджуються між собою, оскільки в ході
судового розгляду справи та з'ясування
обставин справи останньою не
заперечувалось право часткової
власності ОСОБА_1 на 2/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 та
відповідно не заперечувалось те, що
будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній
частковій власності.

Згідно листа Міністерства
юстиції України № 14-7/1390 від 11 грудня
2002 року «Щодо здійснення реєстрації
права власності на об'єкти нерухомого
майна, придбаного на біржових торгах»
визначено, що водночас, згідно зі ст.47
згаданого ЦК України нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди.

Також слід звернути увагу на те, що
угоди, зареєстровані на біржі, не
прирівнюються до нотаріально
посвідчених, а лише не підлягають
подальшому нотаріальному посвідченню.
До нотаріально посвідчених
документів прирівнюються лише
документи, складені згідно з вимогами
ст.40 Закону України "Про нотаріат".

Ураховуючи вищевикладене, немає
різниці, де фізичні або юридичні
особи уклали угоду - на біржі чи поза
нею. Тому необхідно дотримуватися
законодавчо встановленої форми угод
про відчуження нерухомого майна
незалежно від місця, де ці угоди
укладаються.

Для договорів купівлі-продажу, міни
жилого будинку (ст.227,242 Цивільного
кодексу (1540-06 ) у разі якщо хоча б
однією із сторін є громадянин,
установлено обов'язкову нотаріальну
форму. Недотримання цієї вимоги тягне
недійсність договору.

Крім того, Пленум ВСУ у своїй
постанові "Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними"
від 28.07.78 р. N 3 (із змінами і
доповненнями, внесеними постановами
Пленуму ВСУ від 25.12.92 р. N 13 та від
25.05.98 р. N 15 роз'яснив, з яких підстав
угода може бути визнана недійсною
судом.

Відповідно до п.4 цієї
постанови, з підстав недодержання
нотаріальної форми визнаються
недійсними тільки ті угоди, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню, зокрема
договори довічного утримання, застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах, міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її)частини.

Таким чином, угоди щодо придбання
на біржових торгах, об'єктів
нерухомого майна вимагають
оформлення в простій письмовій, а в
разі потреби - в нотаріальній формі.

Вказане вище спростовує
твердження представника відповідача
ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про те, що
угоди, зареєстровані на біржі, не
підлягають нотаріальному посвідченню
та вважається укладеними з моменту
реєстрації на біржі.

Згідно виписки з домової книги,
вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 до
теперішнього часу не зареєстрована у
спірному житловому будинку, поряд з
цим, у даному будинку був
зареєстрований син останньої - ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в якості квартиранта ( т. 3
а.с.16-19).

З матеріалів біржової справи про
проведення біржових торгів
Полтавською філією «Українська Біржа
Нерухомості» щодо купівлі-продажу 31
липня 1997 року 3/5 частини будинку
АДРЕСА_1 між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3,
вбачається, що при оформленні біржових
торгів взагалі не з'ясовувалось те, що
будинок знаходиться у спільній
частковій власності та хто являється
співвласником іншої частини даного
житлового будинку.

Також, з даних матеріалів вбачається,
що питання про повідомлення
співвласника 2/5 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 в ході
проведення даних торгів взагалі не
вирішувалось (т.1 а.с.126-136).

Крім того, судом встановлено, що
на реєстрацію ОСОБА_12 у житловому
будинку АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1, як
співвласник даного житлового будинку,
згоди не надавав. Більше того, до
відома ОСОБА_1 про реєстрацію ОСОБА_12, в
якості квартиранта у даному житловому
будинку, яка була проведена
співвласниками нерухомого майна
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ніхто не ставив.

Поряд з цим, в судовому засіданні
представником відповідача ОСОБА_3 -
адвокатом ОСОБА_4 стверджувалось про
те, що про існування нового
співвласника домоволодіння по АДРЕСА_1
позивач ОСОБА_1 знав ще з серпня 1997
року, особи, що зареєстровані
проживаючими за адресою: АДРЕСА_1, із 02
грудня 1998 року, а саме: ОСОБА_13 та
ОСОБА_14, проживали у тій частині
будинку, що перебуває в користуванні та
власності ОСОБА_1 Домова книга вже з
того часу, а саме 2009 року знаходилась у
ОСОБА_1, і тому вважала, що твердження
позивача ОСОБА_1 про те, що він лише у 2010
році дізнався про співвласника
домоволодіння ОСОБА_3, не відповідають
дійсності.

Так, законодавцем визначено, що
твердження - це пояснення сторони або
третьої особи, в якому містяться
відомості про факти, що покладені в
основу вимог або заперечень і які
підлягають установленню в суді.
Твердження сторін або третіх осіб
можуть бути покладені в основу рішення
суду в конкретній справі лише за умови,
що вони були зроблені у судовому
засіданні та підтвердженні іншими
доказами.

Згідно копії домової книги для
прописки, проживаючих у АДРЕСА_1, яка
розпочата у жовтні 1974 року, вбачається,
що відповідачка ОСОБА_3 не була і не
являється зареєстрована у спірному
будинку. Поряд з цим, вбачається, що 30
липня 1997 року в даному житловому
будинку був зареєстрований
ОСОБА_12,ІНФОРМАЦІЯ_2, в якості
квартиранта ( т.3 а.с.16-19).

Більше того, рішенням Ленінського
районного суду від 19 вересня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_12,
ОСОБА_1, третя особа - Ленінський відділ
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції, про зняття арешту з майна, про
визнання права власності на майно, яким
в задоволенні позовним вимог ОСОБА_3
відмовлено встановлено, що ОСОБА_3 у
домоволодінні АДРЕСА_1 не
зареєстрована. Більше того,
встановлено, що ОСОБА_3 тривалий час
працює за кордоном, доказів того, що
остання колись проживала чи проживає,
а також користується належною їй 3/5
частиною домоволодіння по АДРЕСА_1, де
проживає ОСОБА_12, судом не набуто ( т.3
а.с.242-245). Вказане рішення суду набрало
законної сили у встановленому законом
порядку 04.11.2013 року.

Таким чином, твердження
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 було
відомо ще з серпня 1997 року про те, що
відповідачка ОСОБА_3 являється
співвласником житлового будинку
АДРЕСА_1 спростовуються копією
домової книги, яка мається в матеріалах
справи. При цьому, встановлені судом
факти, свідчать про безпідставність та
неспроможність вказаних тверджень
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4.

Більше того, судом встановлено, що
належних та допустимих доказів в ході
судового розгляду справи щодо
спростування обставин зазначених
ОСОБА_1 щодо порушення його законних
прав та інтересів ні відповідачем
ОСОБА_3 її представником - адвокатом
ОСОБА_4 надано суду так і не було.

Як вбачається з матеріалів
справи, а саме свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1 від 20 серпня 2010 року,
виданого Центральним відділом
реєстрації актів цивільного стану
Полтавського міського управління
юстиції Полтавської області, ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_3, про що здійснено
актовий запис № 2695 (т.3 а.с.20).

Згідно свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_2 від 13 жовтня 2003 року,
виданого Відділом реєстрації смерті у
м. Києві Київського міського
управління юстиції, ОСОБА_8 померла 13
жовтня 2003 року, про що здійснено
актовий запис № 16694 ( т.3 а.с.21).

Як вбачається з матеріалів
справи, а саме заповіту від 13 жовтня 1994
року, посвідченого Третьою
Полтавською державною нотаріальною
конторою та зареєстрованого в реєстрі
за № 2-2759, ОСОБА_8 заповідала в разі
своєї смерті все належне їй майно, де б
воно не було, з чого воно б не
складалось рідній дочці - ОСОБА_6 ( т.4
а.с.108,109).

Згідно заповіту від 11 січня 1991
року, посвідченого Третьою
Полтавською державною нотаріальною
конторою та зареєстрованого в реєстрі
за № 79 , ОСОБА_7 заповідав в разі своєї
смерті все належне йому майно, де б
воно не було, з чого воно б не
складалось рідному сину - ОСОБА_5 ( т.4
а.с.110,111).

Відповідно до ст. 106 ЦПК УРСР
визначено, що у разі вибуття однієї з
сторін в спірному або встановленому
судом правовідношенні суд допускає у
всіх стадіях процесу заміну
відповідної сторони її
правонаступником.

Так, частиною 1 статті 37 ЦПК
України визначено, що у разі смерті
фізичної особи, припинення юридичної
особи, заміни кредитора чи боржника у
зобов'язанні, а також в інших випадках
заміна особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд залучає до участі у
справі правонаступника відповідної
сторони або третьої особи на будь-якій
стадії цивільного процесу.

Таким чином, зважаючи на
встановлені судом обставини та
матеріали справи, співвідповідачі
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є правонаступниками
прав та обов'язків померлих ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, які являлись співвласниками 3/5
частини житлового будинку по АДРЕСА_1
та відповідно є належними
відповідачами у даній справі.

Встановлені судом обставини та
факти свідчать про порушення з боку
ОСОБА_3 прав та законних інтересів
позивача ОСОБА_1, як співвласника
житлового будинку АДРЕСА_1 при
укладенні договору купівлі-продажу 3/5
частини будинку АДРЕСА_1, укладеного 31
липня 1997 року. Поряд з цим, дані
обставини встановлені Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 13 лютого 2013 року, яка
набрала законної сили.

Більше того, представник
відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 в
судовому засіданні зазначила, що
визнання ОСОБА_1 покупцем 3/5 частини
вказаного домоволодіння є
непринциповим для ОСОБА_3, що в свою
чергу вказує про визнання останньою
позову в даній частині.

Таким чином, позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо переведення прав та
обов'язків покупця 3/5 частин
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1,
за договором купівлі-продажу від 31
липня 1997 року, укладеного на
Полтавській філії Товарної біржі
«Українська Біржа Нерухомості», на
ОСОБА_1, визнавши його покупцем
зазначеного майна за вказаним
договором є законними та
обґрунтованими.

Згідно Постанови Пленуму
Верховного суду України № 20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» визначено, що вирішуючи
питання про грошові стягнення у
справах за позовами про захист права
приватної власності на майно, суди
мають виходити з того, що:

-Вартість спірного майна визначається
за погодженням сторін, а за його
відсутності - за дійсною вартістю майна
на час розгляду спору. Під дійсною
вартістю розуміється грошова сума, за
яку майно може бути продано в даному
населеному пункті чи місцевості. Для
її визначення при необхідності
призначається експертиза;

-При розгляді позову про переведення
на підставі ст.114 ЦК прав та обов'язків
покупця за договором купівлі-продажу,
укладеним з порушенням права
привілеєвої купівлі частки у спільній
частковій власності, слід виходити з
дійсної вартості частки на час
розгляду справи і з'ясовувати, чи
спроможний позивач її сплатити.
Доказом цього може бути внесення
позивачем на депозитний рахунок суду
суми дійсної вартості частки.
Невиконання позивачем цієї умови
може бути підставою для відмови у
позові.

Згідно висновку № 267 додаткової
судової будівельно - технічної
експертизи від 23 травня 2014 року
експертом встановлено, що відповідно
до даних технічного паспорту,
виготовленого за станом на 06.10.2009 року
житловий будинок по АДРЕСА_1 на праві
власності належить :

- ОСОБА_1 - 2/5 частини;

- ОСОБА_3 - 3/5 частини.

Житловий будинок двохквартирний і
складається з приміщень:

Квартира № 1: коридор 1-1 площею 4,8 кв.м.,
кладова 1-2 площею 3,6 кв.м., кімната 1-3
площею 14,0 кв.м., кімната 1-4 площею 25,2
кв.м., кухня 1-5 площею 8,4 кв.м., санвузол 1-6
площею 3,2 кв.м., тамбур (І) площею 2,9 кв.м.,
всього по квартирі № 1 загальна площа
приміщень складає 62,1 кв.м..

Квартира № 2 складається з :
приміщення (І) площею 30,6 кв.м., сіни (ІІІ)
площею 10,5 кв.м., всього по квартирі №2
загагльна площа приміщень складає 41,1
кв.м..

До складу домоволодіння входять
наступні будівлі і споруди: житловий
будинок літ. «А-І» з прибудовами літ.
«а», «а2», «а5», «а6»; вбиральні літ. «В»,
«Д»; гараж літ. «Б»; літня кухня літ. «Г»;
сарай літ. «г1», навіс літ. «г2», ворота
огорожі №2; огорожа №4,5. За
домоволодіннями закріплена земельна
ділянка площею 552 кв.м. На момент
проведення натурного обстеження
конструктивні елементи сараю літ. «г1»
та навісу літ. «г2» демонтовані.

Натурним обстеженням встановлено
наступний порядок користування
будівлями і спорудами:

Співввласник ОСОБА_3 фактично
користується квартирою № 1 в житловому
будинку літ. «А-І» з приміщеннями:
коридор 1-1 площею 4,8 кв.м., кладова 1-2
площею 3,6 кв.м., кімната 1-3 площею 14,0
кв.м., кімната 1-4 площею 25,2 кв.м., кухня 1-5
площею 8,4 кв.м., санвузол 1-6 площею 3,2
кв.м., тамбур (І) площею 2,9 кв.м. та
господарськими будівлями: вбиральні
літ. «Д», літня кухня літ. «Г», вигрібна
яма, сарай літ. «г1», навіс літ. «г2».

Співвіласник ОСОБА_1 фактично
користується квартирою № 2 в житловому
будинку літ. «А-1» з приміщеннями:

-приміщення (І) площею 30,6 квм.; сіни (ІІІ)
площею 10,5 кв.м..

По господарським будівлям:
вбиральня літ. «В», гараж літ. «Б»
(самовільно збудований).

В'їздні на територію земельної
ділянки ворота з хвірткою, а також
огорожа № 4 знаходяться в спільному
користуванні співвласників.

Крім того, експертом встановлено,
що згідно робочого проекту
«водопостачання та водовідведення
садиби АДРЕСА_1», який складений по
факту на заселення ОСОБА_3, згідно
якого КП «Полтававодоканал» та
Управлінням з питань містобудування
та архітектури погоджено
водопостачання та водовідведення
квартири № 1 по зазначеній адресі.

Поряд з цим, експертом
встановлено, що згідно технічного
паспорту, приміщення 1-3 та 2-1,
розташовані в житловому будинку літ.
«А-1» самочинно переобладнані, а
прибудови літ. «а6» з приміщенням 1-6,
«а5» з приміщенням І та гараж літ. «Б»
самовільно збудовані.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Полтави від 16 лютого 1994 року
визначено порядок користування
земельною ділянкою в домоволодінні по
АДРЕСА_1, виділено:

-ОСОБА_1 земельну ділянку площею 108 кв.м.;
ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельну ділянку площею
163 кв.м.; земельну ділянку площею 281 кв.м.,
залишено під двором спільного
користування.

Відповідно до схеми
додаткового варіанту розподілу
земельної ділянки в спільному
користуванні співвласників залишена
площа, розміщена під житловим будинком,
з частиною земельної ділянки для його
обслуговування та площа під частиною
двору перед входом до квартир № 1 і
в'їздом.

Поряд з цим, дослідженням
встановлено, що самовільно зведені
прибудови літ. «а5» та літ. «а6»
розташовані на частині земельної
ділянки, яка відповідно до схеми
порядку користування земельною
ділянкою, знаходиться у спільному
користуванні з співвласником ОСОБА_1.

Відповідно до матеріалів справи,
рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 18.10.2010 року
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 в частині визнання за нею
права власності на самочинно
прибудовані до будинку літ. «А-І»
прибудови літ. «а5», літ. «а6», у яких
облаштовано тамбур І площею 2,9 кв.м.,
кухню 1-5 площею 8,4 кв.м., санвузол 1-6
площею 3,2 кв.м та переплановану кімнату
1-3 площею 14,0 кв.м..

Поряд з цим, експертом
встановлено, що документи, які
підтверджують визнання права
власності на зазначені самочинно
збудовані до будинку прибудови та
переплановане приміщення, в
матеріалах справи відсутні.

Тому, враховуючи вище викладене,
зазначені самочинно переобладнані
приміщення І, 1-3, 1-6 в житловому будинку
літ. «А-І» та самовільно збудовані
прибудови і господарські споруди, а
також демонтовані сарай літ. «г1» та
навіс літ. «г2» в подальшому при
визначенні вартості домоволодіння, не
враховуються, а квартира № 1
приймається як без зручностей ( без
санвузла). Площа кімнати 1-3 приймається
згідно договору купівлі - продажу від 11
травня 1965 року до проведення
самочинного перепланування - 13,5 кв.м..

Виходячи з даних договору
купівлі-продажу від 11 травня 1965 року,
даних технічного паспорту від 09.10.2009
року та фактичного користування
будівлями і спорудами встановлено, що
на 3/5 частин домоволодіння приходяться
: квартира № 1 в житловому будинку
загальною площею 55,5 кв.м. з
приміщеннями 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5, вбиральня літ.
«Д», літня кухня літ. «Г», частина воріт
з хвірткою № 2, частини огорожі № 4 та
№5.

Поряд з цим експертом вказано, що
відомості про приватизацію земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в матеріалах справи
відсутні. Тому, в подальшому, при
визначенні вартості 3/5 частини
домоволодіння, приймається, що право
власності на земельну ділянку у
співвласників житлового будинку
відсутнє.

Згідно висновку експерта дійсна
(ринкова) вартість 3/5 частини
домоволодіння з надвірними спорудами,
що розташоване у АДРЕСА_1, станом на 06
травня 2014 року ( дата проведення
натурного обстеження) в цінах на дату
складання висновку, без урахування
ПДВ складає: 107 980 грн. ( Сто сім тисяч
дев'ятсот вісімдесят гривень) ( т. 4 а.с.
167-183).

Так, в судовому засіданні
представник відповідачки ОСОБА_3 -
адвокат ОСОБА_4 зазначила, що позивач
ОСОБА_1 порушує гарантовані
Конституцією України права ОСОБА_3, як
власника, а також останній навмисно,
зловживаючи своїми правами, затягує
розгляд справи та таким чином, реально
зменшує купівельну спроможність
коштів, які він перерахував на
депозитний рахунок суду. Після
визначення експертами ХНДІСЕ ім. проф.
М.С. Бокаріуса 15 серпня 2013 року
ринкової вартості 3/5 частини житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних споруд в розмірі 105 170 грн.
При цьому, остання вказувала, що
позивач вніс кошти на депозитний
рахунок суду вказану суму лише
наприкінці лютого 2014 року, з невідомих
причин.

Поряд з цим, в судовому засідання
остання вказувала, що для ОСОБА_3 не
принципово залишатись співвласником
домоволодіння по АДРЕСА_1, оскільки
вона пропонувала ОСОБА_1 придбати їй
приблизно такий самий об'єкт
нерухомості, але ОСОБА_1 на компроміс не
погодився, а в судовому порядку
принижує відповідачку, змушуючи її
захищати свої права, коли остання його
права ніяким чином не порушувала.

Частиною 1 статті 31 ЦПК України
визначено, що сторони мають рівні
процесуальні права і обов'язки.

Таким чином, даною нормою статі
законодавцем закріплено в цивільному
процесі процесуальний паритет сторін,
який сформульований у вигляді
дозволу для позивача та відповідача,
використовувати весь арсенал
закладених у цьому Кодексі
різноманітних прав, які, безумовно,
можна використовувати для всебічного
захисту своїх інтересів у суді.

Рівність процесуального
положення для використання сторонами
процесуальних можливостей
виражається в тому, що у цивільного
позивача та відповідача ці можливості
є однаковими щодо застосування
процесуальних засобів, які всіляко
можуть бути застосовані для захисту
своїх прав та інтересів.

Центром реалізації та
самовираження загальних
процесуальних прав є обов'язок сторін
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними права та
дотримуватися встановленого у
судовому засіданні порядку.

Так, судом встановлено, що в ході
судового розгляду даної справи
представник відповідачки ОСОБА_3 -
адвокат ОСОБА_4 весь час фактично
перешкоджала розгляду даної справи,
оскільки остання, не погоджуючись з
висновком судової будівельно -
технічної експертизи, посилаючись на
те, що при дослідження експертом
об'єктів нерухомості останнім не
включались до розрахунку об'єкти
самочинного будівництва, що
відповідно знижує вартість 3/5 частини
житлового будинку у АДРЕСА_1, та не
погоджуючись зі змістом питань, які
надавались на вирішення експерта
заявляла низку безпідставних
клопотань, які були відхилені судом.

Поряд з цим, судом встановлено, що
в судовому засіданні представником
відповідачки ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_4
ставились умови про перерахування
позивачем ОСОБА_1 коштів на депозитний
рахунок суду, а саме вартості 3/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1, що в
свою чергу свідчить про фактичне
визнання представником відповідачки
позовних вимог ОСОБА_1 та вартості
майна встановленої згідно висновку
експерта №630 від 15 серпня 2013 року (т. 3
а.с.140-159).

Крім того, за клопотанням сторони
позивача, з урахуванням сплину 6
місяців строку дії експертизи щодо
визначення дійсної вартості частини
майна, судом було призначено додаткову
експертизу з метою визначення його
дійсної вартості на даний час.

При цьому, всупереч встановленим
вище обставинам у справі в судовому
засіданні представником відповідача
ОСОБА_3 - адвокатом ОСОБА_4 було надано
звіт про оцінку майна № 521 3/5 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1 виготовлений
станом на 17.07.2014 року ПП «Центром
незалежної оцінки та експертизи». При
цьому вказала, що оцінювач, так само як
і експерт, керувався одними і тими ж
самими нормами законодавства України
за виключенням ЗУ «Про судову
експертизу». Вони являються
спеціалістами, тому, в даному випадку,
вказувала в своїх поясненнях про
необхідність оцінки всіх доказів в
сукупності.

Згідно вказаного звіту про
оцінку майна № 521 3/5 частки садибного
житлового будинку, що належить ОСОБА_3
знаходиться у АДРЕСА_1 вказано, що
оціночна вартість об'єкту , з
округленням, становить 344 000 грн.. При
цьому , об'єктом дослідження оцінювача
було фактично ізольована 2-ох кімнатна
квартира, яка розташована в 1-о
поверховому індивідуальному
житловому будинку садибного типу на
двох власників. Має окремий вхід та
окремі мережі інженерного
забезпечення. ЇЇ об'ємно-планувальні
рішення та склад приміщень
відповідають даним технічного
паспорту БТІ та складаються з :
коридору (1) площею 4,8 кв.м., кладової (2)
площею 3,6 кв.м.. кімнати (3) площею 14,0
кв.м., кімнати (4) площею 25,2 кв.м., кухні (5)
площею 8,4 кв.м., санвузла (6) площею 3,2
кв.м., тамбуру 2,9 кв.м.. Зовнішній вигляд
приміщень характеризуючий існуючий
технічний стан ( т. 4 а.с.221-271).

Так, положенням ст. 31 ЦПК України
визначено, суд не бере до уваги докази,
які одержавні з порушенням порядку,
встановленого законом.

Дана стаття визначає правила
допустимості доказів, які визначають
легітимну можливість конкретного
доказу підтверджувати певну
обставину у справі. Правила
допустимості доказів установлені
задля об'єктивності та добросовісності
у підтвердженні доказами обставин у
справі, виходячи з того, що нелегітимні
засоби не можуть використовуватися
задля досягнення легітимної мети, а
також ураховуючи те, що пра осудність
судового рішення, яке було ухвалено з
урахуванням нелегітимного доказу,
завжди буде під сумнівом.

Поряд з цим, законодавцем в даній
нормі статті визначено поняття
допустимості доказів, де визначено, що
допустимість доказів є важливою
ознакою доказів, що характеризує їх
форму. Допустимість доказів означає,
що обставини справи, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами.

Недопустимими є докази: а)
одержані з порушенням порядку
встановленого законом; б) які походять
з інших засобів доказування, ніж ті, що
визначені законом для підтвердження
певних обставин.

Як вбачається з вказаного вище
звіту про оцінку майна 3/5 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, проведеного на
замовлення «ПКЦ ЮРЕКС», вбачається, що
предметом обстеження оцінювача були
об'єкти самочинного будівництва,
проведені ОСОБА_3 у даному
домоволодінні, яке проведене без
повідомлення та відповідно
відсутності співвласника
домоволодіння ОСОБА_1.

Більше того, слід звернути увагу,
що вказане оцінювання ініційоване
замовником по тим, питанням, в
задоволенні яких судом було
відмовлено та відповідно надано судом
їм правову оцінку .

Так, згідно ухвали Ленінського
районного суду м. Полтави від 23 квітня
2014 року відмовлено в задоволенні
клопотання представника відповідача
ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про
призначення експертизи щодо
визначення ринкової вартості 3/5 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1,
що перебуває у користуванні ОСОБА_3 та
складається з тамбуру І площею 2,9 кв.м.,
кухні 1-5 площею 8,4 кв.м., санвузла 1-6
площею 3,2 кв.м., коридору 1-1 площею 4,8
кв.м., кладової 1-2 площею 3,6 кв.м., кімнати
1-3 площею 14,0 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,0
кв.м., кімнати 1-4 площею 25,2 кв.м., а також
надвірних споруд: літньої кухні літ.
"Г", вбиральні літ. "Д", сараю літ. Г1,
навіс г2 та щодо визначення ринкової
вартості самочинного будівництва по
АДРЕСА_1, а саме: тамбуру літ. "а5" та
прибудови літ. "а6" на плані технічного
паспорта від 09.10.2009 року, щодо
ринкової вартості земельної ділянки
по АДРЕСА_1 площею 552 кв.м., щодо
оціночної вартісті 3/5 частин житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних споруд по АДРЕСА_1, що
перебуває у користуванні ОСОБА_3 та
складається у будинку літ. "А-1": з
тамбуру І площею 2,9 кв.м., кухні 1-5 площею
8,4 кв.м., санвузла 1-6 площею 3,2 кв.м.,
коридору 1-1 площею 4,8 кв.м., кладової 1-2
площею 3,6 кв.м., кімнати 1-3 площею 14,0
кв.м., кімнати 1-4 площею 25,2 кв.м., а також
надвірних споруд: літньої кухні літ. "Г",
вбиральні літ. "Д", сараю літ. "г1", навісу
літ. "г2" - в зв'язку з безпідставністю ( т.
4 а.с.119-121).

Згідно ухвали суду від 26.06.2014 року
відмовлено в задоволенні клопотанння
представника відповідача ОСОБА_3 -
адвоката ОСОБА_4 про призначення у
справі комплексної судової
будівельно-технічної та земельної
експертизи щодо визначення ринкової
вартсоті самочинного будівництва по
АДРЕСА_1, а саме : тамбуру літ. а5 та
прибудови літ. а6 на плані технічного
паспорту від 09.10.2009 року та щодо
визначення вартості користування
земельною ділянкою площею 163 кв.м. по
АДРЕСА_1 в зв'язку з безпідставністю ( т.
4 а.с. 202-204).

Дані ухвали суду набрали
законної сили та у встановленому
законом порядку сторонами та
учасниками процесу не оскаржені.

Більше того, право власності на
вказані вище самочинні прибудови за
ОСОБА_3 було скасовано рішенням
Апеляційного суду Полтавської області
від 18 жовтня 2010 року. Попри це, будь-яких
даних щодо повідомлення оцінювача в
ході проведення ним оцінки про це
рішення стороною відповідача суду не
пояснено і надано не було.

Таким чином, з наведених вище
обставин та фактів, вбачається, що
предметом дослідження спеціаліста в
сукупності були об'єкти, які не
підлягають експертному дослідженню та
оцінюванню.

Згідно Інструкції щодо
проведення поділу, виділу та
розрахунку часток об'єктів нерухомого
майна, а саме пункту 2.3 визначено, що не
підлягають поділу об'єкти нерухомого
майна, до складу яких входять
самочинно збудовані (реконструйовані,
переплановані) об'єкти нерухомого
майна. Питання щодо поділу об' єктів
нерухомого майна може розглядатись
лише після визнання права власності
на них відповідно до закону.

Пунктом 3.11 вказаної інструкції
визначено, що за наявності самочинно
збудованих (реконструйованих,
перепланованих) об'єктів нерухомого
майна документи щодо виділу готуються
тільки після визнання права власності
на них відповідно до закону.

Таким чином, суд розцінює дії
представника відповідача - адвоката
ОСОБА_4, як порушення принципу
диспозитивності, а саме добросовісного
користування належними їй
процесуальними правами. Поряд з цим,
твердження останньої щодо законності
та допустимості вказаного вище звіту
про оцінку майна № 521 щодо оцінки 3/5
частини садибного житлового будинку,
що належать гр. ОСОБА_3 та знаходиться у
АДРЕСА_1, суд визнає неспроможними та
такими, що не містять юридичного
підгрунття.

Таким чином, вказані обставини
свідчать про законність та
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.

Так, судом встановлено, що згідно
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 04 грудня 2009 року позов
ОСОБА_3 - задоволено повністю. Визнано
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_7, ОСОБА_8, 31.07.1997 року дійсним та
таким, що відбувся.

Визнано за ОСОБА_3 право
власності на самочинно прибудовані до
будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 прибудови
літ. «а 5», «а 6» на плані технічного
паспорту, у яких облаштовано тамбур І
площею 2,9 кв.м., кухню 1-5 площею 8,4 кв.м.,
санвузол 1-6 площею 3,2 кв.м. та
переплановану кімнату 1-3 площею 14,0
кв.м..

Зобов'язано Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» зареєструвати за
ОСОБА_3 право власності на самочинні
прибудови літ. «а 5», «а 6» до будинку
літ. «А-1» по АДРЕСА_1, у яких облаштовано
тамбур І площею 2,9 кв.м., кухню 1-5 площею
8,4 кв.м., санвузол 1-6 площею 3,2 кв.м. та
переплановану кімнату 1-3 площею 14,0
кв.м..

Так, рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 18 жовтня 2010
року рішення Ленінського районного
суду м. Полтави від 04 грудня 2009 року -
скасовано.

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовлено ( т.2 а.с. 159).

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 стверджував про те, що саме в
даний час він вперше дізнався про
наявність договору купівлі - продажу
між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 3/5 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 та
відповідно дізнався про порушення
свого права.

Поряд з цим, як вбачається з
матеріалів даної справи, з вказаного
вище періоду часу позивачем до
теперішнього часу відновлювались
порушені права.

Так, згідно рішення Ленінського
районного суду м. Полтави від 07.07.2011
року відмовлено у задоволенні
позовних вимог Управління житлово -
комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради до ПП ПБТІ
«Інвентаризатор» до ОСОБА_3 про
припинення права власності ОСОБА_3 на
3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1
та скасування реєстрації права
власності у зв'язку з тим, що не було
встановлено незаконність набуття
права власності ОСОБА_3.(т. 1 а.с.58-60).

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 12 вересня 2011
року вказане судове рішення
Ленінського районного суду м. Полтави
від 07.07.2011 року скасовано. Позовні
вимоги Управління житлово -
комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради задоволено частково.
Зобов'язано ПП ПБТІ «Інвентаризатор»
скасувати реєстрацію права власності
за ОСОБА_3 на 3/5 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 ( т 1 а.с.82-83).

Згідно ухвали Вищого
Спеціалізованого суду України від 14.12.
2011 року скасовано рішення
Апеляційного суду Полтавської області
від 12 вересня 2011 року та відновлено
судове рішення Ленінського районного
суду м. Полтави від 4 грудня 2009 року ( т 1
а.с.77-80).

Як вбачається з матеріалів справи
згідно рішення Ленінського районного
суду м. Полтави від 04.10.2012 року по даній
справі відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визначення порядку користування
земельною ділянкою. Зустрічні позови
ОСОБА_1 та УЖКГ виконавчого комітету
Полтавської міської ради - задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі - продажу від 31.07.1997 року та
скасовано реєстрацію права власності
за ОСОБА_3 на 3/5 частин житлового
будинку АДРЕСА_1. Зобов'язано ПП ПБТІ
«Інвентаризатор» припинити право
власності за ОСОБА_3 на 3/5 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 ( т. 2 а.с.79-87).

Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 12.11.2012 року
судове рішення Ленінського районного
суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року
залишено без змін ( т.2 а.с.127-131).

Так, згідно ухвали Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 13
лютого 2013 року рішення Ленінського
районного суду м. Полтави від 04 жовтня
2012 року та Ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 12 листопада 2012
року скасовано, а справу направлено на
новий судовий розгляд ( т.2 а.с.193-195).

В судовому засіданні позивачем
ОСОБА_1 наголошувалось на тому, що саме
після роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних у кримінальних
справ, викладених в ухвалі від 13 лютого
2013 року, встановлено, що угода може
бути визнана недійсною лише з підстав
і з наслідків, передбачених законом, що
стало підставою для звернення
останнього до суду з уточненим позовом
про переведення прав покупця, оскільки
при визнанні угоди недійсною сторони
повинні бути відновлені в первісному
стані. При цьому вказував, що оскільки
він не являється стороною оспорюваного
договору купівлі-продажу, тому його
порушенні законні права та інтереси не
будуть захищені. В своїх поясненнях
стверджував, що перебіг позовної
давності в даних правовідносинах
слід рахувати з 4 серпня 2010 року.

Згідно підпункту д пункту 2.5
Постанови Верховного суду України №
20 від 22 грудня 1995 року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
визначено, що судовий захист прав
приватної власності громадян
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема за позовами про переведення
прав і обов'язків покупця за договором
купівлі - продажу, укладеним учасником
спільної часткової власності щодо
своєї частки з порушенням права
іншого учасника даної спільної
власності на привілеєву купівлю цієї
частки.

Так, статтею 257 ЦК України
визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю 3
роки.

Поряд з цим, пунктом 4 статті 362 ЦК
України передбачено застосування
позовної давності в один рік до вимог
про переведення на співвласника прав
та обов'язків по укладеній угоді.

Пунктом 3 частини 2 статті 258 ЦК
України визначено, що позовна давність
в один рік застосовується до вимог про
переведення на співвласника прав та
обов'язків покупця в разі порушення
переважного права купівля частки у
праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 6 Прикінцевих та
перехідних положень до ЦК України
правила ЦК України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяли раніше, не
сплив до набрання чинності цим
кодексом.

Відповідно до ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася, або
могла довідатися про порушення свого
права.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_1 про порушення свого
права, як співвласника домоволодіння у
АДРЕСА_1 дізнався після отримання 04
серпня 2010 року копії рішення
Ленінського районного суду м. Полтави
від 04 грудня 2009. Поряд з цим,
встановлено, що протягом усього часу з
серпня 2010 року ОСОБА_1 відновлював
свої порушенні права та інтереси.

При цьому судом встановлено, що перебіг
позовної давності в даних
правовідносинах слід рахувати з 04
серпня 2010 року з дати коли ОСОБА_1 стало
відомо про винесення Ленінським
районним судом м. Полтави рішення про
задоволення позову ОСОБА_3. Згідно
даного рішення визнано договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8,
31.07.1997 року дійсним та таким, що
відбувся.

Визнано за ОСОБА_3 право
власності на самочинно прибудовані до
будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 прибудови
літ. «а 5», «а 6» на плані технічного
паспорту, у яких облаштовано тамбур І
площею 2,9 кв.м., кухню 1-5 площею 8,4 кв.м.,
санвузол 1-6 площею 3,2 кв.м. та
переплановану кімнату 1-3 площею 14,0
кв.м..

Зобов'язано Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» зареєструвати за
ОСОБА_3 право власності на самочинні
прибудови літ. «а 5», «а 6» до будинку
літ. «А-1» по АДРЕСА_1, у яких облаштовано
тамбур І площею 2,9 кв.м., кухню 1-5 площею
8,4 кв.м., санвузол 1-6 площею 3,2 кв.м. та
переплановану кімнату 1-3 площею 14,0
кв.м..

Але оскільки дане рішення за
апеляційною скаргою позивача було
скасоване лише 18.10.2010 року згідно
ухвали Апеляційного суду Полтавської
області та остаточне рішення у
вказаній справі прийняте касаційною
інстанцією 14.12.2011 року, після отримання
якого ОСОБА_1 і звернувся з зустрічним
позовом по даній справі 16.01.2012 року ( т.
2 а.с. 159). Суд вважає, що
даний строк пропущений з поважних
причин, оскільки без скасування
рішення про визнання оспорюваного
договору купівлі-продажу, укладеного
між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, 31.07.1997
року дійсним та таким, що відбувся, а
також визнання за ОСОБА_3 права
власності на вказану частину
домоволодіння будь-яке відновлення
його прав було б марним і неефективним.

При цьому, суд визнає
неспроможними твердження представника
відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4
щодо пропуску строків ОСОБА_1,
оскільки невірний вибір засобу
захисту порушеного права позивачем не
може вважатися поважною причиною
пропуску цього строку з наступних
обставин.

Так, зустрічний позов ОСОБА_1 від
16.01.2012 року, по даній справі був
прийнятий судом до спільного розгляду
з первісним позовом ОСОБА_3. Зміна
предмету і підстав позову позивачем
ОСОБА_1 було здійснено вже під час
нового судового розгляду після
скасування судом касаційної інстанції
рішень першої та апеляційної
інстанцій, що в свою чергу є абсолютним
правом позивача здійсненим останнім в
межах процесуального закону і ніяким
чином не може вважатися пропуском
строків позовної давності.

Вирішуючи питання про
задоволення позовних вимог, відповідно
до ст. 88 ЦПК України, суд повинен
вирішити і стягнення з відповідача
документально підтверджених судових
витрат.

Так, статтею 79 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що судові витрати є
складовою судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

До витрат , пов'язаних з розглядом
судової справи належить:

1) витрати на судовий збір;

2) витрати на правову допомогу;

3) витрати сторін та їх
представників, що пов'язані з явкою до
суду;

4) витрати, пов'язані з залученням
свідків, спеціалістів, перекладачів та
проведеннях судових експертиз;

5) витрати, пов'язані з проведенням
огляду доказів за місцем їх
знаходження та вчиненням інших дій,
необхідних для розгляду справи; витати
пов'язані з публікацією в пресі
оголошення про виклик відповідача.

Вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення
судових витрат: за проведення
експертизи в сумі 1 176 грн., за
проведення додаткової експертизи в
сумі 984 грн.; за оголошення в пресі в
сумі 1 890 грн.; за виклик
співвідповідачів телеграмою в сумі 123
грн., всього - 4 173 грн., понесених
останнім в ході розгляду справи є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Поряд з цим, суд не приймає до
уваги вимогу представника
відповідачки ОСОБА_3 заявлену на
стадії дебат у цивільному процесі про
вирішення питання компенсації з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених
судових витрат.

Так, згідно ухвали Ленінського
районного суду м. Полтави від 15 квітня
2013 року зустрічний позов Управління
житлово-комунального господарства
виконавчого комітету Полтавської
міської ради до ОСОБА_3, Приватного
підприємства Полтавського бюро
технічної інвентаризації, третя особа:
Територіальна громада м. Полтави в
особі Полтавської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини будинку,
скасування реєстрації права власності
- залишено без розгляду.

Роз'яснено позивачу, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України він має
право повторно звернутися до суду з
позовом.

Первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
треті особи: Полтавське міське
управління земельних ресурсів та
земельного кадастру, Приватне
підприємство Полтавське бюро
технічної інвентаризації
«Інвентаризатор», виконавчий комітет
Ленінської районної у м. Полтаві ради
про визначення порядку користування
земельною ділянкою - залишено без
розгляду.

Роз'яснено позивачу, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України вони
мають право повторно звернутися до
суду з позовом.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 в
частині стягнення судових витрат з
Управління житлово-комунального
господарства виконавчого комітету
Полтавської міської ради - відмовлено
в зв'язку з безпідставністю та
необґрунтованістю, а в частині
стягнення судових витрат з ОСОБА_1 -
залишено без розгляду.

Роз'яснено заявнику ОСОБА_3, що
відповідно до ст. 207 ЦПК України вона
має право повторно звернутися до суду
з вказаною заявою в частині
залишення її без розгляду ( т. 3 а.с.55-58).
Дана ухвала є такою, що набрала
законної сили та у встанволеному
законом порядку учасниками судового
процесу не оскаржена.

Частиною 3 сттаті 89 ЦПК України
визначено, що у випадку закриття
провадження у справі, а також у разі
залишення заяви без розгляду
відповідач має право заявити вимоги
про компенсацію здійснених ним витрат,
пов'язаних з розглядом справи,
внаслідок необґрунтованих дій
позивача.

Згідно ухвали суду від 15 квітня 2013
року представнику відповідачки
ОСОБА_3 - адвокату ОСОБА_4 роз'яснено, що
питання про відшкодування судових
витрат вирішується саме при ухваленні
судом рішення по справі та поряд з цим
роз'яснено останній право повторного
звернення до суду з заявою вказаного
змісту.

Зазначені вище обставини та
факти встановлені судом, свідчать про
те, що до теперішнього часу в
матеріалах справи відсутня належним
чином подана заява ОСОБА_3 або її
представника - адвоката ОСОБА_4 про
компенсацію судових витрат, а вимоги
останньої без зазначення обґрунтувань
та самого розміру даних витрат
свідчить про те, що останній
роз'яснювалось та гарантувалось
право останньої на відшкодування
судових витрат, яке остання до даного
часу не реалізувала шляхом подання
заяви про вимогу компенсації судових
витрат та їх юридичного обгрунтування.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 113,114 ЦК УРСР, ст.ст. 16,
257,362 ЦК України, ст.ст. 10,11, 30 60, 61, 89, 213-215,
ЦПК України, Постанови Пленуму
Верховного суду України № 20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», суд-

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної
давності звернення з даним позовом, як
такий що було пропущено з поважних
причин.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Приватне підприємство Полтавське
бюро технічної інвентаризації
«Інвентаризатор» про переведення прав
та обов'язків покупця, визнання
покупцем у договорі купівлі-продажу -
задовольнити.

Перевести права та обов'язки
покупця 3/5 частин житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходяться
по АДРЕСА_1, за договором
купівлі-продажу від 31 липня 1997 року,
укладеного на Полтавській філії
Товарної біржі «Українська Біржа
Нерухомості», на ОСОБА_1, визнавши його
покупцем зазначеного майна за вказаним
договором.

Повернути ОСОБА_3 кошти, внесені
ОСОБА_1, за 3/5 частини житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, які знаходяться на
депозитному рахунку суду, що
становить дійсну ринкову вартість в
сумі 107 980 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 понесені ним судові витрати: за
проведення експертизи в сумі 1 176 грн.,
за проведення додаткової експертизи в
сумі 984 грн.; за оголошення в пресі в
сумі 1 890 грн.; за виклик
співвідповідачів телеграмою в сумі 123
грн., всього - 4 173 грн..

Апеляційну скаргу на рішення суду
першої інстанції може бути подано до
Апеляційного суду Полтавської області
через Ленінський районний суд м.
Полтави протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави Н. І. Крючко