Справа № 473/2343/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області в складі: головуючої -
судді Лузан Л.В.,

при секретарях судового засідання -
Прутян І.С., Пащенко Ю.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вознесенськ
Миколаївської області цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення витрат на ремонт будинку, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
відповідачки ОСОБА_2 про стягнення
витрат на ремонт будинку.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначав, що з 06.08.1994 року по
15.02.2012 року він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.
За час сумісного проживання в будинку
АДРЕСА_1, який, згідно договору
дарування належить на праві приватної
власності відповідачці, спільними
зусиллями сторін проводилися роботи
по реконструкції та підвищенню рівню
благоустрою даного нерухомого майна,
вартість яких, відповідно до висновку
будівельно - технічного дослідження,
становить 140 114 грн. 00 коп.

Враховуючи наведене, позивач
просив стягнути з відповідачки
половину потрачених на ремонт спільних
коштів в розмірі 70 057 грн. 00 коп., а також
вирішити питання щодо стягнення з
останньої судових витрат по справі.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав, надав
пояснення аналогічні викладеним у
заяві.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася. Надала заяву про розгляд
справи за її відсутності, а також
письмові заперечення проти позову,
вважаючи його безпідставним та поданим
з пропущенням встановленої законом
позовної давності.

Дослідивши матеріали справи в
межах заявлених позовних вимог та на
підставі наданих сторонами доказів,
суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 06.08.1994
року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачкою ОСОБА_2 було
зареєстровано шлюб, який рішенням
Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 15.02.2012 року
розірвано.

Сторони проживали в жилому будинку
АДРЕСА_1, який належить відповідачці,
відповідно до договору дарування,
посвідченого 29.12.2003 року приватним
нотаріусом Вознесенського міського
нотаріального округу Миколаївської
області.

За час спільного проживання за
період з грудня 2003 року по лютий 2012
року в обумовленому будинку
проводилися роботи по його
реконструкції та підвищенню рівню
благоустрою.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи.

Положення ст.ст. 69-71 СК України
вказують на те, що подружжя має право на
поділ в натурі майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності, при
цьому їх частки є рівними.

При цьому, для вимог про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, що розлучилося,
встановлюється трирічний строк
позовної давності, який починає свій
відлік з того дня, коли особа дізналася
або повинна була дізнатися про
порушення свого права.

З пояснень сторін слідує, що вони
власними силами виконували ремонтні
роботи в належному відповідачці
будинку. Також позивачем надані
фінансові документи на підтвердження
понесених витрат на придбання
будівельних матеріалів.

Разом з тим, відповідачка,
заперечуючи проти посилань позивача
щодо його фінансової участі в ремонтно
- будівельних роботах, відповідними
доказами їх не спростувала.

Оскільки за вказаних обставин поділ
вкладених коштів на час розгляду
справи неможливий, підстави,
передбачені ч. 1 ст. 62 СК України для
виникнення у позивача будь-яких прав на
покращене майно, відсутні, тому ОСОБА_1
має право на стягнення з ОСОБА_2 витрат
на ремонт її будинку.

Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні
права що подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона
посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок в їх сукупності за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженню наявних у справі доказів.

Жодний доказ не має для суду
заздалегідь встановленої сили.

Так, як вбачається з матеріалів
справи в жилому будинку АДРЕСА_1 за
період з грудня 2003 року по лютий 2012
року проводилися ремонтно - будівельні
роботи, перелік яких визначений у
висновку будівельно - технічної
експертизи № 2864-2867 (підстав для
неприйняття даного письмового доказу
суд не вбачає).

Належними та допустимими
доказами обумовлений висновок не
спростовано.

При цьому наданий позивачем
висновок будівельно - технічного
дослідження не може бути прийнятий
судом до уваги, оскільки останній
виготовлений на підставі даних
технічного паспорту на жилий будинок
станом на 19.12.2003 року, а також пояснень
позивача. Фактичний огляд будинку,
господарських споруд з метою
встановлення їх технічного стану
проведено не було.

Разом з тим, позивач не був
позбавлений права заявити клопотання
про призначення відповідної
експертизи на підтвердження своїх
вимог, проте таким правом останній не
скористувався.

За такого, виходячи з
встановленого обсягу виконаних робіт,
з відповідачки на користь позивача
належить до стягнення 10 774 грн. 00 коп. -
половина коштів, відповідно до
накладної від 27.09.2013 року на суму 21 548
грн. 00 коп.

Інші докази, надані позивачем з
цього питання, суд не приймає,
виходячи з наступного.

Так, накладна від 12.12.2003 року не
може слугувати підставою для стягнення
зазначеної в ній суми з відповідачки,
оскільки право власності останньої на
вищевказаний жилий будинок виникло
29.12.2003 року. Будь яких належних
чином оформлених угод або
інших документів про надання
небезоплатної допомоги батькові
відповідачки, як власнику будинку до
29.12.2003 року, в ремонті останнього
позивачем не надано. Не приймається
судом й накладна від 24.09.2010 року,
оскільки факт використання придбаних
за нею матеріалів при здійсненні
ремонтних робіт у будинку відповідачки
не знайшов свого підтвердження в
судовому засіданні.

Не є належними доказами також
товарні чеки, так як їх зміст не
ідентифікує особу, яка придбала
зазначені в них матеріали.

Доводи позивача про необхідність
стягнення витрат в розмірі, виходячи з
вартості аналогічних робіт та
затрачених матеріалів на час розгляду
справи, відповідно до наданого ним
висновку, також не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки мова фактично
йде про поділ спільних коштів, що
належали подружжю та реально були
потрачені в інтересах одного з них, а не
про поділ вартості робіт, які мають
тенденцію постійно змінюватися.

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, з
відповідачки на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати, з
урахуванням ступеня їх задоволення (15 %)
в сумі 105 грн. 90 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215,
223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення витрат на ремонт будинку
- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 витрати на ремонт будинку в
розмірі 10 774 грн. 00 коп., судові витрати
в розмірі 105 грн. 90 коп., а всього 10 879
грн. 90 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Вознесенський міськрайонний суд
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у
справі, але не були присутні під час
проголошення рішення, мають право
оскаржити рішення суду в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Миколаївської області через
Вознесенський міськрайонний суд
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя
Л.В.
Лузан