Справа № 440/2-232/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/59/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Тропак О.В.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Буського районного суду
Львівської області від 17 травня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
треті особи - Буська державна
нотаріальна контора, ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО», про визнання права власності на
спадкове майно, за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, Буської міської ради, третя
особа - секретар виконкому
Красненської селищної ради, про
визнання права власності, -

в с т а н
о в и л а:

В січні 2011 року ОСОБА_4 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_2, треті особи -
Буська державна нотаріальна контора,
ОКП ЛОР БТІ та ЕО, про визнання права на
спадкове майно. Позов мотивує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її дядько
ОСОБА_6, спадкоємцем якого вона є за
заповітом, який посвідчувався
Красненською селищною радою 04.10.2010
року, за яким дядько заповів все майно
лише їй. Із заявою про прийняття
спадщини вона звернулась до Буської
державної нотаріальної контори, однак
спадщину не може оформити, оскільки
відсутнє право власності на будинок.
Відповідачка ОСОБА_2 була дружиною
померлого, шлюб між ними
зареєстрований 27.05.1977 року, однак
постійно була зареєстрована і
проживала у будинку своїх батьків в
АДРЕСА_1, і як дружина має право тільки
на обов'язкову частку у спадковому
майні, що становить ? частину від усього
майна. Факт належності спадкового
майна дядькові на праві особистої
власності свідчить про те, що
будівництво будинку він розпочав у 1972
році до одруження і закінчив його у 1976
році, про що свідчить його намагання
оформити право власності на будинок у
1977 році, а саме виготовлення технічного
паспорта. Просить визнати право
власності на спадкове майно за нею -
ОСОБА_4 в розмірі ? частини житлового
будинку, що належав померлому ОСОБА_6, а
ОСОБА_2 - дружині померлого обов'язкову
частку у спадковому майні в розмірі ?
частини, що знаходиться у АДРЕСА_2

Перед цим, у листопаді 2010 року ОСОБА_2
звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4,
Буської міської ради, третя особа -
секретар виконкому Краснянської
селищної ради, про визнання права
власності на житловий будинок в цілому.
06 березня 2012 року зазначені справи
об?єднані в одне провадження. Позов
мотивує тим, що 27.05.1977 року вона
зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Чоловік до одруження
отримав земельну ділянку, заклав
фундамент будинку, звів коробку, та
огородив земельну ділянку. Будинок
вона добудовувала разом з чоловіком.
Просить визнати за нею право власності
на весь будинок. 12 березня 2012 року (а.с.
60-61) уточнила та доповнила позовну
заяву, якою просила визнати за нею
право власності на житловий будинок по
АДРЕСА_2 в цілому, а саме - на 1/2 частину в
спільній сумісній власності подружжя
та на 1/2 частину, успадковану нею за
законом після смерті чоловіка.
Зазначила, що будинок був без веранди,
вікон, дверей, перегородок, світла,
газу, води, не було споруджено жодної
господарської споруди. Після одруження
спільно купивши будівельні матеріали
добудовували будинок. Восени 1977 року
викінчивши одну кімнату вселились у
неї, а будівництво будинку закінчили в
1981 році. Коридор, вбиральню, ванну
добудували до будинку трохи пізніше, як
і господарські споруди. В 2009 році за
кредитні кошти встановили в будинку 5
метало-пластикових вікон. Просила
призначити судову почеркознавчу
експертизу для встановлення
достовірності підпису ОСОБА_6 на
заповіті від 04.02.2010 року, оскільки
переконана, що він такий не складав та
не підписував.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа Буська державна
нотаріальна контора, ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО», про визнання права власності на
спадкове майно - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
спадкове майно в розмірі 3/4 частин
житлового будинку з господарськими
будівлями, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, що належало померлому ОСОБА_6
до дня його смерті.

Визнано за ОСОБА_2 право на обов'язкову
частку у спадковому майні в розмірі 1/4
частини житлового будинку з
господарськими будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Буська міська
рада, третя особа секретар виконкому
Красненської селищної ради про
визнання права власності - залишено без
розгляду.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка в
апеляційній скарзі зазначає, що
рішення ухвалено з порушенням
матеріального та процесуального права.
Судом порушено порядок вчинення
процесуальних дій та визначення складу
учасників цивільного процесу,
неправильно застосовано норму
матеріального права в частині
обов'язкової частки у спадщині, не
взято до уваги докази, які надавались
обома сторонами, які в сукупності
свідчать про помилковість висновків
суду у рішенні. Внаслідок спільних з
чоловіком трудових та грошових затрат,
даний об'єкт (житловий будинок) є їх
спільною сумісною власністю подружжя.
Висновок районного суду про зменшення
її частки спадкового майна з причин
неприязних відносин з чоловіком є
бездоказовим, що зайвий раз переконує в
упередженості суду. Суд також залишив
поза увагою, що заповіт був складений з
порушенням вимог його посвідчення.
Оскільки ОСОБА_6 проживав у м. Буську, на
території якого є державна нотаріальна
контора та приватні нотаріуси, то до
них він міг би звертатися для
посвідчення заповіту, а не до секретаря
виконкому Красненської селищної ради
Прус О.І. Просить скасувати рішення
районного суду та ухвалити нове, яким
визнати за нею право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_2 в цілому, а
саме на 1/2 частину в спільній сумісній
власності подружжя та на 1/2 частину,
успадковану нею за законом після
смерті чоловіка.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити, виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Ухвалюючи рішення суд першої
інстанції, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на спадкове майно
виходив з того, що за життя
спадкодавець ОСОБА_6 розпорядився
своїм майно шляхом складання заповіту
від 04 лютого 2010 року, заповівши все своє
майно ОСОБА_4 Заповіт набув законної
сили з часу смерті заповідача ОСОБА_6, а
саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Доказів, які б
спростовували набуття заповіту
законної сили судом не здобуті.
Спадщина відкрилась на будинок, що
знаходиться, за адресою АДРЕСА_2.
Враховуючи, що на день смерті
заповідача, залишилась пережила
дружина ОСОБА_2, яка має право на
обов'язкову частку. За життя покійний
постійно скаржився на ОСОБА_2 своїй
родині. Про чоловіка ОСОБА_2 не дбала,
померлий постійно приходив до своєї
сестри, яка його годувала. ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 спільно господарство не вели,
будівництвом будинку займався лише
померлий. У будівництві будинку
сприяла саме його родина. Враховуючи
наведене, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що в силу п. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК
України, розмір обов'язкової частки у
спадщині може бути зменшений судом з
урахуванням відносин між цими
спадкоємцями та спадкодавцем, розмір
обов'язкової частки ОСОБА_2 має
становити ? частину.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги
ОСОБА_2, районний суд зазначив, що
позивачка ОСОБА_2 самовільно залишала
зал судового засідання під час
слухання справи, та в обґрунтування
послався на п. 9 ст. 207 ЦПК України,
згідно якого позовна заява залишається
без розгляду, якщо до закінчення
розгляду справи позивач покинув судове
засідання і не подав до суду заяви про
розгляд справи за його відсутності.

Проте з такими висновками районного
суду не можна погодитись з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 208 ЦПК України питання,
пов'язані з рухом справи в суді першої
інстанції, клопотання та заяви осіб,
які беруть участь у справі, питання про
відкладення розгляду справи,
оголошення перерви, зупинення або
закриття провадження у справі,
залишення заяви без розгляду, а також в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом, вирішується судом шляхом
постановлення ухвал.

Відповідно до ч. 4 ст. 209 ЦПК України
ухвали суду, які оформлюються окремим
процесуальним документом,
постановляються в нарадчій кімнаті,
інші ухвали суд може постановити, не
виходячи до нарадчої кімнати.

Як видно із журналу судового засідання
від 17 травня 2012 року, у відповідності до
вимог ст. ст. 208, 209 ЦПК України питання
залишення заяви без розгляду шляхом
постановлення ухвали вирішено не було.

Отже суд першої інстанції порушив
порядок, встановлений для залишення
позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Процесуальні порушення, допущені судом
першої інстанції унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, і позбавили ОСОБА_2
права на справедливий і публічний
розгляд її справи упродовж розумного
строку, наданого статтею 6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, яка є частиною
національного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 27
травня 1977 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2
було укладено шлюб, зареєстрований
Яблунівською сільською радою
Львівської області. Після укладення
шлюбу чоловікові та дружині присвоєно
прізвища - ОСОБА_2 (а.с. 150).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що в
книзі реєстрації актів цивільного
стану відділу реєстрації актів
цивільного стану Буського районного
управління юстиції Львівської області
зроблений запис № 75 та 27.08.2010 року
видано свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_1 (а.с. 5).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4
подала заповіт ОСОБА_6 (а.с. 45) від 04
лютого 2010 року, посвідчений секретарем
виконкому Красненської сільської ради
Прус О.І.

Як вбачається з матеріалів справи -
уточненої позовної заяви (а.с. 60-61),
ОСОБА_2 заявляла клопотання про
призначення судової почеркознавчої
експертизи з метою встановлення
справжності підпису ОСОБА_6 на спірному
заповіті. Аналогічне клопотання було
заявлено ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

На підставі ухвали суду апеляційної
інстанції була призначена
судово-почеркознавча експертиза.

Згідно висновку № 95 криміналістичної
експертизи з дослідження почерку та
підписів за матеріалами цивільної
справи № 22 - ц/783/3201/13 року, складеного 11
квітня 2014 року судовим експертом
Кучинською В.О. Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз «Підписи від імені ОСОБА_6,
розташовані після слів : «Текст
заповіту мною ОСОБА_6, прочитано вголос
власноручно підписано» на двох
примірниках заповіту від його імені
від 04.02.2010 р. та в графі «Розписка про
одержання нотаріального оформленого
документа» в Журналі для реєстрації
нотаріальних дій виконкому
Красненської сільради народних
депутатів Буського району Львівської
області за 2008-2012 роки під № 11, виконані
не ОСОБА_6, а іншою особою» (а.с. 219-222).

Даний висновок на думку колегії є
об?єктивним, належним та допустимим
доказом, який відповідає фактичним
обставинам справи в сукупності із
зібраними доказами і відповідає
матеріалам справи, а заперечення
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на нього
бездоказові та спростовуються цим
рішенням.

Оскільки предметом спору є спадщина,
яка відкрилась після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, то
правовідносини по цій спадщині
регулюється Цивільним кодексом
України, що набрав чинності з 1 січня 2004
року.

Статтею 3 ЦК України визначено перелік
загальних засад цивільного
законодавства, зокрема:
справедливість, добросовісність та
розумність ( п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною вільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Згідно статті 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30 травня
2005 року № 7 передбачено, що заповіт,
складений із порушенням вимог щодо
його форми та посвідчення, згідно із
частиною першою статті 1257 ЦК України є
нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК
України визнання такого заповіту
недійсним судом не вимагається.

Заповіт є правочином, тому на нього
поширюються загальні положення про
правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає
відповідного правила.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено,
якщо позивач посилається на
нікчемність правочину для
обґрунтування іншої заявленої вимоги,
суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача.

На підставі викладеного, колегія судів
дійшла висновку, що заповіт ОСОБА_6 (а.с.
45) від 04 лютого 2010 року, посвідчений
секретарем виконкому Красненської
сільської ради Прус О.І. є нікчемним.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК
України спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України
ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем першої
черги за законом після смерті ОСОБА_6,
що сторонами не заперечується.

З спадкової справи № 308/2010, яка була
заведена 06 жовтня 2010 року Буською
державною нотаріальною конторою після
смерті ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_2 у
встановлений законодавством строк
звернулась в нотаріальну контору із
заявою про прийняття спадщини (а.с. 142).

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Аналогічне положення
передбачено ст. 60 СК України.

Згідно ст. 28 вказаного Кодексу в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Аналогічне
положення передбачено й ст. 70 СК
України.

Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб та
сім?ю України, якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
Аналогічне положення передбачено ст. 62
СК України.

Для застосування передбачених
зазначеною статтею правил збільшення
вартості майна необхідно щоб воно
відбулось якраз внаслідок затрат
подружжя, незалежно від інших факторів
(зокрема, тенденцій до загального
подорожчання, загальне збільшення цін
на нерухомість чи здешевлення
конкретного майна) і наявним повинно
бути істотне збільшення вартості
даного майна як об'єкта за рахунок його
якісних характеристик.

З повідомлення обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» вбачається, що
станом на 01.03.2013 року державна
реєстрація на житловий будинок АДРЕСА_2
в БТІ не здійснювалась( а.с. 55).

З поверхневого плану та поверхових
обмірів і підрахунків площ забудови по
АДРЕСА_2 виготовленого Львівським
міжміським бюро технічної
інвентаризації 29 травня 1980 року,
вбачається, що загальна площа будинку
становить 95,20 кв.м., з яких лише 19 кв.м.
зазначено як - житлова площа, яка
фактично використовується, 21,50 кв.м.
зазначено як - службові приміщення та
54,70 кв.м. визначено як - площі, які
«незакінченні» для використання ( а.с.
67-69).

Зі зведено-оціночного акту, складеного
Львівським міжміським бюро технічної
інвентаризації 2 червня 1980 року
вбачається, що в будинковолодіння по
АДРЕСА_2 входить житловий будинок,
огорожа, відмостка, колодязь (а.с. 66).

З технічного паспорту житлового
будинку по АДРЕСА_2, який був
виготовлений 13 вересня 2010 року
Обласним комунальним підприємством
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» вбачається, що
загальна площа будинку становить 106,1
кв. м., з яких житлова площа становить
62,00 кв. м., допоміжна - 44,1 кв. м. ( а.с. 78-81).

Згідно цього технічного паспорту, а
саме «характеристики будинку,
допоміжних будівель та споруд та їх
оцінка», спірне будинковолодіння
складається з житлового будинку А-1,
веранди а-1, сараю Б-1, веранди б-1,
вбиральні - В, сараю Г, огорожі, хвіртки,
огорожі, колодязю К (а.с. 80).

З матеріалів справи, а саме копій
накладних, прибуткових касових ордерів
вбачається, що в період з травня 1977 року
до 1983 року подружжям ОСОБА_2 було
придбано будівельні матеріали на
будівництво будинку і господарських
споруд та проведено електрифікацію
будинку (а.с. 28-44).

З копії кредитного договору № 477/82 від 28
липня 2009 року, який був укладений між
Церковною кредитною спілкою «Анісія»
та ОСОБА_2 вбачається, що між сторонами
досягнуто згоди щодо отримання ОСОБА_2
цільового кредиту строком на 12 місяців
з 28 липня 2009 року по 28 липня 2010 року на
придбання 5 шт. метало-пластикових
вікон (а.с. 70-71), які і були придбані 28
липня 2009 року, що підтверджується
товарним чеком (а.с. 74).

Згідно п. 4.1.2. вищевказаного Договору
солідарний обов'язок по виконанню умов
даного договору в повному о'бємі взяв
на себе ОСОБА_6 (а.с. 71).

З Договору застави вбачається, що в
забезпечення Кредитного договору 5 шт.
вікон метало-пластикових, які
перебувають за адресою Львівська
область, АДРЕСА_2, передано в заставу
(а.с. 72).

З вищевказаних договорів вбачається,
що подружжя спільно проживало та вело
спільне господарство, що спростовує
твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 проживали окремо та спільного
господарства не вели, на що послався і
районний суд в обґрунтування
ухваленого ним незаконного рішення.

Згідно технічного паспорту житлового
будинку по АДРЕСА_2, який був
виготовлений 13 вересня 2010 року
Обласним комунальним підприємством
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», а саме
«характеристики будинку, допоміжних
будівель та споруд та їх оцінка» також
вбачається, що вартість спірного
будинковолодіння станом на 13 вересня
2010 року становить 79182 грн.

Згідно зведено-оціночного акту
складеного Львівським міжміським бюро
технічної інвентаризації 2 червня 1980
року - вартість будинковолодіння по
АДРЕСА_2 становила - 1533 крб.

Наведене вище свідчить, що у порівнянні
з вартістю (страховою) спірного будинку
у 1980 році, його вартість на час смерті
спадкодавця та розгляду справи значно
збільшилась.

Враховуючи, що значна частина робіт під
час спорудження спірного будинку була
проведена під час перебування у
зареєстрованому шлюбі ОСОБА_6 та
ОСОБА_2, а саме проведення добудови
будинку, спорудження прибудови до
нього, електрифікація та внутрішнє
оздоблення будинку, а також
будівництво господарських споруд,
внаслідок чого відбулось істотне
збільшення вартості будинку та його
якісних характеристик, колегія суддів
приходить до висновку, що
будинковолодіння АДРЕСА_2 є спільною
сумісною власністю подружжя.

Тому, з урахуванням вимог закону, на
день смерті ОСОБА_6 йому належала 1/2
частина спірного будинку.

За наведених обставин, апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що ухвалене при невідповідності
висновків обставинам справи, з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення - про відмову в позові ОСОБА_4 та
задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 5 ст 88 ЦПК України якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат

З повідомлення Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз за № 95 від 18 квітня 2014 року та
поданих квитанцій вбачається, що
вартість експертизи оплачена стороною
по справі ОСОБА_2 становить 3980,00 грн.
(а.с. 205, 206, 218), сума сплаченого судового
збору - 395,91 грн. (а.с. 98, 115), що в цілому
становить 4375,91 грн. Проте, позивачка
ОСОБА_2 просить стягнути в її користь з
ОСОБА_4 4296,71 грн. оплачених нею судових
витрат, тому колегія суддів
погоджується з такими вимогами.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Буського районного суду
Львівської області від 17 травня 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особі -
Буська державна нотаріальна контора,
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», про визнання права
власності на спадкове майно -
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 - на 1/2 його
частину, як частку у спільній сумісній
власності подружжя та на 1/2 його
частину в порядку спадкування за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
її чоловіка ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 4296
(чотири тисячі двісті дев?яносто шість)
гривень 71 копійку понесених нею
судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Тропак О.В.