СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Побірченко
Т.І.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 15 листопада 2013р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1,
треті особи: ОСОБА_4, Приватне
акціонерне товариство «Українська
екологічна страхова компанія»

про відшкодування матеріальних
збитків та моральної шкоди,

встановила:

у грудні 2011р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача 80
122,86грн. матеріальної шкоди та 25 000грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 27 червня 2011р. на
перехресті вулиць Столичне шосе та
Острівна з вини водія ОСОБА_4, який
керував автобусом належним
відповідачу, сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті якої був пошкоджений його
автомобіль «Рено», державний номер
НОМЕР_2.

Позивач стверджував, що у момент
ДТП ОСОБА_4 перебував у трудових
відносинах з відповідачем, тому
відповідач повинен відшкодувати
завдану йому шкоду, яка відповідно до
звіту про оцінку вартості
матеріального збитку становить 79
242,86грн., вартість проведення
дослідження у розмірі 650грн. та послуги
евакуатора у сумі 230грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
про стягнення моральної шкоди, позивач
зазначав, що у результаті ДТП була
травмована його дитина, він та його
дружина отримали тілесні ушкодження,
він та члени його сім'ї отримали
сильний емоційний стрес, а також,
позбавилися можливості користуватися
транспортним засобом на тривалий час.

Рішенням суду від 15 листопада
2013р. позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 51
444грн. матеріальної шкоди, 6 252,60грн.
витрат на проведення судової
експертизи, 3000грн. у відшкодування
моральної шкоди. Зобов'язано ОСОБА_3
повернути ОСОБА_1 залишки пошкодженого
автомобіля.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідача просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права та неналежну
оцінку наданих суду доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта та третьої особи ОСОБА_4, який
підтримав апеляційну скаргу, пояснення
позивача та його представника, які
заперечували проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/8341/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Плахотнюк К.Г.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.підстав.

- 2 -

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що 27 червня 2011р. на
перехресті вулиць Столичне шосе та
Острівна у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті якої був пошкоджений
автомобіль «Рено», державний номер
НОМЕР_1, який належить позивачу.

Постановою судді Голосіївського
районного суду м. Києва від 17 липня 2011р.
ОСОБА_4 визнано винним у порушенні
правил дорожнього руху, що призвело до
дорожньо-транспортної пригоди.

У момент ДТП ОСОБА_4 керував
автобусом, який належить відповідачу і
з яким ОСОБА_4 перебував у трудових
відносинах.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено,
що юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідач не заперечував, що під час
ДТП ОСОБА_4 виконував свої трудові
обов'язки, тому обов'язок відшкодувати
завдані позивачу збитки лежить на
відповідачеві.

Згідно полісу обов'язкового
страхування від 20 серпня 2010р.
відповідач застрахував свою цивільну
відповідальність у ЗАТ «Українська
екологічна страхова компанія»,
визначивши ліміт страхування за шкоду,
завдану майну, 25 500грн., франшиза
складає 510грн.

Згідно ч. 1 ст. 1194 ЦК України
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

У п. 16 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013р. «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, що
оскільки відповідно до статті 3 Закону
№ 1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.
При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпіло-му
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуван-ням).

Відповідачем суду першої інстанції не
надано доказів звернення до страховика
із заявою про настання страхового
випадку, проте, матеріали справи
містять докази звернення позивача до
страховика відповідача із заявою про
виплату страхового відшкодування, а
також

- 3 -

докази визнання даної ДТП страховим
випадком і погодження виплати 24 990грн.
На час розгляду справи судом
страховиком не було виплачено страхове
відшкодування, однак вимоги позивача
включені до реєстру вимог кредиторів
ПАТ «Українська екологічна страхова
компанія» у першу чергу, у зв'язку із
чим суд першої інстанції зменшив
розмір матеріальної шкоди, яка
підлягає відшкодування позивачу, на 24
990грн., проти чого не заперечував
позивач і не оскаржував рішення суду в
цій частині.

У підтвердження розміру завданої
матеріальної шкоди, позивачем суду
першої інстанції був наданий звіт про
оцінку вартості матеріального збитку,
завданого власнику транспортного
засобу, який складено ФОП ОСОБА_5 7 липня
2011р. на замовлення позивача.

Згідно вказаного звіту ринкова
вартість автомобіля «Рено» на момент
ДТП складає 70 804,68грн., вартість
відновлювального ремонту складає 79
242,86грн., тому вартість матеріального
збитку визначена у розмірі вартості
автомобіля на момент ДТП у сумі 70
804,68грн.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції про відсутність
підстав для врахування звіту про
незалежну оцінку з визначення вартості
матеріального збитку, складеному ФОП
«ОСОБА_6» на замовлення страхової
компанії 12 липня 2011р., згідно якого
вартість матеріального збитку
становить 32 690,12грн., оскільки у даному
звіті не враховані пошкодження
задньої лівої частини автомобіля
позивача. З наданих суду фотокарток,
довідки ДАІ та актів огляду автомобіля
позивача вбачається, що крім лівої
задньої частини автомобіля, була
пошкоджена і права задня частина
автомобіля, що не було врахована
зазначеним спеціалістом.

Крім того, у зв'язку із запереченнями
відповідача, за клопотанням позивача
судом була призначена судова
автотоварознавча експертиза, згідно
висновків якої вартість автомобіля
позивача на момент ДТП становить 76
444грн., а вартість відновлювального
ремонту складає 80 152,15грн.

У п. 15 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013р. «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, якщо
пошкоджений транспортний засіб не може
бути відновлено або вартість його
відновлювального ремонту з
урахуванням зношеності та втрати
товарної вартості перевищує його
ринкову вартість на момент
пошкодження, розмір шкоди визначається
за ринковою вартістю транспортного
засобу на момент пошкодження. Порядок
відшкодування шкоди, пов'язаної з
фізичним знищенням транспортного
засобу, регламентовано статтею 30
Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8
ЦК (аналогія закону) може
застосовуватись не лише страховиком, а
й іншими особами, які здійснюють
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, та відповідають за завдану
шкоду. Тобто транспортний засіб
вважається фізично знищеним, якщо його
ремонт є технічно неможливим чи
економічно необґрунтованим, а власник
транспортного засобу згоден із
визнанням транспортного засобу
фізично знищеним. Ремонт вважається
економічно необґрунтованим, якщо
передбачені згідно з експертизою,
проведеною відповідно до вимог
законодавства, витрати на ремонт
транспортного засобу перевищують
вартість транспортного засобу до
дорожньо-транспортної пригоди. У разі
якщо власник транспортного засобу не
згоден із визнанням транспортного
засобу фізично знищеним, йому
відшкодовується різниця між вартістю
транспортного засобу до та після
дорожньо-транспортної пригоди, а також
витрати з евакуації транспортного
засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж
транспортний засіб визнано фізично
знищеним, відшкодування шкоди
виплачується у розмірі, який
відповідає вартості транспортного
засобу до дорожньо-транспортної
пригоди та витратам з евакуації
транспортного засобу з місця
дорожньо-транспортної пригоди.

У п. 14 даної постанови також роз'яснено,
що ухвалюючи рішення про стягнення на
користь потерпілого відшкодування
вартості майна, що не може
використовуватись за призначенням, але
має певну цінність, суд з урахуванням
принципу диспозитивності, тобто за

- 4
-

заявою заподіювача шкоди, одночасно
повинен вирішити питання про передачу
цього майна після відшкодування
збитків особі, відповідальній за шкоду.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивач погодився, що
вартість відновлювального ремонту є
вище від вартості автомобіля на момент
ДТП, тому визнає, що автомобіль є
фізично знищеним, і погоджується
отримати, як відшкодування завданої
шкоди, вартість автомобіля, на момент
ДТП, визначену судовою експертизою.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
стягнення з відповідача, як
відшкодування завданої шкоди позивачу,
різницю між вартістю автомобіля,
визначену відповідно до висновку
судової експертизи, та страхового
відшкодування, яке підлягає виплаті
позивачу страховиком.

Доводи апелянта про те, що суд
неправомірно враховував висновки
судової експертизи, оскільки вона
проведена з порушенням норм
процесуального законодавства, так як
судом не була призначена комплексна
експертиза, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки з ухвали суду
про призначення експертизи вбачається,
що судом на вирішення експертам були
поставлені питання про визначення
пошкоджень, які були завдані
автомобілю позивача у результаті ДТП,
що відносить до компетенції
транспортно-трасологічної експертизи,
а також питання про вартість
відновлювального ремонту автомобіля,
що відноситься до компетенції
автотоварознавчої експертизи.

Той факт, що в ухвалі суду не зазначена
повна назва призначеної експертизи, не
може бути підставою для не прийняття
даного висновку, як неналежного доказу.

Твердження апелянта про відсутність
належних та достатніх доказів у
підтвердження спричинених автомобілю
позивача пошкоджень, а також вартості
автомобіля на момент ДТП та вартості
відновлювального ремонту, колегія
суддів вважає необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

У підтвердження завданих йому збитків
позивачем були надані: довідка ДАІ про
опис пошкоджень автомобіль, виявлених
на місці ДТП, звіт ФОП «ОСОБА_5», а також
за клопотанням позивача була
призначена судова автотоварознавча
експертиза.

При цьому, відповідачем не було надано
суду жодного доказу, який б спростував
надані позивачем докази, хоча у разі
незгоди із розміром матеріальної
шкоди, відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України обов'язок довести
невідповідність заявлених вимог у
частині визначення розміру
матеріальної шкоди, покладається саме
на відповідача.

Доводи апелянта про те, що вартість
автомобіля позивача на момент ДТП, яка
визначена у звіті ФОП «ОСОБА_5» та у
висновку судової автотоварознавчої
експертизи суттєво різняться, тому
вказані докази не є належними, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
саме у зв'язку із запереченнями
відповідача проти звіту ФОП «ОСОБА_5»,
судом була призначена експертиза, про
що заявив клопотанням позивач, тому
даний висновок експертів є доказом
позивача і саме він має право вибирати,
на підставі якого доказу
обґрунтовувати свою позицію.

При цьому, відповідачем суду не було
надано доказів, які б спростували
висновок судових експертів стосовно
визначення розміру вартості
автомобіля позивача на момент ДТП.

Посилання апелянта на те, що у зв'язку
із фізичним знищенням автомобіля
позивача він має право на отримання
різниці між вартістю автомобіля на
момент ДТП та вартістю залишків
автомобіля, колегія суддів вважає
необґрунтованим.

Відповідно до ст.30.2. та 30.3 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», редакція якого діяла на
момент ДТП, якщо власник транспортного
засобу не згоден з визнанням
транспортного засобу фізично знищеним,
йому відшкодовується різниця між
вартістю транспортного засобу до та
після дорожньо-транспортної пригоди, а
також витрати по евакуації
транспортного засобу з місця
дорожньо-транспортної пригоди. Якщо
транспортний засіб визнано фізично

- 5 -

знищеним, відшкодування шкоди
виплачується у розмірі, який
відповідає вартості транспортного
засобу до дорожньо-транспортної
пригоди та витратам по евакуації
транспортного засобу з місця
дорожньо-транспортної пригоди. Право
на залишки транспортного засобу
отримує страховик чи МТСБУ.

У статтю 30 зазначеного закону були
внесені зміни законом N 5090-VI від

05.07.2012р., проте правовідносини сторін
виникли у червні 2011р., тому регулюються
законодавством, яке існувало на момент
ДТП відповідно до положень ст. 5 ЦК
України.

Доводи апелянта про те, що
залишки автомобіля є приватною
власністю позивача і судом не
визначений порядок передачі цієї
власності відповідачу, не може бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки воно ухвалено відповідно до
норм матеріального права. Крім того,
вказані питання можливо вирішити у
порядку виконання рішення суду.

Також необґрунтованими вважає
колегія суддів твердження апелянта про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог про задоволення
моральної шкоди, оскільки право на її
відшкодування передбачено ст. 1167 ЦК
України, а судом встановлено, що збитки
позивачу завдані винними діями
працівника відповідача під час
виконання трудових обов'язків, позивач
тривалий час не має можливості
користуватися транспортним засобом, у
результаті ДТП отримав емоційний стрес
і був вимушений звернутися за захистом
своїх порушених прав до суду.

Судом повно встановлені обставини
справи, оцінені надані сторонами
докази, правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи, тому колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 15 листопада 2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: