Справа №490/3335/13-ц 29.07.2014 29.07.2014 29.07.2014
Справа № 22-ц/784/1563/14
Головуючий першої інстанції:
№ 22-ц/784/1568/14
Суддя-доповідач апеляційного суду:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі

головуючого Шолох З.Л.

суддів Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача
Шиян Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 грудня 2013 року та на
ухвалу того ж суду від 18 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до
Миколаївської міської ради,
адміністрації Центрального району
Миколаївської області,третя особа -
ОСОБА_5, про скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

27 березня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Миколаївської
міської ради, в якому просила скасувати
рішення виконавчого комітету
Центральної районної ради народних
депутатів № 36 від 15 березня 1996 року.

Позивачка зазначала, що вона на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, яка відкрилась
після смерті ОСОБА_6, є власником 29/100
частин житлового будинку з відповідною
частиною господарських і побутових
будівель та споруд, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Інші 71/100 частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських і побутових
будівель та споруд належать ОСОБА_5.

Як вказала ОСОБА_4 у 2000 році при
виготовленні технічного паспорту на
домоволодіння вона дізналась, що на
підставі вищевказаного рішення
Центрального райвиконкому від 15
березня 1996р. сарай літ. У-1 оформлено за
ОСОБА_5

На думку позивачки, зазначене рішення
порушує її право власності на сарай
літ. У-1, оскільки рішенням виконавчого
комітету Центральної ради народних
депутатів № 31 від 21 лютого 1992 року
права на цю ж будівлю було оформлено за
ОСОБА_7 - колишнім співвласником
частини домоволодіння, що зараз
належить їй. 16 вересня 1994 року ОСОБА_7
продала належну їй частину житлового
будинку з відповідною частиною
господарських і побутових будівель та
споруд ОСОБА_6

За твердженням ОСОБА_4, оскаржуване
рішення виконкому є незаконним,
оскільки рішення Центрального
райвиконкому № 31 від 21 лютого 1992 року
не було скасоване, а заява до
Центрального райвиконкому про
переоформлення сараю літ. У-1 на ОСОБА_5
була написана ОСОБА_6 під впливом з боку
ОСОБА_5

Ухвалою суду від 01 жовтня 2013 року до
участі в справі в якості другого
відповідача притягнуто адміністрацію
Центрального району Миколаївської
міської ради.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 30
грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовлено.

20 січня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з заявою про перегляд заочного
рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 18 квітня 2014 року
провадження за заявою ОСОБА_4 про
перегляд заочного рішення - закрито з
посиланням на п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
і невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила скасувати
заочне рішення та ухвалу про закриття
провадження за її заявою про перегляд
заочного рішення і ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Заперечуючи проти апеляційної скарги
ОСОБА_5 просила скаргу відхилити, а
оскаржувані рішення та ухвалу залишити
без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що до 16 вересня 1994
року власницею 29/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_7, яка у 1991р.
самочинно побудувала у дворі даного
будинку сарай літ У, розмірами 4,78 х 3,31
кв.м.. Рішенням виконавчого комітету
Центральної районної ради народних
депутатів № 31 від 21.02.1992р. ОСОБА_7 було
дозволено оформити даний сарай (а.с.16). 16
вересня 1994р. ОСОБА_7 продала ОСОБА_6
належну їй частку житлового будинку з
відповідною частиною господарських і
побутових будівель та споруд. В
зазначеному договорі купівлі-продажу
спірний сарай зазначено як споруду, що
розташована на земельній ділянці
домоволодіння, що знаходься в спільній
власності його співвласників (а.с. 27).

15 березня 1996р. на підставі письмової
заяви ОСОБА_6, в якій вона просила
переоформити сарай літ У на
співвласницю ОСОБА_5 за їх спільною
домовленістю, рішенням виконавчого
комітету Центральної районної ради № 36
сарай літ У, розмірами 4,78 х 3,31 кв.м.,
оформлено вже за ОСОБА_5 (а.с.53-56).

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 померла.
Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого 12
червня 1997 року, ОСОБА_4 набула право
власності на належне ОСОБА_6 майно, а
саме - 29/100 частин житлового будинку з
відповідною частиною господарських і
побутових будівель та споруд, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Спірний сарай у даному
правовстановлюючому документі
зазначено як споруду, що розташована на
земельній ділянці домоволодіння, що
знаходься в спільній власності його
співвласників (а.с.28).

Частиною 1 ст. 113 ЦК Української РСР
встановлено, що володіння,
користування і розпорядження майном
при спільній частковій власності
провадиться за згодою всіх учасників, а
при відсутності згоди - спір
вирішується судом.

Співвласниками будинку в
нотаріальному чи судовому порядку не
вирішувалось питання про поділ майна,
що є у спільній частковій власності чи
про встановлення порядку
користуванням цим майном. Зі змісту
позовної заяви ОСОБА_4 вбачається, що
спірним сараєм фактично користувалась
ОСОБА_5, проти чого ОСОБА_6 не
заперечувала.

Згідно із ст.ст. 3, 4, 15 ЦПК України кожна
особа має право на звернення до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав та інтересів у
передбачений законом спосіб.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З урахуванням змісту заявлених
позовних вимог доказуванню по даній
справі підлягали наступні обставини:
незаконність оскаржуваного рішення
виконавчого комітету Центральної
районної ради та порушення цим актом
права власності позивачки.

Суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, належно
оцінив надані сторонами докази та
дійшов вірного висновку про
недоведеність вимог ОСОБА_4 про
порушення її права власності
оскаржуваним рішенням виконавчого
комітету та незаконності цього
рішення, а тому правильного ухвалив
рішення про відмову у задоволенні її
позову.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які спростовували б висновки суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Зі змісту ч.1 ст. 228 та ч.2 ст.232 ЦПК
України вбачається, що законодавством
встановлена особлива система
оскарження (перегляду) заочного
рішення, а саме, можливість звернення
до суду, що ухвалив рішення, з письмовою
про його перегляд надана відповідачу,
тоді як позивач має право оскаржити
заочне рішення в загальному порядку,
встановленому цим Кодексом, тобто, в
апеляційному порядку.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 є позивачем
у даній справі, висновок суду першої
інстанції про неможливість прийняття
до розгляду її заяви про перегляд
заочного рішення є вірним. Разом з тим,
замість відмови у прийнятті зазначеної
заяви ОСОБА_4 судом в оскаржуваній
ухвалі помилково зазначено про
закриття провадження за заявою
позивачки про перегляд заочного
рішення, до того ж з посиланням на п.1 ч.2
ст.122 ЦПК України, тобто на норму
процесуального закону, яка встановлює
підстави відмови у відкритті
провадження у справі.

За такого, зазначена ухвала суду першої
інстанції не відповідає вимогам
процесуального законодавства та
підлягає скасуванню відповідно до
пункту 2 частини 1 статті 312 ЦПК з
постановленням нової ухвали про
відмову у прийнятті заяви ОСОБА_4 про
перегляд заочного рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 312, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Заочне рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 30 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвалу Центрального районного суду м.
Миколаєва від 18 квітня 2014 року -
скасувати та постановити нову ухвалу.

Відмовити у прийнятті заяви ОСОБА_4 про
перегляд заочного рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 грудня 2013 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді