Справа № 202/5712/14-ц
№ 2/0202/4255/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 липня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді:
Бєсєди Г.В.

при секретарі:
Марченко М.Г.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні та
розпорядженні майном шляхом
повернення документів, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1
звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2,
в якій просив суд усунути йому
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядженням своїм
майном шляхом зобов'язання ОСОБА_2
повернути йому технічний паспорт на
квартиру АДРЕСА_1 та оригінал договору
купівлі-продажу зазначеної квартири
від 28.03.1997 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 на товарній біржі
«Катеринославська».

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що за договором
купівлі - продажу 28.07.1997 року в період
знаходження у шлюбі з ОСОБА_2 ним була
придбана квартира, право власності на
яку в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
ради було зареєстровано на його ім'я.
Після розірвання шлюбу відповідач
ОСОБА_2 залишилась проживати в
квартирі, при цьому документи на
квартиру, а саме технічний паспорт та
договір купівлі-продажу квартири
залишились у відповідача ОСОБА_2, яка
відмовляється повертати ці документи.

В судове засідання з'являвся
позивач та його представник,
підтримали викладені в позовній заяві
обставини та вимоги та просили суд їх
задовольнити, зазначаючи, що спір виник
тільки з приводу документів, які
знаходяться у відповідача, наголошуючи
на те, що вони повинні знаходитись
безпосередньо у позивача та на даний
час він не має намір вчиняти будь-які
дії щодо відчуження квартири.
Пояснював, що інші права як власника
квартири відповідачем не порушувались
та порушення його права відбувається в
тому, що він як власник не має
документів, що посвідчують його право
та навіть йому не відомо, які документи
підтверджують це право.

Відповідач визнала позов
частково, зазначаючи, що вона не
перешкоджає позивачу в користуванні
майном - квартирою АДРЕСА_1, та у випадку
бажання відповідача здійснювати
будь-яким іншим чином своє право на
володіння або розпорядження
зазначеним майном, вона не буде йому
перешкоджати, наголошуючи також на
своє право та необхідність надання нею
згоди на вчинення будь-яких правочинів
щодо спільного майна. Підтвердила, що
дійсно документи - оригінал технічного
паспорту та договір купівлі - продажу
знаходяться безпосередньо в квартирі,
однак передати оригінали документів
позивачу відмовляється, наголошуючи
про її права як власника майна та
побоювання, що позивач може здійснити
відчуження квартири без її згоди, як і
був розірваний їх шлюб в органах
реєстрації актів цивільного стану, без
надання нею згоди.

Суд, вислухавши пояснення
позивача та відповідача, дослідивши
письмові докази у справі, вважає, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Між позивачем та відповідачем 03
березня 1990 року було укладено шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
укладання шлюбу серії НОМЕР_1.

В період шлюбу сторонами була
придбана квартира АДРЕСА_1, що
підтверджується договором купівлі -
продажу, укладеним 28 березня 1997 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Згідно свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_2, виданого
Індустріальним відділом реєстрації
актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції 23 лютого 2010 року,
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Судом встановлено, що в квартирі
АДРЕСА_1 в даний час зареєстровані та
проживають ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька позивача
та відповідача.

Розділ VII «Прикінцеві положення» СК
України передбачає, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 31.01.2004 року.

Відносини між подружжям, що виникли до 1
січня 2004 року, регулюються Кодексом про
шлюб та сім'ю України. До відносин
подружжя, що виникли після 01
січня 2004 року, застосовується СК
України.

Згідно зі ст. 22 КпШС України (чинному на
час придбання квартири) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву
позивач посилається на ст. 391 ЦК
України, зазначаючи про своє право
вимагати усунення перешкод в
користуванні та розпорядженні своїм
майном та посилається на ст. 383 ЦК
України, тобто на право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно
заволоділа ним. Однак, судом не
встановлено обставин того, що
відповідач ОСОБА_2 будь-яким чином
перешкоджає позивачу ОСОБА_1
користуватися або розпоряджатись
квартирою АДРЕСА_1 та незаконно
заволоділа чужим майном.

Суд не вбачає порушення будь-яких прав
позивача ОСОБА_1 у зв'язку із
знаходженням оригіналу договору
купівлі-продажу від 28.03.1997 року та
оригіналу технічного паспорту на
квартиру у відповідача.

Доводи позивача про те, що йому навіть
невідомо які правовстановлюючі
документи існують на квартиру,
власником якої він є, спростовуються
наданою ОСОБА_1 довідкою
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради 14.03.2014
року, в якій зазначені відомості щодо
власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1,
підстави набуття ним права власності
на зазначене майно, та повідомлено про
те, що у 2008 року ОСОБА_1 було отримано
відповідний витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 224, 212-215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні та розпорядженні майном
шляхом зобов'язання ОСОБА_2 повернути
технічний паспорт на квартиру
АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 28.03.1997 року -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через суд першої інстанції.

Суддя:
Г.В. Бєсєда