Провадження № 22-ц/779/1678/2014
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря: Яковин
М.Я.,

з участю:
апелянта - ОСОБА_2 та його представника -

ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
23 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_4 позов про поділ спільного майна
подружжя. Позовні вимоги мотивовано
тим, що за час перебування в шлюбі з
відповідачкою ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 86,2
кв.м. Посилаючись на те, що після
розірвання шлюбу 22.04.2013 року в
добровільному порядку сторони не
домовились про порядок поділу
спільного майна, просив визнати за ним
право власності на 1/2 частину
вищеназваної квартири та стягнути
судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 23 травня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено. Суд дійшов до
висновку про те, що спірна квартира не є
спільним майном подружжя, оскільки
придбана відповідачкою після
припинення ведення спільного
господарства з ОСОБА_6, коли відносини
між сторонами перебували на стадії
розірвання шлюбу.

Додатковим рішенням
Івано-Франківського міського суду від
03 червня 2014 року з ОСОБА_2 в користь
ОСОБА_4 стягнуто 2000 грн витрат на
правову допомогу.

Не погоджуючись із даними рішеннями,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій
посилається на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
а також на невідповідність висновків
суду обставинам справи. Апелянт не
погоджується із висновком суду про те,
що спірна квартира не є спільною
власністю подружжя, оскільки дана
квартира була придбана 21.04.2003 року під
час перебування з відповідачкою в
шлюбі, який було розірвано рішенням
суду 22.04.2003 року, а після цього - 16.05.2003
року він разом з дітьми був прописаний
в даній квартирі. Крім того, апелянт
зазначив, що він під час перебування
дружини за кордоном, здійснював
поточні ремонти спірної квартири,
доглядав за дітьми, оплачував
комунальні послуги, а тому вважає що
фактичні шлюбні стосунки між ним та
відповідачкою припинені не були. Також
не погоджується апелянт і з висновком
суду про те, що початок перебігу строку
на звернення до суду з позовом
починається із 18.08.2005 року - з моменту
припинення шлюбу у відділі РАГС,
оскільки законодавством не
передбачено, що після розірвання шлюбу
один із подружжя позбавляється права
користування та володіння спільно
нажитим майном. Вважає, що строк на
звернення до суду ним не пропущено,
оскільки про порушення свого права він
дізнався на початку листопада 2013 року,
коли дружина повідомила його про те,
щоб він виселявся із даної квартири,
оскільки вона має намір її продати.
Вважаючи рішення суду першої інстанції
незаконними, просить їх скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_6
та його представник апеляційну скаргу
з наведених підстав підтримали.
Апелянт крім того пояснив, що з 1990 року
після одруження з ОСОБА_4 він почав
проживати у кооперативній
однокімнатній квартирі по АДРЕСА_3.
Членом кооперативу була дружина. До
укладення шлюбу ОСОБА_4 за цю квартиру
було сплачено приблизно половину її
вартості. Решту пайових внесків були
здійснені за їх спільні кошти під час
подружнього життя. ОСОБА_6 зазначив, що
у 1998 році дружина за його згодою
виїхала на роботу за кордон, а він
залишився вдома з дітьми, оскільки
працювати тоді не міг у зв'язку із
захворюванням. Позивач вказав, що
ОСОБА_4 постійно до 2003 року пересилала
на його валютний рахунок кошти на
утримання дітей та на нову квартиру, і
так тривало до 2003 року. Також ОСОБА_6
пояснив, що під час приїзду додому у 2003
році дружина попросила його подати в
суд заяву про розлучення з метою
отримання нею статусу одинокої матері
з тим, щоб в подальшому забрати дітей до
Італії та отримувати там пільгові
виплати на них, як постраждалих в зоні
ЧАЄС. Він виконав тоді її прохання.
Однак, на той час вони підтримували
шлюбно-сімейні відносини, разом
турбувались про дітей, реалізували
свій задум щодо придбання більшої
квартири. ОСОБА_6 також зауважив, що в
жовтні 2004 року відповідачка вивезла
дітей за кордон, він зрозумівши в
подальшому, що сімейні відносини
припинились, отримав свідоцтво про
розірвання шлюбу. Апелянт ствердив, що
всі кошти на придбання нової квартири
ним було знято з валютного рахунку, на
який дружина здійснювала перекази
із-за кордону. А кошти, отримані від
реалізації згаданої вище
однокімнатної квартири, були витрачені
ними на придбання нових меблів та на
дорогу операцію, проведену їх дочці у м.
Києві. Вважає, що він є власником
половини спірної квартири, оскільки
вона була придбана під час перебування
в шлюбі з відповідачкою. Тому просить
оскаржене рішення суду першої
інстанції, як незаконне, скасувати,
ухваливши нове рішення про задоволення
його позову.

Представник ОСОБА_4 доводи апеляційної
скарги заперечив, вважаючи що суд
дійшов до правильного висновку про
належність спірної квартири тільки
відповідачці. Однак, він підтвердив
посилання ОСОБА_6 про те, що кошти на
придбання названої квартири були
зняті з валютного рахунку позивача, на
який перекази здійснювала ОСОБА_4
Вважаючи рішення в даній справі
законним і обґрунтованим, просить його
залишити без змін.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У відповідності із ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1)чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження, 3) які правовідносини
випливають із встановлених обставин, 4)
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в
даній справі не відповідає, оскільки
суд не встановив дійсні обставини
справи, не визначив які правовідносини
між сторонами виникли щодо спірної
квартири, неправильно застосував норми
матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
зареєстровано 15.07.1990року. Від цього
шлюбу є двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішення про
розірвання між сторонами шлюбу було
ухвалено 22.04.2003 року. А зареєстровано
розірвання шлюбу тільки
18.08.2005 року.

Угоду про купівлю спірної квартири
ОСОБА_4 уклала 21.04.2003 року, тобто ще під
час її перебування в шлюбі з ОСОБА_6
(копія договору купівлі-продажу - а.с.6).

На придбання цієї квартири були
використані кошти, надіслані ОСОБА_4
із-за кордону на рахунок, відкритий на
ім'я ОСОБА_6 у банківській установі м.
Івано-Франківська. Цю обставину, на
якій наголошував позивач, в засіданні
апеляційного суду визнав представник
ОСОБА_4

Згідно частини 1 статті 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року вказано, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Виходячи із того, що кошти, використані
для придбання спірної квартири,
зароблені ОСОБА_4 під час перебування в
шлюбі, колегія суддів вважає висновок
суду першої інстанції про належність
названого жилого приміщення тільки
відповідачці помилковим, оскільки
навіть за умови припинення
шлюбно-сімейних відносин у жовтні 2002
року правова природа коштів, за які
була придбана квартира згідно ст.60
Сімейного Кодексу України залишається
визначеною як спільне майно подружжя.

Посилання відповідачки на те, що на
придбання спірної квартири були
використані кошти, виручені від
продажу належної їй однокімнатної
квартири АДРЕСА_2, на думку колегії
суддів, не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки не підтверджені
об'єктивними доказами. По-перше,
відсутні документальні відомості про
те, чи були ОСОБА_4 повністю сплачені
пайові внески за згадану кооперативну
квартиру чи частину пайових внесків за
це жиле приміщення було внесено
спільно з чоловіком під час
перебування в шлюбі. По-друге, нічим не
спростовано посилання ОСОБА_6 на те, що
кошти від продажу згаданої квартири
були використані для придбання меблів
для нової квартирі та на оплату
операції, проведеної дочці.

Твердження відповідачки про те, що
спірна квартира була нею придбана
після припинення шлюбно-сімейних
відносин з ОСОБА_6, колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки спільне
виховання та утримання їх
неповнолітніх дітей до жовтня 2004 року,
надіслання нею коштів ОСОБА_6,
придбання нової та більшої за розміром
квартири і реєстрація в ній 16.05.2003 року
всіх членів її сім'ї свідчить про те, що
на той час сім'я сторін зберігалась.

На думку колегії суддів, строк позовної
давності ОСОБА_6 не пропущено, оскільки
відповідачка його право власності на
частину квартири почала заперечувати
не після реєстрації розірвання шлюбу у
серпні 2005 року, а в кінці 2013 року, про що
зокрема свідчить повідомлення органу
міліції про проведення профілактичних
заходів з відповідачкою (повідомлення -
а.с.61).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові
ОСОБА_6, суд названих обставин, які
мають важливе значення для правильного
вирішення спору не врахував. Оскільки
правових підстав для відмови в позові
не було, то й витрати відповідачки на
правову допомогу їй не підлягають
поверненню.

Приймаючи до уваги вище наведене,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в даній справі
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Тому воно не може бути залишено в
законній силі. По даній справі є
правові підстави для ухвалення нового
рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст.60; 61 СК України; ст. ст. 88; 218; 307; 309; 313;
314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського
суду від 23 травня 2014 року в даній справі
скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
приватної власності за кожним на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1551
(одну тисячу п'ятсот п'ятдесят одну) грн
сплаченого позивачем судового збору.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання ним законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
В.М. Васильковський

О.Є. Меленко