печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4301/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Середи К.О.,

при секретарі - Шалапуді В.П.,

за участю представника відповідача
Маранди В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про визнання кредитного договору
недійсним

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ПАТ «Дельта Банк», в якому просить
визнати недійсним кредитний договір №
2202/1107/71-016, укладений 28.11.2007 між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» (правонаступником
якого є ПАТ «Дельта Банк») та
позичальником - ОСОБА_2, посилаючись на
те, що викладені у кредитному договорі
положення щодо іноземної валюти
договору та валюти виконання
зобов'язання за договором порушують її
права та прямо суперечать нормам
прямої дії Конституції України та
цивільного законодавства, зокрема: ст.
99 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст. 192, ч.
ч. 1, 2 ст. 524, ст. 533 ЦК України, ст. 35 ЗУ
«Про Національний банк України», ст. ст.
3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», ст. 2 ЗУ «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності». Позивач
зазначає, що надання та одержання
кредиту в іноземні валюті,
використання іноземної валюти як
засобу платежу можливо при дотриманні
суб'єктами господарських відносин
імперативних вимог законодавства щодо
одержання відповідної індивідуальної
ліцензії. Позивач зазначає, що подальше
виконання кредитного договору на
умовах, що діють на даний час є
порушенням одного із принципів
цивільно-правових відносин, які
закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу
справедливості, такі умови кредитного
договору є несправедливими.

Через канцелярію суду від позивача
надійшла заява про здійснення розгляду
справи без її участі, зазначила, що
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечував з підстав його
безпідставності та необґрунтованості,
просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, суд дійшов до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 28.11.2007 між АКБ
«ТАС-Комерцбанк», за договором банк, та
ОСОБА_2, за договором позичальник, було
укладено кредитний договір № 2202/1107/71-016,
за умов якого банк зобов'язався надати
позичальнику грошові кошти у вигляді
кредиту у розмірі 58 000 дол. США на строк
з 28 листопада 2007 по 28 листопада 2030
включно та на умовах, передбачених у
цьому договорі, а позичальник
зобов'язався повернути кредит,
сплатити проценти за користування
кредитом та виконати свої зобов'язання
у повному обсязі у терміни, передбачені
цим договором.

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк», яке є
правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк»,
та ПАТ «Дельта Банк» було укладено
договір купівлі-продажу прав вимоги
від 25.05.2012, за яким право вимоги, в тому
числі і за кредитним договором №
2202/1107/71-016 від 28.11.2007, перейшло до ПАТ
«Дельта Банк».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
посилається на те, що при укладанні
оспорюваного правочину банк (АКБ
«ТАС-Комерцбанк») не мав
індивідуальної ліцензії Національного
банку України, яка б дозволяла
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу при виконанні кредитного
договору, що, у свою чергу, є підставою
для визнання кредитного договору
недійсним.

Дані посилання позивача визнаються
судом безпідставними з огляду на
наступне.

Відповідно до абзацу 3 частини першої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" надання (отримання)
споживчих кредитів у іноземній валюті
на території України забороняється. У
зв'язку із зазначеним суди повинні
виходити з того, що договір, предметом
якого є споживчий кредит в іноземній
валюті, укладений після набрання
чинності Законом України від 22 вересня
2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг", за
позовом заінтересованої особи може
бути визнаний судом недійсним.

Статтею 99 Конституції України
визначено, що грошовою одиницею
України є гривня. Вказана стаття
визначає правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, тоді як
статтею 192 ЦК України передбачено, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадку
і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин банк, як фінансова
установа, отримавши у встановленому
законом порядку (статті 19, 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність») банківську та генеральну
ліцензії на здійснення валютних
операцій або письмовий дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу ІІ Закону
України від 15.02.2011 №3024-VІ «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання діяльності банків» є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій, має право
здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління НБУ
від 14.10.2004 №483, зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за
№ 1429/10028 (п. 1.5), передбачає, що
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Щодо вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії на
надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують установлені
законодавством межі, то на даний час
законодавством не встановлено межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.

Листом НБУ від 07.12.2009 № 13-210/7871-22612 щодо
вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5
вказаного Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії на
надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, роз'яснено, що на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання/одержання
кредитів в іноземній валюті, а тому
операція з надання банками кредитів в
іноземній валюті не потребує
індивідуальної ліцензії.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою і
єдиною правовою підставою для
здійснення банками кредитування в
іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5
вказаного Декрету є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої в
установленому порядку, тобто отримання
письмового дозволу НБУ на операції,
пов'язані з іноземною валютою, і
операція з надання банками кредитів в
іноземній валюті не потребує
індивідуальної ліцензії. Надання
кредитів у валюті за наявності в банку
відповідної генеральної ліцензії
(дозволу НБУ на здійснення кредитних
операцій у валюті) не суперечить
вимогам чинного законодавства України.

Під час судового розгляду
представником відповідача були надані
докази того, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» на
час укладення кредитного договору №
2202/1107/71-016 від 28.11.2007 мав банківську
ліцензію НБУ № 38 від 11.10.2001, а також
дозвіл №38-1 від 11.10.2001 на право
здійснення операцій з валютними
цінностями (а.с. 47-50).

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит,
сплатити відсотки та інші платежі
передбачені кредитним договором.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають з
кредитних відносин» при вирішенні
спорів про визнання кредитного
договору недійсним суди мають
враховувати вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055),
статті 18-19 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачені
підстави, за наявності яких правочин
може бути визнаний недійсним, а саме:
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою (зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, п'ятою (правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним)
та шостою ( правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203 ЦК
України.

Таким чином, при підписанні кредитного
договору всі передбачені чинним
законодавством вимоги для укладення
договорів були дотримані, а тому не
вбачається підстав стверджувати про
невідповідність їх умов вимогам
законодавства, на що позивач
посилається у своїй позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведеного, відсутні
підстави для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки договір
укладений відповідно до норм чинного
законодавства, позивач добровільно
погодився на його укладення,
підписавши кредитний договір, сторони
прийшли згоди стосовно всіх умов та
позивачем виконувалися.

Також суд визнає необґрунтованими
посилання позивача на
несправедливість умов договору в
розумінні ст. 3 ЦК України, порушення
принципу рівності сторін договору (п.п.
4 п. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав
споживачів»), враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 36 ЗУ «Про
Національний банк України» офіційний
курс гривні до іноземних валют
встановлюється Національним банком
України.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» валютні курси
встановлюються Національним банком за
погодженням з Кабінетом Міністрів.

Положення про встановлення офіційного
курсу гривні до іноземних валют та
курсу банківських металів, затверджене
Постановою правління НБУ від 12.11.2003 №
496, визначає, що офіційний курс гривні
до іноземних валют, в тому числі до
долару США, установлюється щоденно. Для
розрахунку курсу гривні до іноземних
валют використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

З вказаного вбачається, що незмінність
курсу гривні до іноземних валют
законодавчо не закріплена.

При укладенні кредитного договору в
іноземній валюті та взятті на себе
зобов'язань на підставі його умов
сторони не мали підстав вважати, що
валютний курс буде незмінним, повинні
були враховувати підвищений валютний
ризик за таким кредитом, який, виходячи
зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, несе
позичальник.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 № 5 саме по собі
зростання/коливання курсу іноземної
валюти не є достатньою підставою для
розірвання кредитного договору на
підставі статті 652 ЦК, оскільки
зазначене стосується обох сторін
договору й позичальник при належній
завбачливості міг, виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договорів та визначенні їх умов з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості, а п. 3.8
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 № 168, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за
№ 541/13808, встановлює, що у разі надання
кредиту в іноземній валюті банки
зобов'язані під час укладення
кредитного договору попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за кредитним
договором несе споживач. Така норма
запроваджена на виконання Закону
України "Про захист прав споживачів " і
виконана банком, про що свідчить п. 10.13
кредитного договору № 2202/1107/71-016.

Отже, вказані норми Закону не
зобов'язують банки брати на себе
будь-які ризики, пов'язані з
кредитуванням.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Керуючись Законом України «Про банки і
банківську діяльність», ст. ст. 3, 215, 627,
1054 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57- 61, 209,
212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення через Печерський
районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення. Апеляційна скарга
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги,
рішення набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
К.О. Середа