АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/2022/14-Ц 22-ц/774/1433/К/14
Справа № 216/2022/14-ц
Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/1433/К/14
Доповідач Барильська А.П.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.

за участю: позивача ОСОБА_2,
представника відповідача -
Алімагомедової Гульжанат Магомедівни,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
20» на рішення Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 15
травня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація № 20» про поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
20» (надалі - КП «ЖЕО № 20») про поновлення
на роботі, стягнення заробітної плати
та середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди.
Уточнивши позовні вимоги, в останній
їх редакції, позивач просив суд
зобов'язати відповідача поновити його
на роботі з 28.02.2014 року на посаді
слюсаря-сантехніка 4 розряду, стягнути
з КП «ЖЕО № 20» на його користь
невиплачену заробітну плату за лютий
2014 року у сумі 2366,40 грн.; середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
01.03.2014 року по 15.05.2014 року у сумі 5916 грн.,
вихідну допомогу відповідно до ст. 44
КЗпП України в сумі 7099, 20 грн., у
відшкодування моральної шкоди 2000 грн.
та 15,24 грн. витрат на послуги
«Укрпошти».

В обґрунтування позову ОСОБА_2
зазначив, що з 2 березня 2009 року він
працював слюсарем-сантехником 4-го
розряду в КП «ЖЕО № 20».

З 1 лютого 2014 року КП «ЖЕО - № 20»
припинило надання послуг мешканцям з
утримання будинків, змінило вид своєї
діяльності та, не попередивши про
скорочення, фактично скоротило штат
робітників.

У лютому 2014 року позивач звернувся до
адміністрації відповідача із заявою
про звільнення його згідно ст. 40 п. 1
КЗпП України, оскільки іншої роботи
йому запропоновано не було. Директор КП
«ЖЕО № 20» відмовилася приймати його
заяву, тому ОСОБА_2 направив її поштою.

28 лютого 2014 року позивача було
звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогули, однак, ОСОБА_2 не
згоден зі звільненням, оскільки з 3 по 28
лютого 2014 року виходив на роботу і весь
робочий час знаходився на своєму
робочому місці.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м.Кривого Рогу від 15
травня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі в КП «ЖЕО №
20» на посаді слюсаря-сантехніка 4-го
розряду.

Стягнуто з КП «ЖЕО № 20» на користь
ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату за
лютий 2014 року у розмірі 2366,40 грн.;
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 01.03.2014 року по 15.05.2014 року у
сумі 5916 грн. та моральну шкоду у сумі 500
грн. Розподілено судові витрати та
рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
межах суми платежу за один місяць
допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зокрема, апелянт посилається на те, що
судом першої інстанції не взято до
уваги докази, надані відповідачем на
підтвердження відсутності позивача на
робочому місці з 03.02.2014 року по 27.02.2014
року, а саме: пояснення у суді першої
інстанції свідка ОСОБА_4, яка
підтвердила факт відсутності на
робочому місці ОСОБА_2, відповідні акти
від 06.02.2014р., 12.02.2014р., 17.02.2014р., 19.02.2014р. та
28.02.2014р. "Про відсутність працівника на
робочому місці"; докази відсутності
будь-якої трудової діяльності позивача
в період з 03.02.2014 року по 27.02.2014 року,
оскільки у період з 03.02.2014 року по 28.02.2014
року він не отримував наряд на
виконання робіт у майстра дільниці.
Крім того, ОСОБА_2 був неодноразово
попереджений в усній і письмовій формі
про те, що у разі його неявки на роботу,
він буде звільнений за прогули. За
допущені позивачем порушення Правил
внутрішнього трудового розпорядку -
неявки на роботу без поважних причин з
03 по 24.02.2014 року, 24.02.2014 року було видано
наказ №25 про прогули. Відповідно до
зазначеного наказу, у зв'язку з
відсутністю позивача на роботі з
03.02.2014р. по 24.02.2014р. йому було винесено
догану, наказ № 25 було направлено
позивачу поштою разом з
попереджувальним листом № 218 від 24.02.2014
р., однак. позивач продовжував не
виходити на роботу .

Висновок суду щодо припинення надання
КП «ЖЕО № 20» послуг з утримання
будинків, про зміну роду своєї
діяльності відповідача та скорочення
штату, є необґрунтованим, оскільки КП
«ЖЕО №20» у зв'язку з припиненням послуг
з утримання будинків з лютого 2014 року,
не припиняло фінансово-економічну
діяльність, не ліквідувалося, не
змінювало фактичної адреси, тому
питання скорочення штату та ліквідації
підприємства, на думку апелянта, на
теперішні час розглядати недоцільно.

Посилання у рішенні суду першої
інстанції на те, що позивач звертався
до відповідача із заявою про
звільнення його згідно ст. 40 п. 1 КЗпП
України, оскільки іншої роботи
запропоновано не було, є
необґрунтованими, так як позивачу
ОСОБА_2 у зв'язку з виробничою
необхідністю пропонувалося тимчасово
перевестися на іншу роботу, не
обумовлену трудовим договором, без
його згоди, з оплатою праці за виконану
роботу, але не нижче, ніж середній
заробіток за попередньою роботою, на що
він не погодився та не вийшов на роботу.
Крім того, адміністрація підприємства
по можливості сприяла проведенню
співбесід з усіма своїми працівниками
щодо подальшої співпраці, яку позивач
проігнорував.

При стягненні з відповідача на користь
позивача суми відшкодування моральної
шкоди судом, на думку апелянта, не було
з'ясовано, за які конкретні факти
порушення прав позивача він просить
відшкодувати моральну шкоду, ОСОБА_2 не
було надано доказів спричинення йому
моральної шкоди та не наведено
правового обґрунтування для її
відшкодування.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не
оспорюється, що згідно наказу №35 від
02.02.2009 року позивач працював на посаді
слюсаря-сантехніка 4 розряду у
відповідача.

Згідно наказу № 29 від 278.02.2014 року
позивача було звільнено з роботи у
зв'язку з відсутністю на робочому місці
з 03.02.2014р. по 28.02.2014 року без поважних
причин, взявши до уваги наказ про
покарання ОСОБА_2 за прогули № 25 від
24.02.2014 року, висновок комісії про
поважність причин відсутності його на
роботі від 19.02.2014 року, відсутність
відповіді на листи від 12.02.2014 року та
24.02.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
посилався на те, що з 3 по 28 лютого 2014
року він виходив на роботу і весь
робочий час знаходився на своєму
робочому місці, прогул не допускав. З
1.02.2014 року відповідач припинив надання
послуг мешканцям з утримання будинків,
змінив вид своєї діяльності та, не
попередивши про скорочення, фактично
скоротив штат робітників. Тому, у
лютому 2014 року позивач звернувся до
адміністрації відповідача із заявою
про звільнення його згідно ст. 40 п. 1
КЗпП України, оскільки іншої роботи
йому запропоновано не було. Однак,
директор КП «ЖЕО № 20» відмовилася
приймати його заяву, тому ОСОБА_2
направив її поштою.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
наявності правових підстав для
поновлення ОСОБА_2 на роботі в КП «ЖЕО №
20» на посаді слюсаря-сантехніка 4-го
розряду, стягнення невиплаченої
заробітної плати за лютий 2014 року у
розмірі 2366,40 грн.; середнього заробітку
за час вимушеного прогулу з 01.03.2014 року
по 15.05.2014 року у сумі 5916 грн. та
моральної шкоди у сумі 500 грн..

Однак, колегія суддів не може
погодитись з зазначеним висновком суду
з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року, з подальшими змінами «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясовувати, в чому конкретно
проявилося порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4 ст. 40
КЗпП України, чи додержані власником
або уповноваженим ним органом
передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП
правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не
закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувалися при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини. за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Пунктом 24 зазначеної Постанови
передбачено, що при розгляді позовів
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст. 30 КЗпП, суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
робочого дня, так і більше трьох годин
безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Як вбачається із матеріалів
справи, позивач ОСОБА_2, з 03.02.2014 року по
28.02.2014 року буз відсутній на роботі без
поважних причин. Зазначений факт
підтверджується матеріалами справи.
Так, згідно акту від 06.02.2014 року позивач
відсутній на роботі з 03.02.2014 р. по час
складання акту, на видачу наряду та
інструктажу з охорони правці на
виконання робіт не з'являється.
Поважних причин своєї відсутності на
роботі ОСОБА_2 адміністрації
підприємства не повідомив.( а.с.25, 60).

Згідно акту від 12.02.2014 року. позивач з
07.02.2014 року по час складання акту
відсутній на роботі, на видачу наряду
та інструктажу з охорони праці на
виконання робіт не з'являється.
Поважність причин своєї відсутності на
роботі не повідомив. ( а.с.26, 61).

Згідно акту від 17.02.2014 року позивач з
13.02.2014 року по час складання акту на
роботі відсутній, на видачу наряду та
інструктажу з охорони праці на
виконання робіт не з'являється.
Поважних причин своєї відсутності на
роботі адміністрації підприємства не
повідомив. ( а.с.27, 62)

Згідно акту від 18.02.2014 року, позивач
відсутній на роботі з 03.02.2014 року по
теперішній час, отримав 15.02.2014 року лист
від адміністрації КП «ЖЄО 20» від 12.02.2014
року про необхідність повідомити
причини відсутності на роботі та
попередження про зарахування періоду
відсутності на роботі з 03.02.2014 року -
прогулами. Поважності причин своєї
відсутності на роботі адміністрації
відповідача позивач не повідомив.
(а.с.63).

Згідно акту від 28.02.2014 року, позивач з
18.02.2014 року по 28.02.2014 року на роботі
відсутній, на видачу наряду та
інструктажу з охорони праці на
виконання робіт не з'являється.
Поважних причин своєї відсутності на
роботі адміністрації підприємства не
повідомив. ( а.с.28) .

Згідно листа від 12.02.2014 року № 192
відповідач пропонував позивачу
терміново надати керівництву
підтверджуючи документи про причини
відсутності на роботі з 03.02.2014 року.(
а.с.17)

Згідно акту від 20.02.2014 року, позивач не
надав адміністрації підприємства
відповідь на лист № 192 від 12.02.2014 року
про пояснення причин його відсутності
на роботі у період з 03.02.2014р. пл. 20.02.2014р. (
а.с.65).

Згідно акту від 19.02.2014 року, поважних
причин відсутності ОСОБА_2 на роботі не
виявлено. ( а.с.18).

Наказом № 25 від 24.02.2014 року за допущене
порушення Правил внутрішнього
трудового розпорядку: неявка на роботу
без поважних причин з 03.02.2014 р., по 24.02.2014
року, ОСОБА_2 оголошена догана та
попереджено, що у разі повторного
допущення відсутності на роботі без
поважних причин, адміністрацією
підприємства буде розглянуто питання
про його звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП
України- за прогули. ( а.с.19). Зазначений
наказ позивач не оскаржив у
встановленому законом порядку.

Згідно довідки №386 від 13.05.2014 року
позивач не є членом профспілкової
організації підприємства відповідача.(
а.с.24).

Таким чином, матеріалами справи
встановлено, що позивач ОСОБА_2 у
період з 03.02.2014 року по 28.02.2014 року був
відсутній на роботі без поважних
причин. Наказом №25 від 24.02.2014 року за
допущене порушення Правил
внутрішнього трудового розпорядку:
неявка на роботу без поважних причин з
03.02.2014 р., по 24.02.2014 року, ОСОБА_2
оголошена догана та попереджено, що у
разі повторного допущення відсутності
на роботі без поважних причин,
адміністрацією підприємства буде
розглянуто питання про його звільнення
за п.4 ст. 40 КЗпП України- за прогули.
Однак, у період з 25.02.2014 року по 28.02.2014
року позивач продовжував бути
відсутнім на роботі без поважних
причин. При цьому, надати пояснення
щодо відсутності на роботі позивач
відмовився, про що складено акт від
27.02.2014 року. ( а.с.66).

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про наявність
правових підстав для поновлення
позивача на роботі.

Колегія суддів вважає, що при
звільненні позивача підприємством
відповідача було дотримано порядок
його звільнення. Обране дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення
відповідає ступіню тяжкості вчиненого
позивачем проступку і заподіяної ним
шкода, враховані обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
позивача, наявність наказу № 25 від
24.02.2014 року, яким позивачу оголошено
догану за прогули у період з 03.02.2014р. по
24.02.2014 року.

У зв'язку з відсутністю правових
підстав для поновлення позивача на
підприємстві відповідача, колегія
суддів вважає, що відсутні підстави для
стягнення заробітної плати та
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди.

Тому, доводи апеляційної скарги
відповідача заслуговують на увагу.

Посилання позивача на те, що у період з
03.02.2014 року по 28.02.2014 року він знаходився
на робочому місці, колегія суддів не
може взяти до уваги, оскільки вони не
підтверджені належними та допустими
доказами. Пояснення свідка ОСОБА_5 у
засіданні колегії суддів про те, що
24.02.2014 року ОСОБА_2 здійснив у неї в
квартирі ремонт каналізації, не можуть
бути підтвердженням знаходження
ОСОБА_2 у період з 03.02.2014 року по 28.02.2014
року на роботі, оскільки, як пояснила
свідок, позивача в цей день вона
зустріла на вулиці, ніяких заявок до
відповідача з приводу необхідності
виконання ремонтних робіт вона не
подавала. Та, крім того, відповідач,
згідно матеріалів справи, з лютого 2014
року не виконував роботи по утриманню
будинків та прибудинкової території.

Натомість, як вбачається із матеріалів
справи, позивач у період з 03.02.2014 року по
24.02.2014 року був відсутній на роботі без
поважних причин, у зв'язку з чим
наказом № 25 від 24.02.2014 року позивачу
оголошено догану за прогули у період з
03.02.2014р. по 24.02.2014 року. Однак, позивач
продовжував бути відсутнім на роботі у
період з 25.02.2014 року по 28.02.2014 року. У
зв'язку з чим, враховуючи попередню
роботу позивача, притягнення його до
дисциплінарної відповідальності за
прогули, відповідач правомірно
застосував до позивача дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення за
прогули.

Пояснення свідка ОСОБА_6, надані в
колегії суддів з приводу того, що 03.02.2014
року у її чоловіка, позивача ОСОБА_2,
директор підприємства відповідача
відмовилася отримати його заяву про
звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України та
поводилася з ним грубо та нечемно,
колегією суддів не можуть бути взяті до
уваги, оскільки вони правового
значення для вирішення зазначеного
спору не мають, так як не є
підтвердженням присутності позивача
протягом робочого дня 03.02.2014 року на
роботі.

Посилання позивача на те, що 03.02.2014 року
він поштою направив відповідачу заяву,
згідно якої просив звільнити його з
роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України з 03.02.2014
року, та зазначену заяву відповідач
отримав 12.02.2014 року, колегія суддів не
може взяти до уваги, оскільки
підприємство відповідача у період
лютого 2014 року не мало правових підстав
для звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗпП
України, так як відповідач не припинив
фінансово-економічну діяльність, не
ліквідувався, не змінив своєї
фактичної адреси. На підприємстві
відповідача були наявні робочі місця,
на які, у зв'язку з виробничою
необхідністю, адміністрація
відповідача пропонувала перевести
позивача до вирішення питання про
звільнення, про що повідомила листом
від 24.02.2014 року № 218 ( а.с.5). Однак,
позивач на роботі не з'явився без
поважних причин.

За таких обставин. колегія суддів
вважає, що рішення суду не відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи, у
зв'язку з чим, апеляційна скарга
підлягає задоволенню, рішення суду-
скасуванню, з ухваленням нового
рішення відповідно до вимог п.п.3,4 ч.1 ст.
309 ЦПК України про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація № 20» задовольнитиє.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 15 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційна організація №
20» про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати та середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: