Справа № 376/399/14-ц
Головуючий у І інстанції Віговський
С.І.Провадження № 22-ц/780/4105/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Сквирського районного суду
Київської області від 29 квітня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2010 року позивач звернулася в
суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що він
є власником будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що в будинку
зареєстрована його колишня дружина,
ОСОБА_3, шлюб з якою розірваний 23
березня 2010 року.

На початку 2009 року відповідач виїхала
працювати в Італію, забрала всі свої
речі з будинку, і по даний час будинком
не цікавиться, комунальні послуги не
сплачує, не проживає в будинку більше
року. Домовленостей між позивачем та
відповідачем щодо збереження за нею
права на користування житлом не було,
договір найму житлового приміщення не
укладався.

Реєстрація відповідача в будинку
позбавляє позивача можливості
отримати субсидію від держави,
відповідач в будинку не проживає, не
допомагає йому в утриманні будинку, не
сплачує комунальні послуги за
електроенергію, газ, крім того, позивач
не може розпорядитися своїм власним
майном, тому просив визнати
відповідача такою, що втратила право
користування жилими приміщеннями в
будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Сквирського районного суду
Київської області від 29 квітня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просив рішення скасувати, ухвалити
нове рішення про задоволення позову. В
апеляційній скарзі посилався на те, що
судом неповно з'ясовані обставини, що
мають значення для справи, суд не
врахував, що відповідач в даний час не є
членом сім'ї власника будинку, доказів
поважних причин відсутності і не
проживання в будинку відповідач суду
не надала, а перебування відповідача
протягом 2009-2014 років за кордоном на
заробітках не може бути правовою
підставою для продовження терміну
зберігання за відповідачем житла, а
відтак висновок суду про відмову у
позові є помилковим.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
відповідач була відсутня за місцем
реєстрації протягом 2009-2014 років з
поважних причин, а саме працювала за
кордоном.

Однак такі висновки суду є помилковими
і не відповідають встановленим
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції,
що позивач є власником будинку за
адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 17, 19).

Позивач зазначав, що в будинку
зареєстрована його колишня дружина,
ОСОБА_3, шлюб з якою розірваний 23
березня 2010 року. ( а.с. 33, 20).

З наданих ОСОБА_3 доказів видно, що
дійсно з 2009 року вона виїхала працювати
в Італію (а.с. 88-102)., де перебуває до
сьогодні. Протягом цього часу
комунальні послуги не сплачувала,
тобто не проживала в будинку більше
року. Домовленостей між позивачем та
відповідачем щодо збереження за нею
права на користування житлом не було,
договір найму житлового приміщення не
укладався.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права і
обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку із
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Відповідно до змісту вказаної статті,
ОСОБА_3 до 23 березня 2010 року (рішення про
розірвання шлюбу (а.с. 20) була членом
сім'ї власника будинку. В даний час
ОСОБА_3 є колишнім членом сім'ї власника
будинку.

Враховуючи наведене, належних доказів,
відповідно до ст. 60 ЦПК України, про
спільне проживання із ОСОБА_2 після 23
березня 2010 року, ведення спільного
господарства, наявність взаємних права
і обов'язків, утримання будинку, сплату
комунальних послуг, ОСОБА_3 не надала ні
суду першої інстанції, ні суду
апеляційної інстанції.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
май на будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України, ст. 48 Закону України "Про
власність").

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоча би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) (на відміну
від договору найму (оренди) житла -
ст.ст. 810, 814 ЦК України).

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Враховуючи, що відповідач не набула
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом (найм, оренда,
вселення наймачем чи на підставі
ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61,
64 ЖК України), помилковим є висновок
суду про відмову у задоволенні позову,
і рішення суду не може вважатися
законним і обґрунтованим, підлягає
скасуванню з ухвалення рішення про
визнання ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування жилим приміщенням у
спірному будинку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, ст. 405 ЦК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду
Київської області від 29 квітня 2014 року -
скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, такою що втратила право
користування житловим приміщенням в
будинку за адресою: АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:

Судді: