РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року Личаківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді:
Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судового засідання:
Коник О.Б.,

позивача:
ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2

представника відповідача:
ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
зобов'язання до вчинення дій та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою про зобов'язання
відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди
у демонтажі замурованого дверного
отвору розташованого між приміщеннями
першого поверху під літерами 1-1 площею
21,3 кв.м. і VIII площею 11,4 кв.м., в будинку за
адресою АДРЕСА_1.

Позов мотивує тим, що при житті батьки
сторін у справі вказаний будинок
розділили та згідно з рішенням
Народного суду Червоноармійського
району м. Львова від 12 липня 1983 року за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
розірвання шлюбу та поділ майна
поділено між сторонами спільно нажите
майно: будинок на АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на 2/3 ідеальні
частини вказаного будинковолодіння та
виділено їй в користування приміщення
під літерами 1-2 пл. 16 кв.м., 1-3 пл. 14,8 кв.м.,
1-5 пл. 12,4 кв.м., 1-4 пл. 5,3 кв.м., що на
першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VIІ пл.
21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., ІІ пл. 11,5 кв.м., що в
підвальному приміщенні. За ОСОБА_6
визнано право власності на 1/3 ідеальну
частину названого будинковолодіння та
виділено в користування приміщенні на
першому поверсі під літерами 1-1 пл. 21,3
кв.м. та в підвалі ІV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2
кв.м. В спільному користуванні сторін
залишено приміщення під літерами VIІІ
пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та
приміщення ІІІ пл. 3,1 кв.м., що в підвалі.

Станом на сьогодні позивачу належить 1/3
ідеальної частини названого будинку, а
відповідачу відповідно 2/3 ідеальної
частини будинку.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 12 листопада 2013 року
здійснено розподіл горища будинку
АДРЕСА_1, виділено в користування
ОСОБА_1 приміщення площами 10,64 кв.м. і
21,84 кв.м., а всього 32,48 кв.м., що
пропорційно її частці в розмірі 1/3 в
даному будинку та виділено в
користування ОСОБА_4 приміщення
площами 31 кв.м. і 33,83 кв.м., що
пропорційної її частці в розмірі 2/3 в
даному будинку.

Єдиним входом позивача в приміщення
VIІІ пл. 11,4 кв.м., що є у спільному
користуванні сторін, є з приміщення 1-1
пл. 21,3 кв.м., однак дверний отвір між
цими приміщеннями замурований, що
унеможливлює позивачу доступ до
горища.

Позивач зверталась до відповідача для
надання згоди щодо демонтування
замурованого дверного отвору, однак
дане питання в позасудовому порядку не
вирішене.

Як на підставу позову посилається на
ст.ст. 321, 358, 391 ЦК України.

Ухвалою суду в судовому засіданні 15
травня 2014 року прийнято до розгляду та
об'єднано в одне провадження з
первісним позовом зустрічний позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_1, вимоги якого
позивачем в подальшому були уточнені,
про зобов'язання ОСОБА_1 здійснити за
власний рахунок демонтаж
незавершеного будівництва
двоповерхової прибудови до будинку
АДРЕСА_1, а саме приміщення цокольного
поверху розміром 7,05х3,4 м. та приміщення
першого поверху 6,03х3,03 м.

Позов мотивує тим, що сторони є дітьми
ОСОБА_6, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
що померла ІНФОРМАЦІЯ_2. При житті
батьки сторін розірвали шлюб і
вирішили питання поділу будинку в
ідеальних частинах, відповідно до
якого ОСОБА_6, належало 1/3
будинковолодіння на АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 -
відповідно 2/3 частини. В 1985 році ОСОБА_6
відмовився від користування спільним
коридором пл. 11,4 кв.м., а ОСОБА_5 надала
дозвіл на вироблення окремого входу у
віконному отворі підвального
приміщення під літ. ІV і проведення
добудови тамбуру, розміром 5,5х3,5 м і
рішенням виконавчого комітету
Винниківської міської ради надано
дозвіл на проведення прибудови
тамбуру. Крім того, ОСОБА_6, порушивши
вказане рішення, добудував
двоповерхову прибудову, право
власності на яку не оформив. ОСОБА_1
після смерті ОСОБА_6 стала одноосібним
власником 1/3 частини будинку, яка
належала спадкодавцю. У спадкуванні
двоповерхової добудови ОСОБА_7 було
відмовлено.

В судовому засіданні позивач по
первісному позову ОСОБА_7 первісний
позов підтримала, пояснення надала
аналогічні викладеним в ньому, просила
його задовольнити. Проти зустрічного
позову заперечила та пояснила, що
відсутні докази порушення прав ОСОБА_4
добудовою з приводу якої іде спір,
просила в задоволені зустрічного
позову відмовити.

Представник позивача по первісному
позову ОСОБА_7 ОСОБА_2, який діяв на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності від 21 березня 2012 року
первісний позов підтримав з мотивів
викладених в ньому, проти зустрічного -
заперечив, просив в його задоволені
відмовити.

Представник відповідача по первісному
позову ОСОБА_4 ОСОБА_3, який діяв на
підставі нотаріально посвідченої
довіреності від 1 березня 2012 року
зустрічний позов підтримав з мотивів
викладених в ньому просив його
задовольнити, проти первісного -
заперечив і просив в його задоволені
відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, оглянувши матеріали
інвентаризаційної справи на будинок
за адресою АДРЕСА_1, дослідивши
матеріали справи, оцінивши в
сукупності зібрані у справі докази,
вирішуючи спір в межах заявлених
позовних вимог суд вважає, що первісний
позов підлягає до задоволення, а в
зустрічному - слід відмовити, виходячи
з таких мотивів.

Рішенням Народного суду
Червоноармійського району м. Львова
від 12 липня 1983 року за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та поділ
майна поділено між сторонами спільно
нажите майно: будинок на АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3
ідеальні частини вказаного
будинковолодіння та виділено їй в
користування приміщення під літерами
1-2 пл. 16 кв.м., 1-3 пл. 14,8 кв.м., 1-5 пл. 12,4 кв.м.,
1-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI
пл. 15,4 кв.м., VIІ пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м.,
ІІ пл. 11,5 кв.м., що в підвальному
приміщенні. За ОСОБА_6 визнано право
власності на 1/3 ідеальну частину
названого будинковолодіння та
виділено в користування приміщенні на
першому поверсі під літерами 1-1 пл. 21,3
кв.м. та в підвалі ІV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2
кв.м. В спільному користуванні сторін
залишено приміщення під літерами VIІІ
пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та
приміщення ІІІ пл. 3,1 кв.м., що в підвалі.

В судовому засіданні встановлено, що і
не заперечувалось сторонами у справі,
що позивачу ОСОБА_4 належить на праві
власності у відповідності до свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
16 червня 2006 року, договору дарування
частини будинку від 20 вересня 2004 року
та витягів про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 20
вересня 2004 року та від 22 червня 2006 року
2/3 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1,
які належали ОСОБА_5 Відповідачу ОСОБА_1
належить на праві власності у
відповідності до свідоцтва на спадщину
за законом від 22 лютого 2009 року та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 15 жовтня 2003 року
1/3 ідеальної частини будинку АДРЕСА_1,
які належали ОСОБА_6

Оскільки свої частки ОСОБА_4 та ОСОБА_1
набули пропорційно часткам, які
належали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно,
та між попередніми власниками названий
вище будинок був поділений в натурі
рішенням суду, яке ніким не
оскаржувалось, вступило в законну сили
та є обов'язковим до виконання, а тому
варіант розподілу будинку є
обов'язковим і для нових власників
(спадкоємців).

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 3 вересня 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
приміщенням, за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл будинку
здійснено розподіл горища будинку
АДРЕСА_1, виділено в користування
ОСОБА_1 приміщення площами 10,64 кв.м. і 21,84
кв.м., а всього 32,48 кв.м., що пропорційно
її частці в розмірі 1/3 в даному будинку
та виділено в користування ОСОБА_4
приміщення площами 31 кв.м. і 33,83 кв.м., що
пропорційно її частці в розмірі 2/3 в
даному будинку.

З поверхового плану першого поверху
будинку АДРЕСА_1 станом на 18 вересня 1981
року вбачається, що між приміщеннями 1-1
пл. 21,3 кв.м. і VІІІ (1-4 згідно нового
технічного паспорта) пл. 11,4 кв.м. був
дверний отвір. З поверхового плану
станом на 15 жовтня 2012 року та копії
технічного паспорта станом на 10 жовтня
2003 року вбачається, що дверний отвір
між названими вище приміщеннями
замурований.

З акту дочірнього підприємства
«Добробут» малого комунального
підприємства «Винниківське» від 9
квітня 2014 року вбачається, що дверний
отвір між приміщеннями 1-1 і 1-4
замурований, вихід на горище
знаходиться в приміщені 1-4, тому
потрапляння на горище ОСОБА_1
неможливе.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Позивач ОСОБА_1 зверталась до
відповідача ОСОБА_4 з пропозицією
узгодження часу демонтування
замурованого спірного дверного отвору
листами від 9 і 22 квітня 2014 року.
Представник ОСОБА_4 ОСОБА_3 листом від 23
квітня 2014 року фактично згоди на
демонтаж дверного отвору і узгодження
часу щодо цього не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно з ч. 1, 2, 3, 5 ст. 319 ЦК власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

Власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1
користується приміщенням першого
поверху під літерами 1-1 площею 21,3 кв.м.,
в спільному користуванні сторін
перебуває приміщення VIII (1-4) площею 11,4
кв.м., в будинку за адресою АДРЕСА_1,
єдиний вхід на горище є з приміщення VIII
(1-4) площею 11,4 кв.м., до якого не має
доступу ОСОБА_1 у зв'язку з наявним
замурованим дверним отвором між
приміщеннями під літерами 1-1 і VIII (1-4), що
позбавляє її фактично доступу до свого
майна, варіант доступу до горища з
приміщення VIII (1-4) було обумовлено ще в
рішенні Народного суду
Червоноармійського району м. Львова
від 12 липня 1983 року за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та поділ
майна, тобто такий передбачався ще за
життя спадкодавців сторін, а тому є
обов'язковим і для спадкоємців,
оскільки іншого поділу будинку станом
на день розгляду справи не було, беручи
до уваги, що ОСОБА_4 в добровільному
порядку не надає дозволу ОСОБА_1 на
демонтаж спірного дверного отвору, а
тому ОСОБА_4 слід зобов'язати не чинити
перешкоди ОСОБА_1 у демонтажі
замурованого спірного дверного отвору.

При цьому, судом не беруться до уваги
доводи ОСОБА_4 про те, що ще за життя
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було погоджено
замурування спірного дверного отвору,
оскільки доказів такого в порушення ст.
60 ЦПК України неї та її представником
не представлено.

В судовому засідання встановлено, що і
не заперечується сторонами у справі, що
незавершене будівництво двоповерхової
прибудови до будинку АДРЕСА_1, а саме
приміщення цокольного поверху
розміром 7,05х3,4 м. та приміщення першого
поверху 6,03х3,03 м здійснив ще за життя
ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Згідно з ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства.

Особа може бути звільнена від
цивільного обов'язку або його
виконання у випадках, встановлених
договором або актами цивільного
законодавства.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України
якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

В пункті 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)» визначено,
що право власності на самочинно
збудовані житлові будинки, будівлі,
споруди, інше нерухоме майно не
набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно
збудованого майна визначаються судом
відповідно до положень статті 1218 ЦК та
з урахуванням роз'яснень, наданих у
пункті 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування».

Стаття 1218 ЦК України визначає, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» визначає, що якщо
спадкодавцем було здійснене самочинне
будівництво (частина перша статті 376
ЦК), до спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно
зведену будівлю визнано судом за
власником (користувачем) земельної
ділянки, на якій вона розміщена, то до
складу спадщини входить право на
відшкодування витрат на будівництво
(частина шоста статті 376 ЦК).

До спадкоємців, які прийняли спадщину,
у разі знесення самочинного
будівництва переходить обов'язок
відшкодувати вартість витрат на його
знесення і приведення земельної
ділянки до попереднього стану (частини
четверта, сьома статті 376 ЦК).

Судом встановлено, що ОСОБА_1
успадкувала 1/3 частини
будинковолодіння на АДРЕСА_1 після
смерті ОСОБА_6, що стверджується
свідоцтвом на спадщину за законом від 22
лютого 1999 року. Доказів спадкування
будь-якого майна після смерті ОСОБА_6
ОСОБА_4 судом не здобуто. А тому,
фактично єдиним спадкоємцем майна
ОСОБА_6 була ОСОБА_1 А тому, до останньої
фактично перейшло право власності на
будівельні матеріали цокольного
поверху розміром 7,05х3,4 м. та приміщення
першого поверху 6,03х3,03 м.

Відповідно до п. 17 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)» позов про
знесення самочинно збудованого
нерухомого майна може бути пред'явлено
власником чи користувачем земельної
ділянки або іншою особою, права якої
порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

В пункті 22 вказаної вище постанови
передбачено, що знесення самочинного
будівництва є крайньою мірою і можливе
лише тоді, коли використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
винної особи до відповідальності.
Пункт 24 цієї ж постанови визначає, що
знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

З рішення виконавчого комітету
Винниківської ради народних депутатів
від 18 лютого 1986 року № 64 вбачається, що
ОСОБА_6 надано дозвіл на добудову до
існуючого житлового будинку АДРЕСА_1
тамбуру розміром 5,5х3,5 м.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення вказаної вище норми закону
представником позивача ОСОБА_4 ОСОБА_3
не представлено доказів, що ОСОБА_4
зверталась до ОСОБА_1 щодо здійснення
демонтажу спірної добудови або
приведення її до відповідності згідно
отриманого дозволу на будівництво
тамбуру, що використано усі
передбачені законодавством України
заходи щодо зобов'язання ОСОБА_1
вчинити зазначені вище дії та що
остання відмовляється їх вчинити. Крім
того, не вказано, які саме права ОСОБА_4
і яким чином порушує вказана добудова.

Враховуючи наведене, суд приходить до
переконання, що вимоги про зобов'язання
ОСОБА_1 здійснити за власний рахунок
демонтаж незавершеного будівництва
двоповерхової прибудови до будинку
АДРЕСА_1 є передчасними, а тому до
задоволення не підлягають.

При цьому, у відповідності до вимог ст.
88 ЦПК України з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1
слід стягнути судові витрати понесені
позивачем по первісному позову в
розмірі 243,6 гривень, що складаються з
судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 169, 208, 209, 212-215
ЦПК України, суд -

вирішив:

первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
зобов'язання до вчинення дій -
задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_4 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1) не чинити перешкоди
ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової
картки платника податків НОМЕР_2) у
демонтажі замурованого дверного
отвору розташованого між приміщеннями
першого поверху під літерами 1-1 площею
21,3 кв.м. і VIII площею 11,4 кв.м., в будинку за
адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_2) в користь ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_1) 243 (двісті сорок три)
гривні 60 копійок судового збору.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про зобов'язання до вчинення
дій - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: