Єдиний унікальний номер 205/3730/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан
Д.В.

при
секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості та визнання
права власності.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що 03.01.2012 року між
ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - Відповідач)
було укладено договір позики, згідно
якого він передав останньому грошові
кошти у розмірі 300 000 (триста тисяч) грн.
00 коп. строком до 03.01.2013 року. В якості
забезпечення такого зобов'язання
відповідач передав в заставу
позивачеві власне нерухоме майно, а
саме: нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, про що було 03 січня 2012 року
склав письмову розписку. З метою
досудового врегулювання даного
питання, позивач неодноразово вимагав
повернення боргу, однак Відповідач
відмовлявся повернути борг. У зв'язку
з чим, позивач змушений звернутися до
суду та просити суд визнати за ним,
ОСОБА_1, право власності на нежитлове
приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача під час судового
засідання позов підтримав, та просив
його задовольнити, посилаючись на
обставини викладені у позовній заяві, в
судових дебатах участі не приймав,
надав суду заяву в якій просить слухати
справу у його відсутність, позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 під час судового
засідання позов визнав, у судових
дебатах участі не приймав, надав суду
заяву в якій просить слухати справу у
його відсутність, проти задоволення
позову не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, встановивши, що визнання
позову відповідачем суперечить
вищевказаним вимогам матеріального
закону, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них виниклі
правовідносини.

Судом встановлено, що 03.01.2012 року між
сторонами по даній цивільній справі у
простій формі було укладено договір
позики, який сторони оформили
розпискою, що викладена у простій
письмовій формі (а.с. 11).

Відповідно до змісту означеною
розписки відповідач ОСОБА_2 на умовах
строковості та повернення, отримав від
позивача грошову суму 300 000 (триста
тисяч) грн. 00 коп., які зобов'язався
повернути до 03 січня 2013 року.

Окрім цього, з тексту вказаної розписки
вбачається, що сторонами було
передбачено, що в якості забезпечення
зобов'язання за вказаним договором
позики відповідач передає позивачу в
заставу нежитлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, і у випадку
невиконання означеного грошового
зобов'язання в розмірі 300 000 (триста
тисяч) грн. 00 коп. таке нерухоме майно
передається відповідачем у власність
позивача ОСОБА_1

Із пояснень сторін вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 своїх договірних
зобов'язань за вказаним договором
позики не виконав, і зі слів сторін
після настання терміну виконання
такого зобов'язання грошові кошти
позивачу не повернув.

Відмовляючи в задоволені позову суд
виходив із наступного.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України - за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України на
підтвердження договору позики та його
умов може бути пред'явлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Відповідно ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у такій самій
сумі у строк та в порядку,
встановленому договором. У
відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Разом з цим, предмет позову стосується
не стягнення із відповідача в судовому
порядку означеної суми позики, а
визнання за позивачем права власності
на нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, яке за умовами розписки
начебто було передано такій особі, що
бере участь у справі, в заставу.

Суд зазначає, що диспозиція ст. 16
Цивільного кодексу України закріплює,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Одним зі способів захисту
цивільного права та інтересу є
визнання прав. Власник майна може
пред'явити позов відповідно до ст. 392 ЦК
України про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності. Метою
використання такого позову є усунення
невизначеності відносин власності
щодо індивідуально-визначеного майна,
власником якого є позивач, або
отримання документа, що засвідчує його
право власності та був раніше
втрачений ним.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, вимоги якого фактично
звернені не до відповідача, а до суду,
який повинен підтвердити наявність у
позивача права власності на відповідне
майно. Підставою позову є обставини, що
підтверджують право власності
позивача на майно. Умовою задоволення
позову про визнання права власності на
майно є наявність у позивача
відповідних доказів, що підтверджують
набуття такого речового права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Разом з цим, застава нерухомого майна,
як вид забезпечення зобов'язань,
відноситься до окремих видів застав,
правовідносини з приводу якою
регулюються не загальними, а
спеціальними нормами вітчизняного
законодавства, зокрема нормами Закону
України «Про іпотеку» та ст. ст. 575, 577, 585
ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 577 ЦК
України якщо предметом застави є
нерухоме майно, а також в інших
випадках, встановлених законом,
договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню. Відповідно
до норм, що містяться у диспозиції ч. 2
ст. 577 ЦК України застава нерухомого
майна підлягає державній реєстрації у
випадках та в порядку, встановлених
законом.

Означене положення Цивільного Кодексу
України, повністю кореспондується із
вимогами ст. 4 Закону України «Про
іпотеку» відповідно до якої обтяження
нерухомого майна іпотекою підлягає
державній реєстрації відповідно до
закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 585 ЦК України
право застави виникає з моменту
укладення договору застави, а у
випадках, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню, - з моменту
його нотаріального посвідчення.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку судом встановлено, що
застава спірного нерухомого майна
оформлена сторонами із застосуванням
простої письмової форми договору, без
її подальшого нотаріального
посвідчення. Також державна реєстрація
означеної застави нерухомого майна не
проводилась, оскільки сторони не
звертались до органів нотаріату, як
уповноважених державних реєстраторів
обтяження нерухомого майна іпотекою,
для здійснення такої процедурної дії.

З огляду на наведені вимоги
матеріального закону, суд доходить
висновку, що на підставі вказаної
розписки від 03.01.2012 року не може
виникати право застави на спірне
нерухоме майно у вигляді нежитлового
приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
оскільки сторонами не дотримані вимоги
закону щодо обов'язкового посвідчення
такого договору у нотаріальному
порядку та державної реєстрації
застави спірного майна, а відтак
позовна вимога про передачу предмету
застави у власність кредитора
(позивача по справі) в даному випадку не
ґрунтується на законі, у зв'язку з чим
визнання відповідачем пред'явленого
позову не має правового значення для
суду під час вирішення даної цивільної
справи по суті.

Таким чином, суд прийшов до висновку
про необґрунтованість вимог позивача,
та, як наслідок, про відсутність
правових підстав для задоволення
позову.

Окремо суд зауважує, що відповідно до
вимог ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя,
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю право власності в
рахунок виконання зобов'язання.

З наведеного вбачається, що реєстрація
права власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, яке є предметом іпотеки
здійснюється саме в позасудовому
порядку на підставі відповідного
договору, укладеного із додержанням
вимог чинного законодавства України.
Тобто сторони не позбавлені можливості
в позасудовому порядку оформити
перехід права власності на вказане
нерухоме майно із застосуванням певної
правової процедури, що передбачена
вказаними вимогами чинного
законодавства України (у тому числі
щодо нотаріального посвідчення
договору та державної реєстрації права
та його обмеження).

Оскільки в задоволенні позову було
відмовлено, до відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України судові витрати по справі у
вигляді судового збору слід віднести
на рахунок позивача.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 182, 392, 577 585 Цивільного
кодексу України, ст. 4, 37 Закону України
«Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 57-61, 209, 212, 214 - 215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості та
визнання права власності - відмовити.

2. Судові витрати по справі у вигляді
судового збору в розмірі 3000 грн. 00 коп.
віднести на рахунок позивача ОСОБА_1

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Мовчан Д.В.