Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/8692/13-ц
У Х В А Л А

іменем України

31 липня 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Лукомській А.В.,

за участю

представника заявника ОСОБА_1,

державного виконавця Кумечко М.С.,

стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві в приміщенні
суду справу за скаргою ОСОБА_3 на
неправомірні дії державного виконавця
в частині винесення постанов, про
скасування постанов та скасування
актів державного виконавця
Октябрського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 17 липня 2014 року
звернулася в суд зі скаргою на
неправомірні дії державного виконавця
в частині винесення постанов, про
скасування постанов та скасування
актів державного виконавця
Октябрського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції.

В поданій до суду скарзі
посилалась на те, що 02 квітня 2014 року
державним виконавцем Октябрського
відділу державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції Кумечко М.С. було відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання рішення суду про стягнення з
неї коштів в сумі 70700 грн. на користь
ОСОБА_2

Вважає, що виконавче провадження
відкрито з порушенням вимог ст. 20
Закону України «Про виконавче
провадження» щодо місця виконання
рішення, оскільки проживає за місцем
реєстрації на території Київського
району міста Полтави.

Крім того, постанова про
відкриття виконавчого провадження
містила описку в прізвищі боржника.

Також не погоджується з
постановою державного виконавця про
накладення арешту на майно боржника,
оскільки в постанові допущено описку.
А акти державного виконавця від 27
травня 2014 року складені з грубими
порушеннями вимог Інструкції про
проведення виконавчих дій.

Посилаючись на дані обставини,
ОСОБА_3 просила суд визнати
неправомірними дії державного
виконавця щодо винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження від
02 квітня 2014 року, про арешт майна
боржника та заборону на його
відчуження від 02 квітня 2014 року, а також
акти державного виконавця від 27 травня
2014 року про встановлення
місцезнаходження майна та опису і
арешту майна.

Просила суд скасувати постанову
про відкриття виконавчого провадження
від 02 квітня 2014 року, постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження. Просила
скасувати акти державного виконавця.

В судовому засіданні представник
скаржника повністю підтримав подану до
суду скаргу, посилаючись на викладені в
ній обставини.

Державний виконавець в судовому
засіданні щодо задоволення скарги
заперечувала. Вважає, що дії державного
виконавця вчинені на підставі та в
межах, наданих державному виконавцеві
згідно з Законом України «Про
виконавче провадження».

ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо
задоволення скарги заперечував.

Суд, заслухавши пояснення представника
заявника, державного виконавця та
стягувача, дослідивши зібрані по
справі докази, матеріали виконавчого
провадження, приходить до наступних
висновків.

В судовому засіданні встановлено, що
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 04 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму боргу в розмірі 70 000 грн., понесені
судові витрати в розмірі 700 грн., всього
70700 грн. В задоволенні решти вимог
відмовлено.

Згідно зі ст. 124 Конституції України та
ст. 14 Цивільного процесуального
кодексу України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і виконуються в
порядку, визначеному Законом України
"Про виконавче провадження".

Як встановлено судом, судове рішення
ОСОБА_3 виконано не було, по справі
видано виконавчі листі.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про
виконавче провадження" примусове
виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Згідно п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про
виконавче провадження» за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії. Державний виконавець
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення (ст. 19
Закону України "Про виконавче
провадження").

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, Закон України «Про
виконавче провадження» встановлює
саме обов'язок, а не право державного
виконавця, відкрити виконавче
провадження та прийняти виконавчий
документ до виконання, якщо не
закінчився строк його пред'явлення до
виконання, та він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом.

Встановлено, що державним виконавцем
Октябрського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції Кумечко
М.С. 02 квітня 2014 року було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження про стягнення суми боргу з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в розмірі 70700
грн.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавчі дії
провадяться державним виконавцем за
місцем проживання, перебування, роботи
боржника або за місцезнаходженням його
майна. При цьому норми права
встановлюють, що право вибору місця
виконання між кількома органами
державної виконавчої служби, що можуть
вчиняти виконавчі дії з виконання
рішення на території, на яку
поширюються їх функції, належить
стягувачу.

Тому суд приходить до висновку, що дії
державного виконавця в частині
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження від 02 квітня
2014 року є правомірними, вчиненими в
чіткій відповідності до вимог ст. 20
Закону України «Про виконавче
провадження».

Як встановлено судом, державним
виконавцем виконавче провадження, як
того вимагають норми ст. 19 Закону
України «Про виконавче провадження»,
було відкрите за заявою стягувача та на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 Закону України
«Про виконавче провадження», а саме -
виконавчого листа Київського
районного суду м. Полтави.

При цьому суд звертає увагу на у
обставину, що в даному випадку має
місце реалізація стягувачем ОСОБА_2
свого права на пред'явлення
виконавчого листа до того чи іншого
відділу державної виконавчої служби.

За таких обставин підстави для
скасування законної та обґрунтованої
постанови державного виконавця про
відкриття виконавчого провадження
відсутні.

Доводи заявника про те, що постійно
проживає за місцем реєстрації в
АДРЕСА_1, не спростовують
правомірності постанови державного
виконавця про відкриття виконавчого
провадження.

Крім того, такі доводи судом оцінюються
критично з наступних підстав.

Саме ОСОБА_3 в укладеному зі стягувачем
ОСОБА_2 договорі позики особисто
зазначила своїм місцем проживання
АДРЕСА_2 (аркуш 76 матеріалів справи №
552/8692/13-ц).

Крім того, звертаючись до суду 12 травня
2014 року з заявою (аркуш 53 матеріалів
справи № 552/8692/13-ц) ОСОБА_3 зазначала
місцем фактичного свого проживання
АДРЕСА_3.

Відділення поштового зв'язку як
причину повернення кореспонденції
державного виконавця без вручення
адресату за адресою АДРЕСА_2, зазначило
саме ту обставину, що прізвище адресата
невірно зазначене як ОСОБА_3, замість
ОСОБА_3 (матеріали виконавчого
провадження).

Наявність у винесеній державним
виконавцем постанові описки в
написанні прізвища боржника жодним
чином не є підставою для визнання такої
постанови незаконною та не тягне як
наслідок її скасування.

Статтею 57 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Частиною 2 ст. 57 Закону передбачено, що
арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем, в
тому числі, шляхом винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Судом встановлено, що 02 квітня 2014 року
державним виконавцем відповідно до
норм ст. ст. 25, 57 Закону України «Про
виконавче провадження» винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, заявник як підставу для її
скасування посилається на наявність в
ній описки в написанні прізвища
стягувача.

Разом з тим, наявність описки в
постанові в силу вимог Закону України
«Про виконавче провадження» не тягне
за собою неправомірність рішення
державного виконавця та скасування
відповідної постанови.

Зазначення в постанові адреси місця
проживання боржника, а не адреси місця
її реєстрації не спростовує
обґрунтованість дій державного
виконавця.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_3 про
неправомірність дій державного
виконавця щодо складення актів від 27
травня 2014 року та про їх скасування, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 57 Закону України
«Про виконавче провадження» арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом проведення опису майна
боржника і накладення на нього арешту.

Частиною 5 ст. 57 зазначеного Закону
передбачено, що про проведення опису
майна боржника і накладення на нього
арешту державний виконавець складає
акт опису та арешту майна боржника. Під
час проведення опису та арешту майна
боржника державний виконавець має
право оголосити заборону
розпоряджатися ним, а в разі потреби -
обмежити права користування майном,
здійснити опечатування або вилучити
його у боржника та передати на
зберігання іншим особам, про що
зазначається в акті опису та арешту.
Вид, обсяг і строк обмеження
встановлюються державним виконавцем у
кожному конкретному випадку з
урахуванням властивостей майна, його
значення для власника чи володільця,
необхідності використання та інших
обставин.

Як встановлено судом, 27 травня 2014 року
державним виконавцем Октябрського
ВДВС Полтавського міського управління
юстиції з метою примусового виконання
рішення суду були вжиті заходи щодо
накладення арешту на майно, належне
боржнику ОСОБА_3

Зокрема, актами державного виконавця
від 27 травня 2014 року встановлено, що за
адресою АДРЕСА_4, ТРЦ «ІНФОРМАЦІЯ_1», в
магазині жіночого одягу, приміщення
якого згідно з договором оренди
використовує боржник ОСОБА_3,
знаходиться належне боржнику майно.
Одночасно державним виконавцем
складені акти опису й арешту майна.

Посилання заявника в поданій до суду
скарзі на те, що акт державного
виконавця не може підтверджувати
належність описаного майна боржника не
заслуговує на увагу.

Порядок зняття арешту з майна
врегульовано ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження», яка
передбачає, що особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту. У разі прийняття судом
рішення про зняття арешту з майна арешт
з майна знімається за постановою
державного виконавця не пізніше
наступного дня, коли йому стало відомо
про такі обставини.

Жодні докази того, що майно, на яке
державним виконавцем накладено арешт
належить іншій особі, а не ОСОБА_3
заявником не надано, рішення суду про
зняття арешту з даного майна відсутнє.

Тому вимоги про скасування актів
державного виконавця від 27 травня 2014
року є безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Посилання заявника на те, що державним
виконавцем під час складення актів
опису і арешту було допущено порушення
вимог Інструкції про проведення
виконавчих дій, що затверджена наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року N 74/5 не конкретизоване.

В судовому засіданні представником
заявника також не зазначено, в чому
саме полягає таке порушення.

Вимоги до акту й опису майна викладені
в п. 5.6. Інструкції про проведення
виконавчих дій, що затверджена наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року N 74/5.

Як встановлено судом, в складених
державним виконавцем 27 травня 2014 року
актах опису і арешту зазначено особу,
якій майно передане на зберігання, але
відсутні паспортні дані такої особи.

Разом з тим, дослідженими матеріалами
виконавчого провадження встановлено,
що такі паспортні дані є у
розпорядженні державного виконавця,
тому дана обставина судом не
оцінюється як підстава для скасування
актів.

На підставі викладеного, суд не вбачає
підстав для задоволення скарги ОСОБА_3
в повному обсязі.

Судові витрати за розгляд справи в суді
слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на
неправомірні дії державного виконавця
в частині винесення постанов, про
скасування постанов та скасування
актів державного виконавця
Октябрського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги в
5-денний термін з дня проголошення
ухвали.

Головуючий
Н.Л.Яковенко

31.07.2014