Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/3361/14
Головуючий у 1 інстанції: Іванченка М.В.
Суддя-доповідач:
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
Головуючого: Кочеткової І.В.
суддів Маловічко С.В.
при секретарі: Книш С.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Пологівського районного суду
Запорізької області від 17 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики ,-

В С Т А
Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому
зазначив, що 15.09.2011р. та 30.11.2011р. між ним
та відповідачем було укладено два
договори позики на суму 11 830 грн. та 24 722
грн. відповідно, які оформлені
письмовими розписками. За умовами
розписки від 15.09.2011р. відповідач
зобов'язувався повернути 11803 грн. в
строк до 15.11.2011р. За умовами розписки
від 30.11.2011р. відповідач зобов'язувався
повернути 24 722 грн. в строк до 04.12.2011р.
Однак, в порушення умов договору станом
на 22.04.2014р. вказані кошти по обом
розпискам повернуті не були. Позивачем
наведено розрахунок втрат від інфляції
по розписці на суму 11830 грн. за період з
16.11.2011р. по 31.03.2014р., які склали 429,49 грн.,
та розрахунок 3% річних по розписці на
суму 11 830 грн. за період 16.11.2011р. по
22.04.2014р., які склали 863,43 грн. Позивачем
також наведено розрахунок втрат від
інфляції по розписці на суму 24 722грн. за
період з 05.12.2011р. по 31.03.2014р., які склали
871,94 грн., та розрахунок 3% річних по
розписці на суму 24 722 грн. за період з
05.12.2011р. по 22.04.2014р., які склали 1765,76 грн. У
зв'язку з цим позивач просив стягнути з
ОСОБА_4 на свою користь 40 482,62 грн., в тому
числі основний борг згідно розписок у
сумі 36 552 грн., втрати від інфляції у
сумі 1 301,43 грн., 3% річних у сумі 2629,19 грн.

Рішення Пологівського районного суду
Запорізької області від 17 червня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на необґрунтованість рішення,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
гроші

позивачем в борг відповідачу не
надавались, а розписки від 15.09.2011р. і
30.11.2011р. були

написані відповідачем ОСОБА_4 фактично
на підтвердження відшкодування
спричинених ним збитків підприємству
«Агропром Рута», в якому позивач був
керівником, а ОСОБА_4 працював водієм.

Проте погодитись з такими
висновками не можна з огляду на
наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
15.09.2011р. склав розписку, в якій зазначив,
що він отримав у борг від ОСОБА_3 11 830
грн. на строк до 15.11.2011р. Також 30.11.2011р.
ОСОБА_4 склав ще одну розписку, в якій
вказував, що він взяв у борг у ОСОБА_3
кошти в сумі 24 722 грн., які
зобов»язується віддати до 04.12.2011р. ( а.с.
5-6 копії, а.с. 15-16- оригінали).

Суд на підставі пояснень сторін
вважав, що між сторонами виникли
правовідносини з відшкодування шкоди,
спричиненої ОСОБА_4 під час знаходження
в трудових відносинах з підприємством
«Агропром Рута», керівником якого був
ОСОБА_3, та розписки складені ОСОБА_4
фактично на підтвердження розміру
шкоди та є безгрошовими. Тому суд
вважав, що між сторонами не укладались
договори позики.

Такі висновки суд зробив лише на
підставі усних пояснень ОСОБА_3 в
одному із судових засідань, які
підтверджені відповідачем ОСОБА_4

Проте у відповідності до вимог ч. 2
ст. 57 ЦПК України пояснення сторін у
справі стають доказами у цій справі
лише за умови їх допиту як свідків із
попередженням про кримінальну
відповідальність. Однак, як слідує з
матеріалів справи, суд не допитував ані
позивача, ані відповідача як свідків.
Тому не мав підстав їх пояснення брати
як доказ при доведенні вказаних
обставин, а саме, щодо безгрошовості
розписок та фактичної наявності
новації боргу, які не підтверджуються
іншими матеріалами справи.

Отже, суд дійшов до помилкового
висновку про безгрошовість позики.

Разом з тим, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Вказаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13 і
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов»язковим для всіх суб»єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму, та для
всіх судів України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані в меншому розмірі, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Всупереч цьому, суд обгрунтував свої
висновки навіть не на показах свідків,
а на поясненнях сторін, зокрема,
позивача, який, не зважаючи на ці
пояснення, продовжував підтримувати
свій позов як особисто, так і в особі
свого представника саме на підставах
наявності між ним та відповідачем
договорів позики. Тобто рішення суду
про відмову в позові ухвалене на
припущеннях, що суперечить положенням
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

В ході розгляду справи ОСОБА_4 не
оспорював, що наявні а матеріалах
справи оригінали розписок написані ним
власноруч, а також не заперечував, що
зобов»язувався сплатити позивачу
вказані в них кошти.

Отже, суд першої інстанції взагалі не
дав належної правової оцінки наявним у
матеріалах справи розпискам, які за
своєю суттю є документом про отримання
в борг грошових коштів, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, такі і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Колегія вважає, що наявність
оригіналів боргових розписок у
позикодавця свідчить про те, що боржник
не віддав отримані в борг кошти, тому
вони підлягають стягненню з
остан-нього на користь позикодавця у
зазначених в розписках розмірах: за
розпискою від 15.09.2011р. - у сумі 11 830,00 грн.,
за розпискою від 30.11.2011р. - у сумі 24 722,00
грн.

Грунтовними є також вимоги
позивача щодо стягнення суми боргу з
урахуванням індексу інфляції та
нарахування на суму боргу 3 % річних у
зв"язку з порушенням боржником
зобов"язання щодо повернення позичених
коштів до визначеного сторонами
строку, оскільки відповідають
положенням ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Грошовою одиницею України є
гривня, а інфляція - це знецінювання
грошей і безготівкових коштів, що
супроводжується зростанням цін на
товари і послуги.

Показником, який характеризує
рівень інфляції, є індекс споживчих
цін. Індекс споживчих цін характеризує
зміни у часі загального рівня цін на
товари та послуги, які купує населення
для невиробничого споживання. Він є
показником зміни вартості фіксованого
набору споживчих товарів та послуг у
поточному періоді порівняно з
базисним.

Застосування до простроченої
суми грошового зобов'язання
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення за своєю правовою
природою є відшкодуванням збитків,
завданих кредитору внаслідок
знецінювання його грошових коштів у
зв'язку зі зростанням загального рівня
цін на товари і послуги протягом
певного періоду часу.

Таким чином за ст. 625 ЦК України
встановлений індекс інфляції
ураховується до суми боргу в разі
наявності між сторонами грошових
зобов'язань у валюті України - гривні.

Оскільки позика у даних
правовідносинах надавалась у гривні,
то слід задовольнити вимоги щодо
стягнення інфляційних втрат, які
розраховані позивачем на кожну із
позичених

сум.

Розрахунок на суму 11 830 грн. за
період з листопада 2011р. (дата
повернення суми - 15.11.2011р.) по березень
2014р. - дати звернення до суду з позовом.
Сукупний індекс інфляції за цей період
складає: 100,10% х 100,20% х 100,20% х 100,20% х 100,30% х
100,00% х 99,70% х 99,70% х 99,80% х 99,70% х 100,10% х 100,00%
х 99,90% х 100,20% х 100,20% х 99,90% х 100,00% х 100,00% х
100,10% х 100,00% х 99,90% х 99,30% х 100,00% х 100,40% х 100,20%
х 100,50% х 100,20% х 100,60% х 102,20% = 1,0363. Борг з
урахуванням втрат від інфляції
складає: 11830, 00 грн. х 1,0363 = 12259,49 грн., самі
інфляційні втрати складають: 12259,49 грн. -
11830,00 грн. = 429,49 грн.

Розрахунок на суму 24 722,00 грн. за
період з грудня 2011р. (дата поверення
суми - 04.12.2011р.) по березень 2014р. - дати
звернення до суду з позовом. Сукупний
індекс інфляції за цей період складає:
100,20% х 100,20% х 100,20% х 100,30% х 100,00% х 99,70% х 99,70%
х 99,80% х 99,70% х 100,10% х 100,00% х 99,90% х 100,20% х
100,20% х 99,90% х 100,00% х 100,00% х 100,10% х 100,00% х 99,90%
х 99,30% х 100,00% х 100,40% х 100,20% х 100,50% х 100,20% х
100,60% х 102,20% = 1,03527. Борг з урахуванням
втрат від іефляції складає: 24 722,00 грн. х
1,03527 = 25593,94 грн., самі інфляційні втрати
складають: 25 593,94 грн. - 24 722,00 гн. = 871,94 грн.

Розрахунок 3% річних на суму боргу
11 830 грн. здійснюється за період у 888
днів з 16.11.2011р. по 22.04.2014р.: 11 830 грн. х 3 : 100
6 365 х 888 = 863,43 грн.

Розрахунок 3% річних на суму боргу
24 722 грн. здійснюється за період у 869
днів з 02.12.2011р. по 22.04.2014р.: 24 700 грн. х 3 : 100
: 365 х 869 = 1765,76 грн.

Отже, перевірені розрахунки
позивача є вірними, тому визначені на
їх підставі суми інфляційних втрат у
загальному розмірі 1301,43 грн. та 3% річних
у загальному розмірі 2629,19 грн.
підлягають стягненню з відповідача як
відповідальність за неповернення
грошового боргу у відповідності до
вимог ст. 625 ЦК України.

Беручи до уваги вказані
обставини, колегія вважає апеляційну
скаргу обгрунтованою, тому у
відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України оскаржуване рішення
підлягає скасуванню із ухвалення у
справі нового рішення про задоволення
позову.

У відповідності до ст. 88 ЦПК
України у зв»язку із задоволенням
позовних вимог в повному обсязі весь
сплачений позивачем судовий збір у
судах І та ІІ інстанцій підлягає
стягненню на його користь з
відповідача: І інстанція - 404,82 грн., ІІ
інстанція - 202,12 грн., всього - 606,94 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пологівського районного суду
Запорізької області від 17 червня 2014
року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на
користь ОСОБА_3, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_2, за договорами позики
від 15.09.2011р. та від 30.11.2011р. суму
основного боргу у розмірі 36 552 (
тридцять шість тисяч п»ятсот
п»ятьдесят дві) гривні, інфляційні
втрати у сумі 1 301 ( одна тисяча триста
одна) гривень 43 копійки та суму 3 %
річних у розмірі 2629 (дві тисячі шістсот
двадцять дев»ять) гривень 19 копійок, в
всього - 40 482 ( сорок тисяч чотириста
вісімдесят дві) гривні 62 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 606,94 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Сапун О.А.