АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/9370/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Чех Н.А.
Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

23 липня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Фінексбанк»
на заочне рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного
майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя
задоволено.

Визнано в порядку поділу спільного
майна подружжя право власності за
ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
загальна площа якої - 95,90 кв.м., житлова
площа - 57,70 кв.м.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції, Публічне акціонерне
товариство «Фінексбанк» звернулось до
суду з апеляційною скаргою, в якій
просить заочне рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції є незаконним
та необґрунтованим, постановлено при
неповному з»ясуванню дійсних обставин,
що мають значення для розгляду справи.
Зазначає, що рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 26.12.2011
року були задоволені позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Фінексбанк» до ОСОБА_4 про визнання
права власності на нерухоме майно та
визнано за Публічним акціонерним
товариством «Фінексбанк» право
власності на квартиру АДРЕСА_1. На
підставі цього рішення суду Публічне
акціонерне товариство «Фінексбанк»
зареєструвало право власності на
квартиру АДРЕСА_1, про що в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
було здійснено відповідний запис.
Таким чином, законним власником
спірної квартири є Публічне акціонерне
товариство «Фінексбанк». Про дані
факти суду 1-ї інстанції ні позивачем,
ні відповідачем повідомлено не було,
тим самим суд було введено в оману
щодо наявності у ОСОБА_4 права
власності на спірну квартиру. Вважає,
що оскаржуване рішення суду 1-ї
інстанції порушує законні права та
охоронювані законом інтереси
Публічного акціонерного товариства
«Фінексбанк», як власника квартири
АДРЕСА_1, а тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник
Публічного акціонерного товариства
«Фінексбанк» Толмачов
СергійВолодимирович повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував посилаючись на те, що
рішення суду є обґрунтованим та
постановлено з дотриманням вимог
закону.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась,
про день та час слухання справи судом
повідомлялась у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомила, а тому, колегія судів
вважає можливим слухати справу в її
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2002 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
шлюб, який зареєстрований Донецьким
міським відділом реєстрації актів
громадського стану Донецького
обласного управління юстиції, актовий
запис №1466.

З наданого суду свідоцтва про право
власності від 22.01.2007 року, виданого
Головним управлінням житлового
забезпечення Виконавчого органу
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація)
вбачається, що ОСОБА_4 на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1.

26 березня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було розірвано.

Оскільки квартиру АДРЕСА_1 стронами
було придбано під час перебування у
шлюбі, то в серпні 2013 року ОСОБА_3
звернувся Дніпровського районного
суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4
про поділ спільного майна подружжя та
просив суд в порядку поділу спільного
майна подружжя визнати за ним право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи в порядку поділу спільного
майна подружжя за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, загальна площа якої - 95,90 кв.м.,
житлова площа - 57,70 кв.м., суд 1-ї
інстанції виходив з того, що спірне
майно було придбано сторонами під час
перебування у шлюбі, а тому є спільною
власністю подружжя і підлягає поділу
між подружжям в рівних частках.

З такими висновками суду 1-ї інстанції
колегія суддів погодитись не може і
доводи апеляційної скарги вважає
обґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ст.ст.316, 317, 319, 320 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Згідно зі статтями 328, 329 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Юридична особа
публічного права набуває право
власності на майно, передане їй у
власність, та на майно, набуте нею у
власність на підставах, не заборонених
законом.

Статтею 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» встановлено, що
державна реєстрація прав є
обов'язковою. Права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право
власності припиняється у разі:1)
відчуження власником свого майна;2)
відмови власника від права власності;3)
припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі;4) знищення майна;5) викупу
пам'яток історії та культури;6) викупу
земельної ділянки у зв'язку із
суспільною необхідністю;7) викупу
нерухомого майна у зв'язку з викупом з
метою суспільної необхідності
земельної ділянки, на якій воно
розміщене;8) звернення стягнення на
майно за зобов'язаннями власника;9)
реквізиції;10) конфіскації;11) припинення
юридичної особи чи смерті власника.

Наведений перелік не є вичерпним,
оскільки ч.2 ст.346 ЦК встановлено, що
право власності може бути припинене в
інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що 05 квітня 2007 року
між Відкритим акціонерним товариством
«Фінексбанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Фінексбанк», та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №К/041-0000, відповідно
до умов якого, банк надав позичальнику
кредит у вигляді відновлювальної
кредитної лінії на суму 330 000 доларів
США, ліміти у розмірі валют становлять
100 000 доларів США та 1 161 500 грн., зі
сплатою 20 % річних у гривня та 18% річних
у доларах США, на строк із 05.04.2007 року по
04.04.2017 року і погашенням згідно умов
вказаного договору.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №К/041-0000 від 05
квітня 2007 року, 14 лютого 2008 року між
Відкритим акціонерним товариством
«Фінексбанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Фінексбанк», та ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір, відповідно до умов
якого, ОСОБА_4 передала Відкритому
акціонерному товариству «Фінексбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Фінексбанк», в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином не
виконував умови кредитного договору
К/041-0000 від 05 квітня 2007 року, що призвело
до виник до Дніпровського районного
суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, як
до майнового поручителя, про визнання
права власності на нерухоме майно.

Під час розгляду справи, ОСОБА_4
було надано суду заяву про визнання
позову.

Рішенням Дніпровського районного суду
міста Києва від 26.12.2011 року позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства «Фінексбанк» до ОСОБА_4 про
визнання права власності на нерухоме
майно задоволено.

Визнано за Публічним акціонерним
товариством «Фінексбанк» право
власності на нерухоме майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1.

На підставі рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 26.12.2011
року, 12.06.2012 року Комунальним
підприємством Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна було прийнято рішення
про державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
Публічним акціонерним товариством
«Фінексбанк».

09.11.2013 року до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно було
внесено запис 3351905 про державну
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним
товариством «Фінексбанк».

Таким чином, з наведеного вбачається,
що право власності ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1 припинилося і новим власником
спірної квартири на час розгляду
справи в суді 1-ї інстанції є Публічне
акціонерне товариство «Фінексбанк».

Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям під час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми)
самостійного заробітку (доходу).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, з винятком виключеного з
цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної
сумісної власності регламентовано
статтею 63 СК України, згідно з якою
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено між ними.
Розпорядження спільним сумісним
майном подружжя може відбуватися
шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжям. Право подружжя на поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,
закріплено у ст.69 СК України.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами
ст.70 СК України.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Згідно роз'яснень наведених в абзаці 1
пункту 24 постанови пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне в нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться в третіх осіб.

З урахуванням наведених норм права та
встановлених судом обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що поділ квартири АДРЕСА_1 між колишнім
подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неможливий,
оскільки на час розгляду справи судом
1-ї інстанції, квартира АДРЕСА_1 на праві
власності відповідачу не належала.

Проте, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги
вказані положення закону та обставини
справи та прийшов до необґрунтованого
висновку про наявність правових
підстав для визнання в порядку поділу
спільного майна подружжя право
власності за ОСОБА_3 права власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальна
площа якої - 95,90 кв.м., житлова площа - 57,70
кв.м.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що заочне
рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 16 грудня 2013 року про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фінексбанк»
задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 16 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: