Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2014 року Дзержинський
районний суд м.Харкова у складі:

головуючого
Аркатової К.В.

секретаря
Подосокорської А.О.,

за участю позивачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,ОСОБА_3,

адвоката
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, Харківської міської ради про
припинення права власності за ОСОБА_5
та визнання права власності за
набувальною давністю на житловий
будинок АДРЕСА_1, -

встановив:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до
суду з позовом, у якому просять визнати
за ними право власності в порядку
набувальної давності на житловий
будинок АДРЕСА_1.

24.03.2014 року позивачі уточнили позовні
вимоги та просили припинити право
власності ОСОБА_5 на житловий будинок
АДРЕСА_1, визнати за ними право
власності за набувальною давністю на
вказаний житловий будинок.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим,
що ОСОБА_1 разом з сім'єю - чоловіком
ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 тимчасово до
підходу черги у малосімейному
гуртожитку вселилися у житловий
будинок АДРЕСА_1. Вселення
здійснювалось за згодою адміністрації
та профспілкового комітету державного
підприємства «Харківський завод
електроапаратури», працівниками якого
на той час були ОСОБА_1 та її чоловік. З
дозволу заводу у 1990 році вони уклали
договори на постачання електричної
енергії і газу, зробили поточний
ремонт, а згодом і капітальний ремонт у
спірному житловому будинку. У 1997 році
при перевірці паспортного режиму на
запит правоохоронних органів
адміністрація і профспілковий комітет
підтвердили листом від 21.01.1997 року, що
адміністрація заводу надала їх сім'ї
можливість тимчасово проживати за
адресою: АДРЕСА_1, до підходу черги. Вони
були впевнені, що спірний житловий
будинок належить ДП «Харківський завод
електроапаратури» до того моменту,
поки у червні 2012 року створеною заводом
комісією було складено акт про начебто
їх незаконне проживання у спірному
житловому будинку, після чого завод
звернувся до суду з позовом про
виселення їх зі спірного житлового
будинку. Під час розгляду цивільної
справи про виселення з'ясувалося, що
власником житлового будинку, в якому
вони мешкають, є не ДП «Харківський
завод електроапаратури», а відповідач
у справі ОСОБА_5, яка раніше мешкала у
зазначеному будинку та якій
підприємством була надана
однокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_2, а спірний будинок підлягав
знесенню. 23.10.1990 року заступник
генерального директора ДП
«Харківський завод електроапаратури»
звернувся з листом до начальника
промислової служби «Промгаз» і просив
переоформити особистий рахунок на
користування газом з ОСОБА_5 на ОСОБА_1
Право власності на будинок АДРЕСА_1 до
цього часу є зареєстрованим за ОСОБА_5.
У відповідності з рішеннями
виконавчого комітету Харківської
міської ради народних депутатів № 433-3
від 25.12.1985 року, № 49-15 від 14,02.1986 року, №
174-17 від 11.06.1986 року та № 145-48 від
13.05.1987 року Харківському заводу
електроапаратури було відведено
земельну ділянку для забудови та
проектування 351 мікрорайону
орієнтованою площею 8,7 га. Згідно з
додатком до цього рішення будинок
АДРЕСА_1 підлягав знесенню, а власники
відселенню. У відповідності з
рішенням Ленінського райвиконкому
районної ради народних депутатів №
91/1 від 04.051990 року п.п.3.3.9 власниці
будинку ОСОБА_5 виділено 1 кімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_2 на 1
людину, відселення з АДРЕСА_1 на
підставі рішення Харківського
Обласного виконкому від 20.02.1989 року № 67.
Власниця будинку ОСОБА_5 отримала ордер
№135641 від 17.05.1990 року та була виселена.

В подальшому, ДП «Харківський завод
електроапаратури» рішення виконавчого
комітету Харківської міської ради
народних депутатів № 145-48 від 13.05.1987
року в частині знесення будинку не
виконало, а безпідставно, на їх думку,
вирішило використовувати будинок для
особистих потреб,таким чином, вселивши
в будинок АДРЕСА_1 їх сім'ю, що було
зроблено в порушення діючого житлового
законодавства. Рішення виконавчого
комітету Харківської міської ради
народних депутатів № 145-48 від 13.05.1987
року в частині анулювання права
власності ОСОБА_5 на спірний будинок
також не було виконане.

Таким чином, станом на час розгляду
справи судом, єдиним власником будинку
АДРЕСА_1 залишається ОСОБА_5, яка з
позовом про захист порушеного права до
суду не зверталася. Фактично
анулювання права власності житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1, яке належить на праві
власності ОСОБА_5 не відбувалося, з
позовними вимогами про анулювання
права власності, поновлення порушеного
права або витребування майна з чужого
незаконного володіння ніхто не
звертався. Ніяких дій стосовно
звернення до державного реєстру
власників з відповідною заявою про
виключення з реєстру з боку власниці
ОСОБА_5 вчинено не було. З викладеного
вище вбачається, що право власності
відповідача на будинок АДРЕСА_1
припинилося, у зв'язку з чим вони
звернулися до суду з дійсним позовом.
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні
підтримали позовні вимоги та просили
їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_5, Харківська міська
рада у судове засідання не з'явились,
причини своєї неявки суду не
повідомили, про день та час розгляду
справи були повідомлені своєчасно та
належним чином.

У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК
України суд розглядає справу не інакше,
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подаються сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 28 травня 2013 року, яке
набрало законної сили, позовні вимоги
Державного підприємства «Харківський
завод електроапаратури» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з
житлового будинку АДРЕСА_1 за місцем
постійної реєстрації, третя особа по
справі без самостійних позовних вимог
-Харківська міська рада - визнані
необґрунтованими та недоведеними. В
задоволенні позову Державного
підприємства «Харківський завод
електроапаратури» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про виселення з житлового
будинку АДРЕСА_1 за місцем постійної
реєстрації, третя особа по справі без
самостійних позовних вимог -Харківська
міська рада - відмовлено.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Так, зазначеним рішенням суду від 28.05.2013
року встановлено наступне.

В січні 1997 року Державне підприємство
«Харківський завод електроапаратури»
зверталося до Дзержинського РВ м.
Харкова з листом, в якому вказав, що
підприємство має два будинки для
проживання сімей, які чекають черги на
поліпшення квартирних умов, у зв'язку з
чим адміністрація підприємства
виділила АДРЕСА_1 для проживання сім'ї
ОСОБА_3 з 3 осіб, які будуть проживати в
приміщення до надходження своєї черги.

23.10.1990 року заступник генерального
директора ДП «Харківський завод
електроапаратури» Білоус О.І.
звернувся з листом до начальника
промислової служби «Промгаз» і просив
переоформити особистий рахунок на
користування газом з ОСОБА_5 на
ОСОБА_1

Право власності на будинок АДРЕСА_1 до
цього часу є зареєстрованим на ОСОБА_5.

У відповідності з рішеннями
виконавчого комітету Харківської
міської ради народних депутатів №433-3
від 25.12.1985 року, № 49-15 від 14.02.1986 року, №
174-17 від 11.06.1986 року та № 145-48 від 13.05.1987
року Харківському заводу
електроапаратури відведено земельну
ділянку для забудови та проектування 351
мікрорайону. Рішенням виконавчого
комітету Харківської міської ради
народних депутатів № 145-48 від 13.05.1987
року Харківському заводу
електроапаратури відведено земельну
ділянку для забудови та проектування 351
мікрорайону орієнтованою площею 8,7
га,згідно з додатком до цього рішення
будинок АДРЕСА_1 підлягав знесенню, а
власники відселенню.

У відповідності з рішенням Ленінського
райвиконкому районної ради народних
депутатів № 91/1 від 04.051990 року п.п1.3.3.9
власниці будинку ОСОБА_5 виділено 1
кінатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 на
1 людину, відселення з АДРЕСА_1 на
підставі рішення Харківського
Обласного виконкому від 20.02.1989 року №
67.

Власниця будинку ОСОБА_5 отримала ордер
№135641 від 17.05.1990 року та була виселена.

В подальшому ДП «Харківський завод
електроапаратури» рішення
виконавчого комітету Харківської
міської ради народних депутатів №
145-48 від 13.05.1987 року в частині знесення
будинку не виконав, а безпідставно
вирішив використовувати будинок для
особистих потреб, таким чином, вселивши
в будинок АДРЕСА_1 сім'ю позивачів, що
було зроблено в порушення діючого
житлового законодавства.

Рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів № 145-48 від 13.05.1987 року в
частині анулювання права власності
ОСОБА_5 на спірний будинок також не
виконане.

Таким чином, станом на час розгляду
справи судом, єдиним власником будинку
АДРЕСА_1 залишається ОСОБА_5, яка з
позовом про захист порушеного права до
суду не зверталася.

Фактично анулювання права власності
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, яке належить на
праві власності ОСОБА_5 не
відбувалося, з позовними вимогами про
анулювання права власності,
поновлення порушеного права або
витребування майна з чужого
незаконного володіння ніхто не
звертався, відповідних доказів суду
не надано. Ніяких дій стосовно
звернення до державного реєстру
власників з відповідною заявою про
виключення з реєстру з боку власниці
ОСОБА_5 вчинено не було.

На підставі ст.41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном.

Згідно ст.319 Цивільного Кодексу
України право власності в Україні
складається з права володіння, права
користування та права розпорядження та
може набуватися тільки на законних
підставах.

На підставі ст.321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений в його здійсненні,
власник вправі вимагати захисту
порушеного права власності в судовому
порядку (ст.16 Цивільного Кодексу
України).

На підставі вимог ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах не
заборонених законом, зокрема з
правочинів.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

На підставі вимог ч 2 ст.328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
з закону, або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 346 Цивільного Кодексу
України право власності припиняється у
разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно,
яке за законом не може належати цій
особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток культурної спадщини;
(Пункт 5 частини першої статті 346 із
змінами, внесеними згідно із Законом N
2518-VI від 09.09.2010)

6) примусового відчуження земельних
ділянок приватної власності, інших
об'єктів нерухомого майна, що на них
розміщені, з мотивів суспільної
необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті
власника.

Право власності може бути припинене в
інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 347 Цивільного Кодексу
України особа може відмовитися від
права власності на майно, заявивши про
це або вчинивши інші дії, які свідчать
про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на
майно, права на яке не підлягають
державній реєстрації, право власності
на нього припиняється з моменту
вчинення дії, яка свідчить про таку
відмову.

У разі відмови від права власності на
майно, права на яке підлягають
державній реєстрації, право власності
на нього припиняється з моменту
внесення за заявою власника
відповідного запису до державного
реєстру.

Відповідно до статті 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Набуття права власності на земельну
ділянку за набувальною давністю
регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Таким чином, приймаючи до уваги
викладене, а також, що право власності
відповідача ОСОБА_5 на житловий будинок
АДРЕСА_1, на теперішній час не є
припиненим, згідно діючого
законодавства України, враховуючи
непорушність права власності, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст.10,11,60,61,88,209,212- 215 ЦПК
України, ст.41,47 Конституції України,
ст.ст.16, 317,319,321,328,344,346,347 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Харківської міської
ради про припинення права власності за
ОСОБА_5 та визнання права власності за
набувальною давністю на житловий
будинок АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду
Харківської області через
Дзержинський районний суд м.Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, починаючи з 20.07.2014 року.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий