АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

16 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді
Росік Т.В.

суддів:
Прокопчук Н.О., Мазурик О.Ф.

при секретарі
Обухівському О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 15 травня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 15.05.2014 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину квартири
за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину квартири
за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині
позову відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності задоволено частково. Визнано
за ОСОБА_1 право особистої приватної
власності на автомобіль Daewoo Nexia 1.5
GL,д.н.з. НОМЕР_1 (№ кузова НОМЕР_2). В іншій
частині позову відмовлено.

ОСОБА_1 вважаючи, що рішення в частині
задоволення позову ОСОБА_2 про визнання
за нею права власності на 1/2 частину
квартири за адресою: АДРЕСА_1 та відмови
у задоволенні його зустрічного позову
про визнання квартири АДРЕСА_1 його
особистою приватною власністю
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
без врахування обставин, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, подав на нього апеляційну
скаргу, в якій просив рішення скасувати
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
відмовити, а його зустрічний позов до
ОСОБА_2 про визнання права власності,
просив задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог
посилався на те, що суд не врахував його
доводів з приводу придбання спірної
квартири за власні кошти у розмірі 30 500
доларів США, які були отримані від
продажу батьківської квартири, що
підтверджується наданою суду його
представником розпискою. Суд
неправомірно відмовив у задоволенні
клопотання про виклик та допит в
судовому засіданні в якості свідків
батьків відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
які могли б підтвердити наявність у
відповідача особистих коштів на
придбання квартири та їх походження. В
порушення положень ч. 3 ст. 65 СК України
суд не дав оцінки тому, що у договорі
купівлі продажу спірної квартири від
29.06.2004 року відсутнє повідомлення про
надання згоди ОСОБА_2 як дружини
відповідача на придбання зазначеного
майна, що свідчить про те, що придбання
ним спірної квартири здійснювалось за
особисті кошти. В порушення норм
процесуального права суд не звернув
уваги на те, що позивачем був сплачений
судовий збір за подання позовної заяви
в неповному обсязі, як це передбачено
законом, не встановив особи учасників
процесу, які з'явились в судове
засідання, не перевірив повноваження
представників та неправомірно
відмовив у задоволенні клопотання про
виклик в судове засідання позивача. Суд
не встановив належним чином обсяг
спільного майна подружжя та не
здійснив відповідно до закону його
поділ.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції представники
ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу
та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не
з′?явилася, належним чином
повідомлялася про час та місце
розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді,
вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних дише
формальних міркувань.

З матеріалів справи та встановлених
судом обставин вбачається наступне.

З 20.02.1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с.6). Від шлюбу у них народився син
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2(а.с.8). Рішенням
Деснянського районного суду м. Києва
від 23.09.2013 року шлюб між сторонами
розірвано.

Під час шлюбу була придбана квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 29.06.2004
року. Договір зареєстровано на ім'я
ОСОБА_1 Продаж квартири вчинено за 40 000
грн. (а.с.9, 31).

Згідно довідки форми №3, виданої 17.12.2012
року ТОВ «Інфорт» в квартирі АДРЕСА_1,
яка складається з двох кімнат, з 26.08.2004
року зареєстровані та проживають
ОСОБА_1 (власник особового рахунку),
ОСОБА_4, ОСОБА_3 (батьки відповідача),
ОСОБА_2 (позивачка), ОСОБА_5 та ОСОБА_6
(діти сторін) (а.с.10).

Виходячи зі змісту ст.ст. 60, 69, 70 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування та
розпорядження цим майном. Дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, однак суд може
відступити від засади рівності часток
подружжя за обставин, що мають істотне
значення.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина або чоловік не
домовились про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інших
обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 23,24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спір між подружжям про майно, необхідно
встановити обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясувати джерело і час його придбання.
Майно, що належало одному із подружжя,
може бути визнано спільною сумісною
власністю подружжя з тих підстав, що за
час шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов′?язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження придбання ОСОБА_1
спірної квартири за рахунок особистих
коштів суду не надано, тому правильними
є висновки суду про те, що спірна
квартира є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та її поділ між
сторонами шляхом визнання права
власності за кожним по 1/2 частині
квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо
придбання ОСОБА_1 спірної квартири за
власні кошти були предметом перевірки
суду першої інстанції, і обгрунтовано
не прийняті до уваги.

Так, посилання на те, що за договором
купівлі-продажу від 23.06.2004 року, за яким
ОСОБА_1 продав квартиру, що належала
йому на праві приватної власності були
отримані кошти в сумі в сумі 55000 доларів
США, спростовуються зазначеною в
договорі сумою продажу, яку сторони
визначили у розмірі 14000 грн., будь-яких
належних доказів на спростування
зазначеної суми, отриманої від продажу
квартири матеріали справи не містять.
Крім того, ОСОБА_1 стверджував, що за
кошти, отримані від реалізації
квартири, було придбано також квартиру
для його сестри за договором
купівлі-продажу від 05.07.2004 року, з
тексту договору вбачається, що продаж
було вчинено за 84800 грн., що складало 16000
доларів США.

Тому колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
ОСОБА_1 не доведено придбання квартири
АДРЕСА_1 за особисті кошти.

Також не можуть бути прийняті до уваги
доводи апеляційної скарги стосовно
наявності правових підстав для
задоволення вимог про визнання спірної
квартири особистою приватною
власністю позивача за зустрічним
позовом з підстав відсутності згоди
ОСОБА_2 як дружини відповідача на
придбання майна при укладенні
договору купівлі продажу квартири від
29.06.2004 року. Вказаний договір чи його
окремі пункти з цих підстав визнані
недійсними в судовому порядку не були,
а відсутність такої згоди іншого з
подружжя не може підтверджувати
придбання майна за особисті кошти
одного з подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги
правового значення при вирішенні
спору, що був предметом розгляду не
мають, на законність рішення не
впливають.

Виходячи з положень ст. 303 ЦПК України
рішення суду в іншій частині колегією
суддів не перевірялося.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим. Судом було правильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, дана вірна
оцінка зібраним доказам по справі, тому
підстав для скасування оскаржуваного
рішення судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 15 травня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/16976/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8924/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Ярошенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Росік Т.В.