АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий
суддя / По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г., Винту Ю.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивачів: ОСОБА_1,
ОСОБА_2, їх представника, представників
відповідача,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до КП
«Чернівецький академічний обласний
український музично-драматичний театр
ім. О.Кобилянської», треті особи
Чернівецька міська рада, Чернівецька
обласна рада, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
визнання права спільної сумісної
власності та витребування майна, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 15 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року позивачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з
вказаним позовом.

Згідно остаточних уточнених
позовних вимог просили визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 16.02.1993 року
між КП «Чернівецький академічний
обласний український
музично-драматичний театр ім.
О.Кобилянської» та Асоціацією по
будівництву об'єктів житла та
соціальної сфери; визнати за ними право
спільної сумісної власності на
зазначену квартиру та витребувати її у
відповідача.

Посилалися на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
1993 року перебували у трудових
відносинах з КП «Чернівецький
академічний обласний український
музично-драматичний театр ім.
О.Кобилянської». З метою вирішення
житлового питання та забезпечення
сім`ї позивачів квартирою рішенням
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради від

____________________________________________________________________

22ц-817 / 2014 р.
Головуючий у 1 інстанції Федіна
А.В.

Категорія 2
доповідач Савчук М.В.

01.06.1993 року № 283/10 Чернівецькому
академічному обласному українському
музично-драматичному театру ім.
О.Кобилянської дозволено
використовувати під гуртожиток для
проживання сімей квартиру АДРЕСА_1 .

13.07.1993 року театром за погодженням
із головою профкому ОСОБА_1 видано
ордер № 2 для вселення у вказану
квартиру разом із членами сім`ї у
складі трьох осіб (дружина та син).

На підставі вказаного ордеру був
відкритий особовий рахунок, вони
посилились у вказану квартиру і
зареєстрували своє місце проживання за
вказаною адресою.

Вважають договір купівлі-продажу
недійсним з підстав відсутності
належних доказів перерахування
театром грошових коштів відповідно до
умов договору та на підставі ст. 48 ЦК
УРСР 1963 року, а також неможливості
укладення вказаної угоди театром у
зв'язку з відсутністю у відповідача
грошових коштів та здійснення продажу
квартири за невелику суму.

Та обставина, що відповідач є
власником спірної квартири, порушує їх
право на житло, оскільки останній
неодноразово звертався до суду з
позовом про їх виселення та усунення
перешкод в користування вказаним
житлом, а тому вказаний договір
купівлі-продажу порушує їх права.

Зазначають, що вони протягом
більш ніж 10 років володіють спірною
квартирою, а тому мають право на
визнання за собою право власності на
вказане нерухоме майно за набувальною
давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК
України, у зв'язку з чим вважають, що
спірну квартиру слід витребувати у
відповідача з метою захисту їх права
власності на неї та у зв'язку з
відсутністю правових підстав
здійснення відповідачем права
власності відносно вказаного майна,
оскільки оспорюваний договір
купівлі-продажу є недійсним.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 15 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Посилаються на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу КП
«Чернівецький академічний обласний
український музично-драматичний театр
ім. О.Кобилянської» просить апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін як законне
та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, судом
першої інстанції було повно і всебічно
з'ясовані обставини справи, дана вірна
оцінка зібраним по справі доказам та
правильно застосовані до даних
правовідносин норми матеріального
права.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
при укладенні договору
купівлі-продажу спірної квартири було
дотримано всіх установлених
законодавством умов, а позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
які б вказували на недійсність
оспорюваного договору, набуття ними
права власності за набувальною
давністю та витребування квартири у
власника.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст.
60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції та матеріалами
справи встановлено, що відповідач КП
«Чернівецький академічний обласний
український музично-драматичний театр
ім. О.Кобилянської» набув право
власності на спірне нерухоме майно на
підставі укладеного 16 лютого 1993 року
договору купівлі-продажу №9,
відповідно до умов якого театр придбав
за 1 550 000 крб. у Асоціації по будівництву
об'єктів житла та соціальної сфери
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
трьох кімнат, загальною площею 67,3 кв.м.,
в тому числі житловою 37,8 кв.м. (а/с 7).

Як вбачається з витягу про державну
реєстрацію прав, за відповідачем
зареєстровано право власності на
спірну квартиру (а/с 32).

Відповідно до додатку № 2 до рішення
Чернівецької обласної ради №45-2/98 2-ї
сесії 13 скликання від 09.07.1998 року,
залишеного чинним рішенням
Чернівецької обласної ради 7 сесії 23
скликання №37-7/99 від 06.05.1999 року спірна
квартира віднесена до об'єктів
спільної власності територіальних
громад Чернівецької області та
перебуває у господарському віданні
театру (а/с 253, 257).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
трудових відносинах з КП «Чернівецький
академічний обласний український
музично-драматичний театр ім.
О.Кобилянської» і 13.06.1993 року позивачу
ОСОБА_1 та членам його сім'ї у складі 3-х
осіб видано ордер на зайняття вказаної
квартири у зв'язку з рішенням
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради народних депутатів від
01.06.1993 року №283/10 про дозвіл на
використовування квартири № 21 в
будинку № 223А в м. Чернівці під
гуртожиток для проживання сімей.

Як вбачається з довідки КЖРЕП №13 від
25.11.2002 року позивачі були зареєстровані
у вказаній квартирі, зокрема ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 з 05.04.1994 року та ОСОБА_3 з 21.12.2001
року (а/с 14).

В позовній заяві та апеляційній скарзі
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 вважають договір
купівлі-продажу недійсним на підставі
ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, зокрема з
підстав відсутності належних
доказів перерахування театром
грошових коштів відповідно до умов
договору, а також неможливості
укладення вказаної угоди театром у
зв'язку з відсутністю у відповідача
грошових коштів та здійснення продажу
квартири за невелику суму. Право
власності відповідача на квартиру
квартири № 21 в будинку № 223А в м.
Чернівці, порушує право позивачів на
житло.

Вищезазначені доводи апелянтів
спростовуються матеріалами справи,
поясненнями сторін, показаннями
свідків, яким суд першої інстанції дав
належну оцінку.

Так, судом встановлено, що відповідно
до змісту оспорюваного договору
Асоціація по будівництву об'єктів
житла та соціальної сфери передала у
власність театру квартиру, а театр в
свою чергу зобов'язався перерахувати
за вказану квартиру грошові кошти в
розмірі 1550000 крб. Таким чином, сторони
досягли згоди з усіх істотних умов
договору та вказані умови відповідають
вимогам ст. 224 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами статті 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
визнання правочину недійсним, позивач
у силу статті 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу недійсності
правочину.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним», відповідність
чи невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватись судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР 1963 року
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей. По недійсній
угоді кожна з сторін зобов'язана
повернути другій стороні все одержане
за угодою, а при неможливості повернути
одержане в натурі - відшкодувати його
вартість у грошах, якщо інші наслідки
недійсності угоди не передбачені
законом.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що при укладенні
договору купівлі-продажу спірної
квартири було дотримано всіх
установлених законодавством умов, а
позивачами, які не є сторонами
договору, не надано належних та
допустимих доказів, які б вказували на
недійсність оспорюваного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що договір купівлі-продажу квартири
є недійсним і позивачі набули право
власності на спірну квартиру у порядку
ст. 344 ч. 1 ЦК України, ґрунтується на
припущеннях, а надані позивачами для
підтвердження заявлених вимог докази,
не є належними в силу ст. 58 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю регулюється законом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Відповідно до п. 9 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 07.02.2014 № 5 при
вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке: володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;
володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна; володіння визнається
безперервним, якщо воно не
переривалось протягом всього строку
набувальної давності. У разі втрати не
із своєї волі майна його давнісним
володільцем та повернення цього майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування набувальна давність не
переривається (частина третя статті 344
ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

З копії ухвали Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 04.07.2013
року вбачається, що театр звернувся до
суду з позовом про виселення позивачів
з спірної квартири (а/с 28).

Окрім того, відповідач - театр
також звертався у червні 2007 року з
позовом до позивачів про усунення
перешкод в користуванні гуртожитком
(спірною квартирою) шляхом їх
виселення, а позивачі з зустрічним
позовом про визнання права власності
за набувальною давністю. Рішенням
апеляційного суду Чернівецької
області від 08.05.2013 року, яке набрало
законної сили, встановлено, що
власником спірної квартири АДРЕСА_4 є
КП «Чернівецький академічний обласний
український музично-драматичний театр
ім. О.Кобилянської», було відмовлено у
задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
права власності на спірну квартиру за
набувальною давністю, а позов КП
«Чернівецький академічний обласний
український музично-драматичний театр
ім. О.Кобилянської» про усунення
перешкод в користуванні частково
задоволено. (а/с 21-25).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, перебіг строку
необхідного для набуття права
власності за набувальною давністю
переривався, оскільки власник майна
заявляє про своє право на здійснення
права власності відносно нього, а також
на усунення перешкод у здійсненні
права власності, а тому незаконне
володіння не може визнаватись
добросовісним.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір, повно та всебічно
з'ясував обставини справи, на які
сторони посилалися як на підставу для
своїх вимог і заперечень, правильно
застосував закон, що регулює спірні
правовідносини, та дійшов правильного
висновку про відмову у позові. Таким
чином, рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Доводи апелянтів про
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм процесуального та матеріального
права, на думку апеляційного суду, не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи, на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України ,
колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 15 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :