Номер провадження: 22-ц/785/6916/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_8 на
ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 17 червня 2014 року про відмову
у задоволенні подання Другого
Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції щодо затвердження
мирової угоди у цивільній справі за
позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
стягнення безпідставно отриманих
коштів та процентів за користування
грошима,

встановила:

17 грудня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, в якому ставив питання
про стягнення з ОСОБА_5 на його користь
134 000 грн. як залишок безпідставно
отриманих грошових коштів; 12 632, 40 грн.
процентів на рівні облікової ставки
НБУ станом на 14.12.2012 року; 1 577, 63 грн.
сплаченого судового збору за подання
позову та заяви про його забезпечення.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що в
травні 2011 року він планував розпочати
підприємницьку діяльність. За порадами
щодо створення бізнесу його сім'я
звернулась до ОСОБА_5, який тривалий час
займався підприємницькою діяльністю.

У зв'язку з цим, 15.08.2011 року вперше було
надано ОСОБА_5 35 000 грн. під закупівлю
соків і вод, згодом 12.09.2011 року йому було
передано ще 21 500 грн. на закупівлю
мінеральної та солодкої води, а також
інших напоїв. 15.10.2011 року ОСОБА_5 було
передано 11 730 грн. на відкриття
підприємства і закупівлю тари. 15.10.2011
року ОСОБА_5 було надано 10 000 грн. на
закупівлю кукурудзяних паличок, 20.10.2011
року на закупівлю цукерок було надано 10
000 грн. Крім того на закупівлю різного
товару ОСОБА_5 було надано: 28.10.2011 року -
10 000 грн.; 04.11.2011 року - 10 000 грн.; 10.11.2011
року - 10 000 грн.; 18.11.2011 року - 10 000 грн.;
24.11.2011 року - 10 000 грн.

Всього з 15.08.2011 року по 24.11.2011 рік ОСОБА_5
було отримано 138 230 грн.

В подальшому ОСОБА_5 став ухилятись від
спілкування і зустрічей з позивачем
ОСОБА_3, відмовлявся надавати
документи, що підтверджують витрати та
заборгованість.

На звернення ОСОБА_3 з проханням
повернути отримані ним кошти, ОСОБА_5
14.09.2012 року повернув 1 640 грн., та 31.10.2012
року ще 590 грн.

Крім того, 20.11.2012 року ОСОБА_5 надав
розписку, в якій підтвердив
зобов'язання платити еквівалент 200
доларів США на місяць та зазначив суму
боргу у розмірі 136 000 грн.

Оскільки із зазначеного визнаного
боргу у розмірі 136 000 грн. ОСОБА_5 погасив
лише 1 600 грн., позивач просив його
позовні вимоги задовольнити та
стягнути на його корись з відповідача
134 400 грн.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 14 лютого 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені
в повному обсязі.

03.07.2013 р. року головним державним
виконавцем другого Київського відділу
державної виконавчої служби ОМУЮ
Кіптіковим І.О. було відкрито виконавче
провадження по виконанню вказаного
рішення.

06.05.2014.року начальник другого
Київського відділу ДВС ОМУЮ Ткаченко
С.О. звернувся до суду з поданням, в
якому просив затвердити мирову угоду,
укладену під час виконання виконавчих
листів №№1512/17350/2012, виданих Київським
районним судом м. Одеси про стягнення з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошової суми.

Позивач у справі ОСОБА_3, його
представник ОСОБА_8 та відповідач
ОСОБА_5 у судовому засіданні подання
ДВС підтримали, просили задовольнити
та визнати мирову угоду, що була між
ними досягнута.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 17 червня 2014 року вищевказане
подання було залишене без задоволення.

В апеляційній скарзі представника
позивача ОСОБА_3-ОСОБА_8 ставить питання
про скасування вищевказаної ухвали, та
постановлення нової, якою вищевказане
подання задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Як було зазначено вище, заочним
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 14 лютого 2013 року були
задоволені в повному обсязі позовні
вимоги ОСОБА_3 та з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 було стягнуто 134 000 грн. як
залишок безпідставно отриманих
грошових коштів; 12 632, 40 грн. - процентів
на рівні облікової ставки НБУ станом на
14.12.2012 року, судові витрати у розмірі 1
577,63 грн.

Зазначене рішення оскаржено в
установленому законом порядку не було,
набрало законної сили та було звернуто
до виконання.

03.07.2013 року головним державним
виконавцем другого Київського відділу
державної виконавчої служби ОМУЮ
Кіптіковим І.О. було відкрито виконавче
провадження по виконанню вказаного
рішення.

06.05.2014 року начальник другого
Київського відділу ДВС ОМУЮ Ткаченко
С.О. звернувся до суду з поданням, в
якому просив затвердити мирову угоду,
укладену під час виконання виконавчих
листів №№1512/17350/2012, виданих Київським
районним судом м. Одеси про стягнення з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошової суми.

Відмовляючи заявнику подання у
визнанні мирової угоди, суд першої
інстанції виходив із того, що вона не
може бути визнана, оскільки не
відповідає вимогам закону, остаточно
не вирішує спору чи може призвести до
виникнення нового спору. Мирова угода
не може вирішувати питання про права і
обов'язки сторін, які можуть виникнути
у майбутньому, а також стосуватися прав
і обов'язків інших юридичних чи
фізичних осіб, які не беруть участі у
справі, або, хоча й беруть таку участь,
але не є учасниками мирової угоди.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується частково, однак також
зазначає, що підстав для визнання
мирової угоди, в даному випадку
матеріали справи також не містять.

Так, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
мирова угода не підлягає визнанню, якщо
вона не відповідає закону, або за своїм
змістом вона є такою, що не може бути
виконана у відповідності з її умовами,
або якщо така угода остаточно не
вирішує спору чи може призвести до
виникнення нового спору. Мирова угода
не може вирішувати питання про права і
обов'язки сторін, які можуть виникнути
у майбутньому, а також стосуватися прав
і обов'язків інших юридичних чи
фізичних осіб, які не беруть участі у
справі, або, хоча й беруть таку участь,
але не є учасниками мирової угоди.
Укладення мирової угоди неможливе і в
тих випадках, коли ті чи інші відносини
одночасно врегульовані законом і не
можуть змінюватись волевиявленням
сторін.

Так, як вбачається із тексту мирової
угоди, вона не відповідає вимогам
закону, оскільки внаслідок її визнання,
право власності на нерухоме майно, яким
є квартира АДРЕСА_1, від однієї особи
переходить до іншої, без укладення
нотаріально посвідченого правочину, що
не передбачено діючим цивільним
законодавством України.

Так, у відповідності до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

За змістом статей 657, 716, 719 ЦК України
договір відчуження нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, дана мирова угода остаточно
не вирішує спору чи може призвести до
виникнення нового спору, виходячи з
наступного.

Так, за домовленістю сторін, квартира
оцінена в суму, що еквівалентна 60 345,10
доларів США, яка за курсом
Національного банку України,
встановленим з 14-ої години 25 квітня 2014
року у 1138, 3201 грн. за сто доларів США,
становить 686 920,40 грн., з яких
еквівалент 18 345,10 доларів США
зараховується в рахунок повного
погашення боргу, в перерахунку з курсу,
що існував на дату позову - 14 грудня 2012
року на дату наявної угоди; враховуючи,
домовленість сторін про те, що кошти
будуть повертатись у валюті передачі,
або по її дійсному курсу, щоб уникнути
додаткових вимог по інфляції боргу,
процентів, судових витрат.

Решту - еквівалент 42 000 доларів США, що
на день угоди становить 478 094,44 грн.
набувач (стягувач) ОСОБА_3
зобов'язується сплатити відчужувачу
(боржнику) ОСОБА_5 в семиденний строк
після реєстрації договору в Одеському
відділі державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Департаменту
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України.

В мировій угоді також зазначено, що в
разі затримки оплати решти суми після
реєстрації договору набувач (стягував)
сплачує відчужувачу ( боржнику) штраф
розміром 10 % від суми невиконаного чи
невчасно виконаного зобов'язання.

У випадку затримки передачі квартири,
документів, чи виконання інших дій,
передбачених цим договором після
отримання повного розрахунку, з
урахуванням сплаченого боргу, або
уникнення від отримання розрахунку,
відчужувач (боржник) сплачує набувачу
(стягувачу) штраф в розмірі 10% від
вартості квартири в перерахунку на
день стягнення.

В разі затримки виконання зобов'язань
більше як на три дні, для винної сторони
наступає обов'язок сплачувати пеню
розміром у подвоєну облікову ставку
Національного банку України,
обраховану відповідно із затриманого
платежу чи вартості не переданої
квартири. Штраф і пеня застосовуються
одночасно зі збитками, якщо таких
зазнає управнена сторона.

З огляду на викладене, слід дійти
висновку про те, що у разі невиконання
однією із сторін умов мирової угоди,
спір між ними не буде вирішений і
потягне за собою виникнення нового
спору, що перешкоджає визнанню мирової
угоди.

Крім того, із тексту мирової угоди
вбачається, що на дату передачі
квартири вона має бути звільнена всіма
особами, що в ній постійно, чи тимчасово
перебувають; ОСОБА_5 зобов'язаний
знітись з реєстраційного обліку і
забезпечити зняття з реєстраційного
обліку в цій квартирі інших осіб, що
зареєстровані, чи будуть зареєстровані
в ній на момент виконання обов'язку по
її передачі, з кватири мають бути
вивезені меблі та особисті речі.

Таким чином, укладенням мирової угоди
можуть бути порушені права брата
боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_9, який
зареєстрований та постійно проживає у
спірній квартирі, та який не залучений
ні до участі у справі, ні до виконавчого
провадження, та не є учасником мирової
угоди, що також виключає визнання
мирової угоди.

З огляду на викладене, колегія суддів
зазначає, що суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
визнання мирової угоди.

Також суд погоджується з висновком
суду про те, що сторони не навели
підстав неможливості укладення та
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу зазначеної квартири чи
неможливості її реалізації в порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження».

Разом з тим, слушними є доводи заявника
апеляційної скарги про те, що суд
безпідставно застосував до спірних
правовідносин ст. 175 ЦПК України,
оскільки в даному випадку вирішується
питання щодо порядку виконання
судового рішення, а тому до спірних
правовідносин мають застосовуватись
вимоги ст. 372 ЦПК України.

Проте, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК
України суд має право перевірити і не
визнати мирову угоду або не прийняти
відмови стягувача від примусового
виконання, якщо це суперечить закону
або порушує права чи свободи інших
осіб.

Тобто, умови визнання мирової угоди за
ст. 372 ЦПК України не відрізняються від
умов визнання мирової угоди за ст. 175
ЦПК України.

Однак, оскільки у відповідності до ч. 1
ст. 308 ЦПК України не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань, колегія суддів
вважає, що застосування до спірних
правовідносин норми процесуального
права, якою не регулюються спірні
правовідносини, є формальним і не
призвело до постановлення незаконної
ухвали, у зв'язку з чим остання підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
- відхиленню.

При цьому колегія суддів зазначає, що
згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Заявник апеляційної скарги не надав
суду достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу доводів
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, ст.ст.
312 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3-ОСОБА_8 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 17 червня 2014 року про відмову
у задоволенні подання Другого
Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції щодо затвердження
мирової угоди залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко