провадження: 22-ц/796/8880/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Савицький
О.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко
Н.О., Волошиної В.М.

при секретарі:
Пікало К.В.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_3

представника відповідачів -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4,яка діє
на підставі довіреностей в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
щодо предмету спору: Шевченківський
районний відділ Головного управління
державної міграційної служби України в
м.Києві про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просив визнати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 такими,
що втратили право користування
квартирою, а також зобов'язати
Шевченківський районний відділ
Головного управління державної
міграційної служби України в м.Києві
зняти відповідачів з реєстраційного
обліку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
позивач є власником квартири,
відповідачі не є членами її сім'ї,
жодних угод щодо користування
квартирою з відповідачами не
укладалося, укладений договір
дарування на її користь не містить
жодних положень щодо вчинення певних
дій майнового характеру на користь
відповідачів або утримання від їх
вчинення. За таких обставин, позивач
вважає, що відповідачі не мають жодних
правових підстав користуватися її
квартирою. Крім того, посилається на те,
що відповідачі в квартирі не
проживають і лише зрідка з'являються до
квартири.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 30 січня 2014
року частково задоволені позовні
вимоги ОСОБА_7 про визнання осіб такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням та зняття з реєстраційного
обліку.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_4,яка діє на підставі
довіреностей в інтересах ОСОБА_5,
ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим,
що оскаржуване рішення ухвалене в
порушення вимог ст.1,4, п.4 ст.10, 212 ЦПК
України, ухвалено при неповному
з'ясуванні дійсних обставин, які мають
істотне значення для правильного
вирішення справи, є немотивованим
відповідно до вимог, передбачених ст.213
ЦПК України.

В судовому засіданні представник
відповідачів ОСОБА_4 апеляційну скаргу
підтримала і просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував і просив рішення як
законне і обґрунтоване залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі втратили право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1, оскільки позивачка є
єдиним власником квартири АДРЕСА_1,
зареєстровані в цій квартирі
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
перебувають з позивачкою в родинних
відносинах.

Такий висновок суду першої інстанції
ґрунтується на матеріалах справи і не
суперечить вимогам закону.

Судом установлено, що на підставі
договору дарування від 23 вересня 2013
року ОСОБА_7 є власницею квартири
АДРЕСА_1, дану квартиру їй подарував її
дідусь ОСОБА_8

У спірній квартирі зареєстровані її
дідусь ОСОБА_8, відповідачі ОСОБА_6, яка
є племінницею ОСОБА_8 та чоловік
племінниці ОСОБА_5 ( а.с.10).

Виходячи з положень ст.ст.16,386,391 ЦК
України, власник має право звернутися
до суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з
урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК
України члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку (
квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням у
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи,
угоди між відповідачами та позивачкою
щодо порядку користування вказаною
квартирою не було.

До членів сім»ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 ЖК України, а
саме: дружина наймач (власника), їх діти
і батьки. Членами сім'ї наймача
(власника) можу бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з наймачем ( власником) і ведуть з
ним спільне господарство.

Тобто, ураховуючи вищезазначені норми
матеріального права, право члена сім»ї
власника будинку ( квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно. Виникнення права
членів сім»ї власника будинку (
квартири) на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку (
квартири) права власності на це житло, а
відтак припинення права власності
особи на будинок ( квартиру) припиняє
право членів сім»ї на користування цим
житлом.

Таким чином права відповідачів на
проживання у квартирі похідні від прав
колишнього власника квартири ОСОБА_8,
за згодою якого вони проживали в
квартирі. Проте новою власницею
квартири з 23 вересня 2013 року є ОСОБА_7 і
відповідно до ст.391 ЦК України вона має
право вимагати від відповідачів
усунути перешкоди у користуванні її
власністю.

Правильно встановивши обставини
справи, суд першої інстанції дійшов
законного і обґрунтованого висновку,
що право відповідачів на користування
спірним житлом припинилося.

Проте колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції безпідставно
керувався статтями 71,72 ЖК України, про
що зазначив в мотивувальній частині
рішення, у зв'язку з чим апеляційний
суд вважає необхідним виключити з
тексту рішення посилання на положення
цих статей.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності заборони нотаріуса на
відчуження квартири на час укладання
договору дарування, за яким позивач
набула право власності на спірну
квартиру, наявність в суді першої
інстанції справи за їх позовом про
оспорювання договору дарування не
можуть бути прийняті в якості підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
оскільки на час ухвалення
оскаржуваного рішення і на даний час
договір дарування є чинним.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
впливають на їх правильність, а тому
підлягають відхиленню.

В частині відмови у задоволенні вимог
про зобов'язання зняти з
реєстраційного обліку рішення не
оскаржується.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.
ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4,яка діє на
підставі довіреностей в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 30 січня 2014
року - змінити, виключивши з
мотивувальної частини рішення
посилання на положення статтей 71,72 ЖК
України.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: