Справа № 204/855/14-ц
Провадження № 2/204/1040/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої - судді Нізік О.В.

при секретарі - Таран К.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача - Крутовських
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України», третя особа:
ОСОБА_5 про поновлення на роботі та
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, стягнення
судових витрат та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

12 лютого 2014 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилається на те, що з 16.08.2012 року
він працював у Державному підприємстві
"Державний науково-дослідний центр
залізничного транспорту України" на
посаді старшого
інспектора-приймальника. 27.01.2014 року
відповідно до наказу №27-ОС від 25.01.2014
року його звільнено з займаної посади
на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у
зв'язку із скороченням штату. Вважає
таке звільнення незаконним, при його
звільненні зміни в організації
виробництва і праці проявилися у формі
скорочення штату, він мав переважне
право на залишення на роботі, оскільки
відповідач не проводив порівняльного
аналізу з метою встановлення наявності
переваг у певних працівників на
залишення на роботі. Більше того, ним та
де-якими іншими працівниками на адресу
керівництва ДП "ДНДЦЗТУ" подавалася
заява про розгляд питання щодо
визнання переважних прав на залишення
на роботі. Окрім того продуктивність
його праці є більш високою, ніж
продуктивність праці інших
працівників. Усі вищезазначені
порушення норм трудового
законодавства призвели до незаконного
звільнення його з роботи, в результаті
чого на момент подання позову він вже
протягом більше ніж 14 робочих днів
перебуває у вимушеному прогулі. Просив:
Визнати незаконним та скасувати наказ
(розпорядження) №27-ОС від 25.01.2014 року по
Державному підприємству "Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України" про звільнення
його з посади старшого
інспектора-приймальника у зв'язку зі
скороченням штату.; Поновити його на
роботі у посаді старшого
інспектора-приймальника на Державному
підприємстві "Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України".; Стягнути з
Державного підприємства "Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України" на його користь
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу з 28.01.2014 року по день
поновлення на роботі.; Стягнути з
Державного підприємства "Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України" на його користь
моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень.;
Стягнути з Державного підприємства
"Державний науково-дослідний центр
залізничного транспорту України" на
його користь судові витрати та витрати
на правову допомогу у розмірі 850,00
гривень.

У судовому засіданні позивач та
представники позивача заявлені
позовні вимоги підтримали та просили
їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти
задоволення позовних вимог, просив
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі. Пояснив, що
підприємство діяло у рамках діючого
законодавства. Надав до суду письмові
заперечення проти позову з додатками
(а. с. 35-40).

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають
у державі.

Як встановлено в судовому засіданні,
наказом № 19-ос від 01 січня 2012 року про
прийняття на роботу, ОСОБА_1 прийнятий
на роботу з 01.01.2012 року на посаду
інспектора-приймальника у Відділ
вагонного господарства відділення
Центру технічного аудиту України група
інспекції на ВАТ «Інтерпайп-НТЗ2» на
умовах переведення з ПКТБ ЦВ УЗ (а. с. 5-8,
111).

Відповідно до наказу (розпорядження) №
27-ос від 25 січня 2014 року про припинення
трудового договору (контракту) ОСОБА_1
звільнено 27.01.2014 року з посади старшого
інспектора-приймальника Відділення
«Центр технічного аудиту
Укрзалізниці» відділ «Південна
інспекція» на підставі п. 1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату,
зміною у штатному розписі, акту про
відмову перейти на іншу роботу (а. с. 3).

У зв'язку з тим, що на підприємстві
відповідача діє первинна профспілкова
організація, листом від 21.10.2013р. №
ДНДЦ-9/1412 відповідач повідомив
профспілкову організацію про
реорганізацію на підприємстві, про
заплановані зміни на підприємстві та
про те що з 27 січня 2014 року відбудеться
скорочення штату працівників (а. с. 50).

Встановлено, що позивач не був членом
Профспілкової організації, а тому
рішення Профспілки про надання згоди
чи відмови на звільнення ОСОБА_1 не
надавалось (а. с. 51).

Згідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України,
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України, при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці,
а при рівних умовах продуктивності
праці і кваліфікації перевага в
залишенні на роботі надається в тому
числі: 1) сімейним - при наявності двох і
більше утриманців; 2) особам, в сім'ї
яких немає інших працівників з
самостійним заробітком; 3) працівникам
з тривалим безперервним стажем роботи
на даному підприємстві, в установі,
організації; 4) працівникам, які
навчаються у вищих і середніх
спеціальних учбових закладах без
відриву від виробництва; 5) учасникам
бойових дій, інвалідам війни та особам,
на яких поширюється чинність»; 6)
авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій; 7)
працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання; 8) особам з числа
депортованих з України, протягом п'яти
років з часу повернення на постійне
місце проживання до України; 9)
працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.
Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 43
КЗпП України, розірвання трудового
договору з підстав передбачених у тому
числі п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу, первинної
профспілкової організації, який у
п'ятнадцятиденний строк розглядає
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником, у присутності працівника
на якого воно винесене.

При цьому ч. 4 ст. 43 КЗпП України
визначено, що розгляд подання у разі
відсутності працівника допускається
лише з його письмовою заявою, або у разі
повторної неявки без поважних причин.

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадках: змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України,
передбачено, що звільнення з підстав,
зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

При цьому, Пленум Верховного Суду
України в п. 21 своєї постанови від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» (з
наступними змінами) роз'яснив судам, що,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

За правилами ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці. При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Судом встановлено, що у відповідача
мало місце скорочення чисельності
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці,
позивач був попереджений про наступне
звільнення, йому була запропонована
інша робота, оскільки позивач
відмовилася від запропонованих посад,
то власник розірвав трудовий договір
за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Слід зазначити, що переважне право на
залишення на роботі має визначатись у
випадку скорочення чисельності штату
працівників, які займають одинакові
посади.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу № 335 від 21.11.2013 року про внесення
змін до штатного розпису на 2014 рік з 27
січня 2014 року у зв'язку реорганізацією
на підприємстві, що полягає у
впровадженні нової технології в
приймальному та інспекційному
контролі, а саме застосування
статистичних методів контролю за
вимірювальними показниками продукції,
що приймається, та раціоналізації
робочих місць, наказано: 1. Ліквідувати
у відділенні «Центру технічного аудиту
Укрзалізниці» відділи: 1.1.«Харківська
інспекція» - 8 штатних одиниць;
1.2.«Східна інспекція» - 12 штатних
одиниць; «Південна інспекція» -12
штатних одиниць; «Дніпровська
інспекція» - 11 штатних одиниць;
«Київська інспекція» - 7 штатних
одиниць; 1.6. «Західна інспекція» - 7
штатних одиниць. 2. Створитиу
відділенні «Центр технічного аудиту
Укрзалізниці» відділи: 2.1. «Східна
заводська інспекція» 14 штатних
одиниць, а саме: начальник відділу - 1
одиниця, старший інспектор -
приймальник заводський - 4 одиниці,
інспектор - приймальник заводський - 9
одиниць); 2.2. «Південна заводська
інспекція» 13 штатних одиниць, а саме:
начальник відділу - 1 одиниця, старший
інспектор - приймальник заводський - 3
одиниці, інспектор - приймальник
заводський - 9 одиниць.; 2.3. «Західна
заводська інспекція» 15 штатних
одиниць, а саме: начальник відділу -1
одиниця, старший Інспектор -
приймальник заводський - б одиниць,
інспектор - приймальник заводський - 8
одиниць тощо (а. с. 10).

На виконання вищезазначеного наказу
від 21.11.2013 р. № 335 підприємством
відповідача створено комісію щодо
проведення заходів при
реорганізації на підприємстві та
затвердження цих заходів, що
підтверджується наказом від 22.11.2013 р. №
336 (а. с. 48, 49), яким було затверджено
заходи, які необхідно провести у
зв'язку із звільненням працівників.

В свою чергу, на виконання ст. 492 КЗпП,
відповідач за два місяці до звільнення
ОСОБА_1 попередив його про звільнення.

Відповідно Акту від 26.11.2013 року
складеного позивачеві було зачитано
наказ № 335 від 21.11.2013 року та вручено
особисто повідомлення про звільнення
від 21.11.2013 року № ДНДЦ-9/1668 у присутності
всіх інспекторів-приймальників
відділу «Південна інспекція» ПАТ
«Інтрепайп НТЗ», оскільки позивач
відмовився підписуватись про те, що
ознайомлений з наказом та отримав
повідомлення (а. с. 52).

24 січня 2014 року позивачу було
запропоновано наявні вакантні посади
на підприємстві що відповідали його
спеціальності та кваліфікації, проте
від запропонованих посад позивач
відмовився у зв'язку з тим, що вони
знаходились у іншій місцевості не за
його місцем прописки. Даний факт
безпосередньо підтвердив у судовому
засіданні позивач.

Суд критично ставиться до посилань
позивача на те, що відповідачем не
дотримано вимог законодавства щодо
користування працівниками переважним
правом залишення на роботі із
посиланням на п. 6 ч. 2 ст. 42 КЗпП, зокрема,
у зв'язку з тим, що позивач має високу
продуктивність, що, зокрема,
підтверджується поїздкою до м.
Екібастуз та наявністю подяки від
директора ТОВ «Проммашкомплект», є
співавтором свідоцтва на
раціоналізаторську пропозицію.
Оскільки, відповідно до положень п. 1, 2, 6
ч. 2 ст. 42 КЗпП, на які посилається
позивач, при різних умовах
продуктивності праці і кваліфікації
перевага в залишенні на роботі
надається: сімейним при наявності двох
і більше утриманців; особам, в сім'ї
яких немає інших працівників з
самостійним заробітком: авторам
винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських позицій.

Також, позивач зазначив у судовому
засіданні, що він мав перевагу на
залишення на роботі оскільки має на
утриманні дитину-інваліда, однак при
звільнені відповідних документів до
відповідача не надав, як не надав
належних доказів вказаної обставини до
суду. Так, позивач надав до суду довідку
що має дитину яка є інвалідом, однак
доказів про те, що дитина дійсно
знаходиться саме на його утриманні не
надав.

Встановлено, що вихідна допомога при
звільнені позивачеві сплачена.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода може
полягати, зокрема, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів, а також може
відшкодовується грішми. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Нормою статті 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
передбачених законом.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і противоправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Для відшкодування моральної шкоди за
правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України
необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 2371 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Позивачем не доведено протиправності
дій відповідача, відсутній
причинно-слідчий зв'язок з діями
відповідача та спричиненням моральної
шкоди позивачеві, а тому дана вимога
також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Не може суд прийняти до
уваги позицію позивача стосовно
наполягання на позовних вимогах,
оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ані повністю ані частково.
Таким чином, суд вважає за необхідне
відмовити у повному обсязі в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України», третя особа:
ОСОБА_5 про поновлення на роботі та
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, стягнення
судових витрат, витрат на юридичну
допомогу та моральної шкоди.

Відповідно до ст. ст. 88, 89 ЦПК України,
враховуючи результат розгляду справи,
а також те, що позивачка звільнена від
сплати судового збору при зверненні до
суду з відповідним позовом, суд вважає
за необхідне судові витрати у справі
віднести за рахунок держави. Вимога
щодо стягнення з відповідача витрат на
правову допомогу відповідно до ст. 89
ЦПК України та результату розгляду
справи задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 15, 16, 57- 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
Державного підприємства «Державний
науково-дослідний центр залізничного
транспорту України», третя особа:
ОСОБА_5 про поновлення на роботі та
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, стягнення
судових витрат та моральної шкоди -
відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О. В. Нізік