Справа № 369/646/14-ц Головуючий у І
інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/3127/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

21 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Білоконь О.В.,

при секретарі - Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання
договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, мотивуючи його
тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк зобов'язався надати
позичальнику кредит у вигляді
непоновлювальної лінії на купівлю
квартири у розмірі 58 200 доларів США зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмір 0,92% на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом,
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 0,20% від суми
виданого кредиту щомісяця в період
сплати, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 3%
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту, з кінцевим терміном
погашення 10 жовтня 2027 року.
Того ж дня у забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було
укладено договір поруки, за умовами
якого ОСОБА_2 поручився перед банком за
виконання ОСОБА_3 зобов'язань за
кредитним договором від 10 жовтня 2007
року.

Позивач зазначав, що у листопаді 2013
року йому стало відомо, що 12 лютого 2013
року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»
було укладено додаткову угоду до
кредитного договору від 10 жовтня 2007
року, за умовами якої банк надав
позичальнику кредитні кошти у розмірі
86 589,62 доларів США, зі сплатою за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,09% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом, винагороди
за надання фінансового інструменту у
розмірі 3% від суми виданого кредиту,
щомісяця в період сплати у розмірі 0,20%
від суми виданого кредиту відсотки за
дострокове повернення кредиту.

Посилаючись на те, що внаслідок
укладення додаткової угоди від 12
лютого 2013 року до кредитного договору
без його згоди збільшився обсяг його
відповідальності як поручителя,
оскільки збільшилась відсоткова
ставка за користування кредитом та
збільшився розмір тіла кредиту,
позивач просив визнати договір поруки
від 10 жотвня 2007 року припиненим на
підставі ч.1 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
березня 2014 року в позові ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
порушенням судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з
матеріалів справи, що 10 жовтня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № KIV0GK00830176,
відповідно до умов якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит у вигляді непоновлювальної
лінії у розмірі 58 200 доларів США на
наступні цілі: 49 000 доларів США на
купівлю квартири, а також у розмірі 9820
доларів США на сплату страхових
платежів у випадках та порядку,
передбачених п.п.21.3, 2.2.7 даного
договору, зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмір 0,92% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,20%
від суми виданого кредиту щомісяця в
період сплати, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 3%
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту, з кінцевим терміном
погашення 10 жовтня 2027 року (а.с.7-12).

10 жовтня 2007 року у рахунок забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 та було укладено договір поруки
№ KIV0GK00830176/1, за
умовами якого ОСОБА_2 поручився перед
банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань
за кредитним договором від 10 жовтня 2007
року (а.с. 13-14).

12 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» була укладена додаткова
угода до кредитного договору № KIV0GK00830176
від 10 липня 2007 року (а.с.15-16).

Відповідно до п.1 додаткової угоди
сторони дійшли згоди, що суму
заборгованості, яка виникла в період з
дати надання позичальнику кредиту до
дати підписання цієї додаткової угоди
зменшити на 28 160, 48 доларів США, а саме,
пеню у розмірі 28 160, 48 доларів США.

Згідно з п. 3 даної додаткової угоди
сторони узгодили викласти п.7.1
кредитного договору в наступній
редакції: банк зобов'язався надати
позичальнику кредитні кошти у вигляді
непоновлювальної кредитної лінії у
розмірі 86 589, 62 доларів США на наступні
цілі: 49 000 доларів США на купівлю
квартири, а також у розмірі 37589,62
доларів США на сплату страхових
платежів у випадках та порядку,
передбачених п.п.21.3, 2.2.7 даного
договору, зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмір 1,09% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 3%
від суми виданого кредиту, щомісяця в
період сплати, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,20%
від суми виданого кредиту, відсотки за
дострокове погашення кредиту згідно з
п.3.10 даного договору та винагороди за
проведення додаткового моніторингу
згідно з п.6.1 договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що за умовами додаткової угоди від 12
лютого 2013 року сторони дійшли згоди
щодо зменшення суми заборгованості,
відповідальності боржника у разі
порушення ним будь-якого із
зобов'язань, передбачених у графіку
погашення кредиту, зобов`язань сторін
за вказаним договором. За таких
обставин суд дійшов висновку, що
позивачем не надано належних доказів
на підтвердження збільшення обсягу
його відповідальності, як поручителя,
внаслідок зміни зобов'язання без його
згоди, у зв'язку із укладенням
додаткової угоди від 12 лютого 2013 року
до кредитного договору.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з огляду
на наступне.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, також у
разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що
до припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання, які
призвели або можуть призвести до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. Таке збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає в
разі підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки тощо.

При цьому внесення змін до кредитного
договору про зміну зобов'язання,
забезпеченого порукою, зокрема
збільшення процентної ставки без згоди
поручителя, внаслідок чого збільшився
обсяг його відповідальності, є
підставою для визнання поруки такою, що
припинена.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
передбачено, що відповідно до частини
першої статті 559 ЦК припинення договору
поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на таку
зміну та за умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. При цьому
обсяг зобов'язання поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.
Проте якщо в договорі поруки
передбачено, зокрема, можливість зміни
розміру процентів за основним
зобов'язанням і строків їх виплати тощо
без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди,
то ця умова договору стала результатом
домовленості сторін (банку і
поручителя), а, отже, поручитель дав
згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови
сторонами не узгоджені, а з обставин
справи не вбачається інформованості
поручителя і його згоди на збільшення
розміру його відповідальності, то
відповідно до положень частини першої
статті 559 ЦК порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Як вбачається з додаткової угоди від 12
лютого 2013 року банк збільшив розмір
кредиту до 86 589, 62 доларів США, а
відсоткову ставку до 1,09% на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом (п.3 додаткової угоди).

Доказів того, що позивач надавав свою
згоду на вказані зміни, в тому числі
підвищення розміру відсоткової ставки
за кредитним договором, наслідок чого
збільшилась його відповідальність,
банк на надав.

При цьому можливість зміни розміру
відсотків за основним зобов`язанням
без додаткового повідомлення
поручителя та укладення окремої угоди
договором поруки не передбачена.

Крім того, у п.13 договору поруки
встановлено, що зміни і доповнення до
цього договору вносяться тільки за
згодою сторін, в письмовому вигляді,
шляхом укладення відповідної
додаткової угоди.

Проте письмової згоди щодо зміни умов
договору поруки, зокрема, щодо зміни
зобов'язання, забезпеченого порукою, а
саме збільшення розміру відсотків за
кредитним договором, поручитель не
надавав.

Отже, враховуючи, що банк без згоди
позивача, який виступає поручителем за
кредитним договором від 10 жовтня 2007
року, підвищив відсоткову ставку за
кредитом, порука в силу ч.1 ст.559 ЦК
України припинилася.

Однак суд першої інстанції в порушення
вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України на вказані
обставини справи уваги не звернув,
внаслідок чого помилково дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання поруки припиненою.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову ОСОБА_2
з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Позивачем при пред'явленні позову до
суду сплачено судовий збір у розмірі 229
грн. 41 коп., а при по подачі
апеляційної скарги - 121 грн. 80 коп.
Оскільки судова колегія ухвалює нове
рішення і задовольняє позов, то
понесені позивачем витрати підлягають
стягненню з відповідачів на його
користь в рівних частинах.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
березня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання
договору поруки припиненим -
задовольнити.

Визнати договір поруки № KIVOGK00830176/1,
укладений 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_2
та публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»
припиненим.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 175 грн.
60 коп., з кожного окремо.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді