Справа № 450/585/04
Головуючий у 1 інстанції: Нерознак В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2866/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів:
Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю
секретаря:Іванової О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_3,

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 14 грудня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі- продажу нежитлових приміщень
дійсним і визнання права власності на
нежитлові приміщення та за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третьої особи
на стороні відповідача ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
приміщеннями та стягнення коштів за
неправомірне користування
приміщеннями, -

в с т а
н о в и л а :

В березні 2004 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якому
просив визнати дійсним договір
купівлі- продажу нежитлового
приміщення в буд. АДРЕСА_1 і визнати за
ним право власності на це нежитлове
приміщення. Позовні вимоги
обгрунтовував тим, що в листопаді 2002 р.,
відповідно до досягнутих
домовленостей, позивач передав
відповідачам 8000 доларів США, а
відповідачі зобов'язались закінчити
приватизацію вказаних нежитлових
приміщень, після чого оформити їх на
ОСОБА_3 шляхом укладення договору
купіві-продажу. Позивач і частково
відповідачі виконали умови договору
купівлі-продажу: позивач оплатив
обумовлену ціну, сплачував орендну
плату до приватизації приміщення,
виплатив гроші за його викуп, а
відповідачі в свою чергу передали
ОСОБА_3 приміщення, однак ухиляються
від нотаріального оформлення договору
купівлі-продажу.

ОСОБА_6 подала суду зустрічний позов до
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в якому просила
постановити рішення про витребування з
чужого незаконного володіння і
користування ОСОБА_3 та усунути
перешкоди ОСОБА_6 в користуванні
належним їй на праві приватної
власності приміщенням за адресою
АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 25200 грн. за
неправомірне користування цим
приміщенням. Зустрічні позовні вимоги
мотивовано тим, що ОСОБА_3 з листопада
2002 р. безпідставно користується
приміщенням, що належить ОСОБА_6 на
праві приватної власності відповідно
до договору купівлі-продажу № 800 від
05.04.2003 р., чим перешкоджає їй як власнику
користуватись і розпоряджатись цим
приміщенням. Виходячи з розміру
орендної плати 1400 грн. в місяць, яку
вказав сам позивач за первісним
позовом, втрачена вигода ОСОБА_6 за
період користування приміщення ОСОБА_3
з листопада 2002 р. по травень 2004 р.
становить 25200 грн.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 14 грудня 2010
року відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання дійсним усного договору
купівлі- продажу нежитлових приміщень
в будинку АДРЕСА_1, про визнання права
власності на нежитлові приміщення в
будинку АДРЕСА_1 (загальною площею 115,6
кв.м.,- що значаться під літерами: 46-1; 46-2;
46-3; 46-4;46-5; 46-6; 46-7; 46-8; 46-9; 46-10). Зустрічний
позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов"язано
ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_6 перешкод в
користуванні нежитловими приміщеннями
в АДРЕСА_1 (загальною площею 115,6 кв.м
-приміщеннями під літерами: 46-1; 46-2; 46-3;
46-4;46-5; 46-6; 46-7; 46-8; 46-9; 46-10). Стягнуно з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 127400 гривень на
відшкодування спричиненої шкоди,
пов"язаною з орендною платою за
користування такими приміщеннями.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_3, який покликаючись на
незаконність та необгрунтованість
рішення суду, порушення судом при його
прийнятті норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просить рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовити повністю, а первісні позовні
вимоги задоволити. Апелянт зазначає, що
в оскаржуваному рішенні відсутня
мотивувальна частина, суд не надав
оцінки показам свідків та поясненням
ОСОБА_5, яким підтверджено факт
передачі ОСОБА_3 оплати за купівлю
спірного нежитлового приміщення 4000
доларів США та 53000 гривень. Судом не
надано юридичної оцінки факту
перебування оригіналів документів, що
стосуються нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1, які ОСОБА_3 отримав після
придбання ним цього приміщення, а також
факту оплати оренди за користування
приміщенням в період його перебування
в комунальній власності саме ОСОБА_3 з
березня 2002 р. по квітень 2003 р., та оплати
ним комунальних послуг з листопада 2004
р. по грудень 2010 р. Задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_6, суд першої
інстанції стягнув з ОСОБА_3 127400 грн. В
той час, як зустрічні позовні вимоги
заявлялись в розмірі 25200 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення
частково з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року ,
якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони , яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

В судовому засіданні 24 липня 2014 року
позивач пояснив, що оригінали
правовстановлюючих документів на
спірне приміщення відповідач передала
йому через місяць після їх отримання.

Відповідач ОСОБА_6 право власності на
спірне нежитлове приміщенння набула
25.04.2003 року ( а.с. 4-5, 6 ). Отже , документи,
підтверджуючі право власності
відповідача ОСОБА_6 на спірне
нежитлове приміщення, за твердженнями
позивача було отримано ним в
травні-червні 2003 року.

Цивільним кодексом УРСР 1963 року,
положення якого були чинними до 01.01.2004
року, було встановлено, що
обов»язкового нотаріального
посвідчення потребували наступні
угоди:

договір купівлі-продажу жилого
будинку, якщо хоча б однією з сторін є
громадянин (ч.1 ст.227 ЦК УРСР), а також
угоди щодо застави, міни, дарування
жилого будинку (квартири) чи їх частини;

договір дарування на суму понад 500
карбованців , а при даруванні валютних
цінностей -на суму понад 50 карбованців (
ч.1 ст.244 ЦК УРСР ) ;

договір довічного утримання ( ч.1
ст.426 ЦК УРСР ).

Отже, у 2003 році угода щодо
нежитлових приміщень обов»язкового
нотаріального посвідчення не
потребувала, а відповідно до положень
ст.44 ЦК УРСР 1963 року така угода повинна
була укладатись у письмовій формі.

Відповідно до ст.46 ЦК УРСР 1963 року
недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом ( стаття 44 цього
Кодексу ), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо зазначених
у законі, тягне за собою недійсність
угоди, з наслідками , передбаченими
частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що у 2003 році угода
щодо спірного нежитлового приміщення
не вимагала обов»язкового
нотаріального оформлення, то позовні
вимоги про визнання дійсною угоди щодо
спірного нежитлового приміщення ,
заявлені з підстав ст.47 ЦК УРСР 1963 року
до задоволення не підлягали.

Не було законних підстав і для визнання
угоди дійсною з підстав ч.2 ст. 220 ЦК
України 2003 року, оскільки по-перше ,
укладення угоди щодо спірного
приміщення не підтверджено позивачем
письмовими доказами, а по-друге, за
змістом статті 210, частини третьої
статті 640 ЦК України ( у редакції чинній
на 2004 рік - дата звернення з позовом ) у
випадках встановлених законом,
правочин підлягає державній
реєстрації. Договір, який підлягає і
нотаріальному посвідченню , і
державній реєстрації, є укладеним з
моменту державної реєстрації. Згідно
зі статтею 657 ЦК України ( у редакції
чинній на 2004 рік) договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, тому договір
купівлі-продажу нерухомого майна, і у
випадку укладення його у 2004 році не міг
бути визнаний дійсним на підставі
частини другої статті 220 ЦК України.

Тому колегія суддів погоджується з
правильністю оскаржуваного рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про визнання угоди дійсною і не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та для скасування
оскаржування рішення в частині відмови
у задоволенні позовних вимог про
визнання угоди дійсною.

Водночас колегія суддів, вважає
такими , що заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги щодо
незаконності оскаржуваного рішення
про задоволення зустрічного позову в
частині стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_6 127400 гривень на відшкодування
спричиненої шкоди, пов"язаною з
орендною платою за користування такими
приміщеннями.

До такого висновку колегія суддів
приходить , виходячи з наступного.

У зустрічній позовній заяві ( а.с.
11-13 ) ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_3
25200 грн за неправомірне користування
належним їй на праві приватної
власності спірним нежитловим
приміщенням . При цьому наводила
розрахунки , виходячи з місячної
ставки орендної плати 1400 грн в місяць
та з періоду використання ОСОБА_3
спірного приміщення з листопада 2002
року по травень 2004 року, внаслідок чого
визначила суму 25200 грн як втрачену нею
вигоду.

Оскільки, право власності на
спірне приміщення ОСОБА_6 набула 25.04.2003
року, то за період з листопада 2002 року
по 25.04.2003 року вона не вправі була
вимагати від ОСОБА_3 ні орендної плати,
ні втраченої вигоди. Так як ОСОБА_6 не
надано доказів в підтвердження
укладення між нею та ОСОБА_3 договору
оренди спірного приміщення в період з
26.04.2003 року по травень 2004 року, то
відповідно вона не вправі вимагати від
ОСОБА_3 стягнення втраченої вигоди за
вищезазначений період. Зважаючи на те,
що в матеріалах справи ввідсутня
письмова заява ОСОБА_6 про збільшення
розміру майнових вимог до суми 127400 грн
і нею не надано доказів, які б
підтверджували неправомірність
використання ОСОБА_3 спірного
приміщення в період з 26.04.2003 року по
дату ухвалення оскаржуваного рішення ,
то відповідно не було і підстав для
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
127400 грн на відшкодування спричиненої
шкоди, пов"язаною з орендною платою за
користування спірним приміщенням.

Отже, оскаржуване рішення у
вищезазначеній частині не грунтується
фактичних обставинах справи, і
підлягає скасуванню з підстав п.3 ч.1
ст.309 ЦПК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_6 в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
127400 гривень на відшкодування
спричиненої шкоди, пов»язаною з
орендною платою за користування такими
приміщеннями, належить скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про стягнення 25200 гривень за
неправомірне користування, належним
ОСОБА_6 на праві приватної власності
нежитловим приміщенням нежитловим
приміщенням за адресою: м.Львів
вул.Ярославенка,47.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307,п.3 ч.1 ст.309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 14 грудня 2010
року про задоволення зустрічного
позову ОСОБА_6 в частині стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 127400 гривень
на відшкодування спричиненої шкоди,
пов»язаною з орендною платою за
користування такими приміщеннями -
скасувати і у цій частині ухвалити нове
рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити
частково.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про стягнення 25200 гривень за
неправомірне користування, належним
ОСОБА_6 на праві приватної власності
нежитловим приміщенням нежитловим
приміщенням за адресою: м.Львів
вул.Ярославенка, 47, - відмовити.

В іншій частині рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 14 грудня 2010 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий: _______________
Тропак О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.