АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6034/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач - Демченко
Е.Л. Категорія 39
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді
Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р.,
Волошина М.П.

при секретарі -
Денисенко А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради на рішення Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська від
15 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, третя особа - приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання права власності на частину
домоволодіння в порядку спадкування за
заповітом та за законом, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради (далі -
виконком Дніпропетровської міської
ради) про визнання права власності на
частину домоволодіння в порядку
спадкування за заповітом та за законом,
мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась
спадщина на 1/4 частину домоволодіння
АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року, посвідченого Другою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, та 1/2 частини
цього домоволодіння на підставі
мирової угоди, затвердженої ухвалою
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 13 липня 1973 року.

Зазначали, що 1/4 частина домоволодіння
АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року.

Посилаючись на те, що вони є
спадкоємцями за заповітом від 26 лютого
2002 року, а при зверненні до нотаріуса за
отриманням свідоцтва про право на
спадщину на частину домоволодіння їм
було відмовлено та роз'яснено право на
звернення до суду, просили суд
встановити факт належності ОСОБА_2 та
ОСОБА_6, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1, по 1/4
частині домоволодіння АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року; визнати за ОСОБА_2 право власності
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року, незареєстроване в КП
«Дніпропетровське БТІ», на 1/4 частину
домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/4 частину
домоволодіння за заповітом після
смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1;
визнати за ОСОБА_7 право власності за
заповітом на 2/4 частини цього же
домоволодіння після смерті ОСОБА_6

Ухвалою Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року
позовні вимоги в частині встановлення
факту належності ОСОБА_2 та ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, по 1/4 частині
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26 вересня 2000 року,
посвідченого Другою дніпропетровської
державною нотаріальною конторою,
залишено без розгляду відповідно до
заяви позивачів.

Рішенням Ленінського районного
суду м.Дніпропетровська від 15
листопада 2013 року позовні вимоги
задоволені частково. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/4 частину, а за
ОСОБА_3 право власності на 2/4 частини
спірного домоволодіння.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада ставить питання про
скасування рішення Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська від
15 листопада 2013 року та ухвалення нового
рішення, яким відмовити ОСОБА_2, ОСОБА_3
у задоволенні позовних вимоги у
повному обсязі, зазначаючи, що суд
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
обговоривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, перевіривши юридичну
оцінку встановлених судом фактичних
обставин у справі та їх повноту,
колегія суддів не находить підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасуванню рішення суду.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та давши їм
правову оцінку, суд постановив рішення,
що відповідає вимогам закону. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи доказами, а приведені в
апеляційній скарзі доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Встановлено судом і це підтверджується
матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_6, мати позивачів.

За життя нею було складено заповіт від
26 лютого 2002 року, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
відповідно до якого з належних їй 3/4
частин житлового будинку АДРЕСА_1
заповідала: ОСОБА_2 1/4 частину житлового
будинку та ОСОБА_3 2/4 частини житлового
будинку (а.с.16).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася
спадщина, яка складається з 3/4 частин
житлового будинку АДРЕСА_1. 1/4 частина
даного будинку належить померлій на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 26 вересня 2000
року, 1/2 частина будинку належить їй на
підставі ухвали Ленінського районного
суду м.Дніпропетровська від 13 липня 1973
року, якою затверджена мирова угода
(а.с.6,61-62).

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 зареєстровані
та мешкають в житловому будинку
АДРЕСА_1, а тому, відповідно до вимог
ст.1268 ЦК України, є такими, що прийняли
спадщину. Заяву про відмову від
спадщини не надавали.

Постановою приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
відмову у вчиненні нотаріальних дій
від 03 квітня 2014 року позивачу ОСОБА_2
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
оскільки у нього відсутній, належним
чином оформлений, правовстановлюючий
документ на житловий будинок АДРЕСА_1
(а.с.15).

Відповідно до статті 1 Першого
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст.1223 ЦК України,
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст.1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК,
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" від 01 липня 2004 року права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права
власності на житлові будинки, споруди
регулювалася підзаконними
нормативними актами, зокрема, такими як
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року N 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року N 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно, створене та
оформлене в передбаченому законом
порядку до набрання чинності Законом
України від 01 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень",
спадкоємці, які прийняли спадщину,
мають право на оформлення спадкових
прав шляхом звернення до нотаріальної
контори за видачею свідоцтва про право
на спадщину.

Положення ч.2 ст.1277 ЦК визначає, що
у разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Відповідно до ст.2 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», місцеве самоврядування
здійснюється територіальними
громадами сіл, селищ, міст як
безпосередньо, так і через сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи, а також через районні та
обласні ради, які представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ, міст.

Системи місцевого самоврядування
включають: територіальну громаду;
сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення (ст.5
Закону України «Про місцеве
самоврядування»).

Таким чином, посилання в
апеляційній скарзі на те, що позов
пред'явлено до неналежного відповідача
є хибним і не може бути прийнято до
уваги.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами,
а приведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду по їх
оцінці, а тому підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: