АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5297/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року судова
колегія судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Тичкової О.Ю.,
Костенко Т.М.,

при секретарі - Каменській Д.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 03 червня
2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання права власності,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із вказаним позовом, в
подальшому уточненим, в обґрунтування
якого посилався на те, що з 21 червня 2003
року він перебував у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, від якого
сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дзержинського суду м.
Харкова від 22 травня 2013 року шлюб було
розірвано.

Під час шлюбних відносин,
позивачем, на підставі договору
купівлі-продажу за №3443 від 23.12.2009 року
було придбано квартиру за АДРЕСА_2.
Однак за принциповим переконанням його
колишньої дружини, договір було
складено на її ім'я. При цьому, ОСОБА_3
зазначив, що кошти, за які була придбана
вказана квартира належали виключно
йому, оскільки договір купівлі-продажу
№3443 від 23.12.2009 року було укладено
одразу після укладення договору
купівлі-продажу №3447 від 23.12.2009 року,
згідно якого він продав належну йому на
той час квартиру АДРЕСА_1. Крім того,
частину коштів, витрачену на придбання
квартири АДРЕСА_2, ним було отримано від
його матері. Таким чином, спірна
квартира була придбана за його та його
матері особисті кошти, без будь-якої
допомоги з боку відповідачки ОСОБА_2, та
отримані ще до початку їх сумісного
проживання та реєстрації шлюбу.

Посилаючись на те, що
відповідачка ОСОБА_2 не має постійного
місця роботи, а відтак не може
забезпечити нормальне існування як для
себе, так і для дитини, та крім цього
намагається позбавити його права
користування та розпорядження його
квартирою, просив суд визнати за ним
право власності на спірну квартиру
АДРЕСА_2, а також визначити місце
постійного проживання дитини - ОСОБА_4
разом з ним.

У березні 2014 року відповідачка
ОСОБА_2 звернулась із зустрічною
позовною заявою, в обґрунтування якої
зазначила, що перед розірванням шлюбу
між сторонами було досягнуто згоди про
добровільний поділ спільного майна.
Однак після розлучення ОСОБА_3 забажав
відібрати спірну квартиру, без
урахування її, ОСОБА_2, та їх спільної
дитини інтересів. Позивач за
зустрічним позовом вказала, що дійсно
спірну квартиру подружжям було
придбано за кошти, отримані від продажу
їх попередньої квартири АДРЕСА_1, яка
належала на праві власності ОСОБА_3, а
також за кошти, які належали їй, а саме
різницю - 159 000 грн. Про отримання ОСОБА_3
коштів на придбання спірної квартири
від його матері дізналась лише з його
позовної заяви. Позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_2 дійсно наполягала на
зазначенні її у договорі
купівлі-продажу спірної квартири одним
із покупців, як на доказі її участі у
придбанні вказаного житла, проте
ОСОБА_3 зробив їй пропозицію оформити
договір цілком на неї, мотивуючи це
пільгою по сплаті податку, оскільки
житло придбавалось нею вперше. З даною
пропозицією ОСОБА_3 погодилась.

Крім цього, ОСОБА_2 заперечувала
проти визначення постійного місця
проживання сина - ОСОБА_4 разом із
позивачем, посилаючись на неодноразову
агресивну поведінку свого колишнього
чоловіка в присутності дитини, а також
на те, що нею створено всі необхідні
умови для належного утримання та
виховання дитини.

Посилаючись на вказані обставини,
у своєму зустрічному позові ОСОБА_2
просила суд визнати за нею право
власності на 3/5 частини квартири
АДРЕСА_2, а також визначити місце
постійного проживання дитини - ОСОБА_4
разом з нею.

В подальшому позивач ОСОБА_3
відмовився від позовних вимог, що
стосуються визначення місця
проживання дитини.

Рішенням Дзержинського районного
суду м. Харкова від 03 червня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_2. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням, ОСОБА_2 звернулась на нього з
апеляційною скаргою, в якій
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати це рішення та ухвали
нове, яким задовольнити її зустрічні
позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що з 21.06.2003
року сторони знаходилися у
зареєстрованому шлюбі. На підставі
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 22.05.2013 року шлюб був
розірваний.

23.12.2009 року ОСОБА_3 продав належну
йому на праві власності квартиру
АДРЕСА_2. за 278000 грн. ( а.с. 12-13).

23.12.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
придбали квартиру АДРЕСА_2, вказану
угоду було вчинено за 437000 грн. ( а.с. 10-11).

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 та визнаючи за ним право
власності на всю квартиру, районний суд
виходив з того, що кошти, які були
витрачені на придбання квартири у сумі
278000 грн. належали ОСОБА_3 та 159000 грн.
були передані його матір'ю.

Проте з такими висновками суду
першої інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 ст.61 ЦПК України
передбачено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Згідно ч. 1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя»,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо. Майно, яке
належало одному з подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 19 Пленуму
Верховного суду України №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні суду
першої інстанції сторони не
заперечували, що 278000 грн., які були
витрачені на придбання спірної
квартири, належали особисто позивачу
ОСОБА_3

Що стосується суми 159000 грн.,
витраченої на придбання квартири, то
судова колегія приходить до висновку,
що позивачем в судове засідання ні суду
першої, ні апеляційної інстанції не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що вказану суму
для придбання квартири ОСОБА_3 надала
його мати.

Також відповідачем та позивачем
по зустрічному позову ОСОБА_2 не було
надано належних доказів на
підтвердження того факту, що 159000 грн.
належали особисто їй та є законні
підстави для того, щоб відійти від
рівності часток при поділі майна
подружжя з урахуванням інтересів
неповнолітньої дитини.

Таким чином, при визнанні права
власності на спірну квартиру, судова
колегія враховує, що 159000 грн. спільних
коштів подружжя було витрачено на
придбання квартири і тому частка
ОСОБА_2 складає 950 , що дорівнює 79500 грн.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню
частково, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 щодо розділу майна подружжя, а
саме квартири АДРЕСА_2. Та визнати за
ОСОБА_3 право власності на 4150 частину
квартири АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_2
право власності на 950 частин квартири
АДРЕСА_2.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 03 червня 2014 року
скасувати.

Позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права власності задовольнити
частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ сумісного майна подружжя
задовольнити частково.

Розділити спільне майно подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право власності
на 4150 частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на 950 частин квартири АДРЕСА_2.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Рішення
може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий суддя -

Судді колегії -