22-ц/775/498/2014(м)
Головуючий у 1-ій інстанції
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

13 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.

суддів Попової
С.А., Мироненко І.П.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 18 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Тропікан»
про стягнення суми боргу за договором
позики, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4
та ТОВ «Тропікан» про стягнення суми
боргу. В обґрунтування вказував на те,
що 01 грудня 2009 року між ним та
відповідачем ОСОБА_4 був укладений
договір позики, за яким він надав
відповідачу 10 000 000 гривень на строк до 01
грудня 2010 року. На підтвердження
отримання позики відповідач ОСОБА_4
надав письмову розписку. В
забезпечення належного виконання
договору позики між ним, ОСОБА_3, та
відповідачем ТОВ «Тропікан», в особі
його директора ОСОБА_4, був укладений
договір поруки. На претензії позивача
відповідач ТОВ «Тропікан» листом від 20
лютого 2011 року зобов'язувався
повернути борг у продовж 2011 року.
Оскільки до цього часу грошові кошти не
повернуті, просив стягнути суму боргу 10
000 000 гривень, штраф у розмірі подвійної
ставки НБУ 5 330 631,03 гривень, 3% річних від
простроченої суми, що складає 890 136,99
гривень, а всього 16 220 768,02 гривень.

Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя від 14 лютого 2014 року в
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення скасувати, ухвалити
нове про задоволення позовних вимог в
повному обсязі. Апелянт зазначає, що
висновок суду про те, що договір позики
від 01 грудня 20109 року є неукладеним,
оскільки розписка відповідача про
отримання коштів не свідчить про
виконання сторонами істотних умов, не
відповідає ні вимогам закону, ні
фактичним обставинам у справі.

Жодна із сторін не заперечувала факту
укладання договору позики та отримання
грошових коштів і не заявляла про
визнання даного договору недійсним
(неукладеним). Суд першої інстанції на
порушення вимог ст. 11 ЦПК України
вийшов за межі заявлених вимог. Також
сторонами не оспорювалося укладення
договору поруки та його дійсність.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України
справа розглянута за відсутності
відповідачів ОСОБА_4 та представника
ТОВ «Тропікан», які про день та час
розгляду справи були повідомлені
належним чином, про що свідчать поштові
повідомлення (а.с. 90, 92), заяв про
відкладення розгляду ними не
надавалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3, який підтримав доводи
апеляційної скарги, просив рішення
скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо). Які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
договір позики від 01 грудня 2009 року є
неукладеним, оскільки розписка
відповідача про отримання коштів не
може свідчити про виконання сторонами
істотних умов договору п. 3.1. щодо
надання позики готівкою, тому як
взагалі не містить відомостей про
порядок передачі грошових коштів.
Позивачем не надано належних доказів
на підтвердження передання ним
визначеної договором грошової суми
відповідачу ОСОБА_4, що є необхідним для
укладення договору та обумовлює момент
його вчинення. Оскільки договір позики
є неукладеним, договір поруки від 01
грудня 2009 року, який є похідним від
договору позики, також є неукладеним.

Крім того, суд дійшов висновку, що
договір поруки від 01 грудня 2009 року
суперечить вимогам ст. 96 ЦК України та
ч.ч.1,2 ст. 3 ГК України, Статуту
товариства, оскільки за своїми
правовими наслідками створює для
Товариства, як поручителя,
відповідальність за зобов'язаннями її
учасника - боржника за основним
договором ОСОБА_4, в повному обсязі всім
належним майном товариства.

В супереч вимогам ч.3 ст. 238 ЦК України,
ОСОБА_4, підписуючи договір поруки як
директор ТОВ «Тропікан», вчинив
правочин від імені товариства фактично
в своїх інтересах.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК договір
позики укладається в письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 01 грудня 2009 року був
укладений договір позики № 1, за
умовами якого, останній отримав
грошові кошти в сумі 10 000 000 гривень на
строк до 01 грудня 2010 року (а.с. 5-6).

В той же день, 01 грудня 2009 року, між
ОСОБА_3 та ТОВ «Тропікан» в особі
директора ОСОБА_4, який діяв на підставі
Статуту Товариства та протоколу
загальних зборів ТОВ «Тропікан» № 1 від
01 грудня 2009 року, був укладений договір
поруки № 1, згідно якого поручитель ТОВ
«Тропікан» відповідає перед
кредитором за виконання ОСОБА_4
зобов'язань за договором позики № 1 від
01 грудня 2009 року (а.с. 7-9).

На підтвердження виконання умов
договору позики відповідач ОСОБА_4 01
грудня 2009 року видав ОСОБА_3 розписку
про отримання грошових коштів в сумі 10
000 000 гривень (а.с.10).

З урахуванням наведених вимог закону,
наявність розписки у кредитора
свідчить про існування боргу.

За таких обставин, факт отримання
відповідачем ОСОБА_4 грошових коштів та
не повернення суми боргу у визначенні
строки підтверджено, а тому позовні
вимоги ОСОБА_3 в цій частині є
обґрунтованими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволені позову з мотивів
неукладенності та невідповідності
договорів вимогам закону, допустив
порушення принципу диспозитивності,
передбаченого ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі. У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором, як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 24
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Отже, якщо кредитним
договором не визначено інші умови
виконання основного зобов'язання, то у
разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у кредит коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явлення вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач отримав позику на строк до 01
грудня 2010 року (п.4.1 договору позики). У
зв'язку з невиконанням відповідачем
ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором
позики, позивач ОСОБА_3, скориставшись
своїм правом вимоги, звернувся 10 лютого
2011 року до поручителя ТОВ «Тропікан» з
вимогою повернення позики. Проте, до
суду з позовом до поручителя, позивач
ОСОБА_3 звернувся за перебігом
встановленого законом шести місячного
строку, лише у листопаді 2013 року (а.с.2-4,
11).

За своєю правовою природою строк,
передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України, є
преклюзивним (припиняючим), цей строк
не може бути поновлено, зупинено чи
перервано. Суд зобов'язаний самостійно
застосовувати норми про строк на
відміну від строку позовної давності,
який застосовується судом за заявою
сторін.

За таких підстав, позовні вимоги до ТОВ
«Тропікан» задоволенню не підлягають
за відсутністю у позивача ОСОБА_3 права
вимагати стягнення боргу з поручителя,
що припинилося у зв'язку із закінченням
строку.

Надання відповідачем ТОВ «Тропікан», в
особі директора ОСОБА_4, до суду
письмової заяви про визнання
поручителем позовних вимог ОСОБА_3 (а.с.
19), наведених висновків не спростовує.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти в такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, в такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За правилами ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором.

Згідно положень п.6.1, 6.2 договору позики
при простроченні повернення позики чи
її частини позичальник сплачує штраф у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від неповернутої суми, суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми.

Згідно наданих розрахунків, 3% річних
за період з 02 грудня 2010 року по 18
листопада 2013 року складає 890 136 гривень
99 копійок, сума штрафу - 5 330 631 гривню 03
копійки.

Підсумовуючи викладене колегія суддів
вважає, що внаслідок невиконання
відповідачем ОСОБА_4 своїх зобов'язань
по поверненню боргу, порушені права
позивача, які підлягають захисту
шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3, в межах заявлених вимог, суми
боргу в розмірі 10 000 000 гривень, штрафу у
розмірі 5 330 631 гривні 03 копійки та 3 %
річних у розмірі 890 136 гривень 99 копійок.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що постановлене з
порушення норм матеріального та
процесуального права, відповідно до ч.4
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3, у
зв'язку з чим і апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 18
лютого 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Тропікан»
про стягнення суми боргу за договором
позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики у сумі 10 000 000 (десять
мільйонів)гривень, штраф у розмірі 5 330
631 (п'ять мільйонів триста тридцять
тисяч шістсот тридцять одну) гривню 03
копійки, 3% річних у розмірі 890 136
(вісімсот дев'яносто тисяч сто тридцять
шість) гривень 99 копійок.

В частині задоволення позовних вимог
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тропікан» про
стягнення суми боргу за договором
позики, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий
Т.Г. Ігнатоля

Судді
С.А. Попова

І.П. Мироненко