Справа № 308/7173/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 липня 2014 року
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Микуляк П.П.

при секретарі - Матіко Я.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1
- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до
Ужгородської міської ради, третя особа
без самостійних вимог на предмет спору
- Ужгородське міськрайонне управління
юстиції в особі відділу реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Ужгородського
МРУЮ, про визнання права власності на
частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду з зазначеною
позовною заявою до відповідача
Ужгородської міської ради, третя особа
без самостійних вимог на предмет спору
- Ужгородське міськрайонне управління
юстиції в особі відділу реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Ужгородського
МРУЮ, мотивуючи її тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його цивільна дружина ОСОБА_4, з
якою вони проживали в
незареєстрованому шлюбі з 1996 року,
даний юридичний факт встановлений
рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 23.04.2014 року. Після її смерті
відкрилась спадщина на все належне їй
майно.

За час спільного проживання з ОСОБА_4
вони проживали та вели спільне
господарство за різними адресами
м.Ужгорода та Ужгородського району.
Спочатку вони проживали в квартирі за
адресою АДРЕСА_2, потім спільно купили
житловий будинок в АДРЕСА_3, де
проживали в період з 01.03.2011 року по
15.12.2012 року. Після продажу будинку вони
купили квартиру в АДРЕСА_1, яка була
зареєстрована на ОСОБА_4, де вони
проживали спільно до дати смерті
дружини. Цю квартиру вони облаштували
за спільні кошти, придбали меблі та
предмети домашнього вжитку, спільним
коштом та зусиллями проводили ремонт
перед переселенням та поточні ремонти
в подальшому. Остаточно в цю квартиру
вони вселились 03.01.2013 року.

Незважаючи на те, що дана квартира була
зареєстрована за ОСОБА_4 в цілому,
позивач вважає, що квартира є їх
спільною сумісною власністю, а тому
йому належить ? цієї квартири.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1- ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав та просив суд визнати за його
довірителем право власності на ?
частини квартири АДРЕСА_1. Визнати
ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги та
таким, що прийняв спадщину після смерті
ОСОБА_4 Проти винесення заочного
рішення не заперечив.

Представник відповідача Ужгородської
міської ради в судове засіданні не
з'явився, хоча про час і місце розгляду
справи був повідомлений своєчасно і
належним чином, а тому в порядку ст. 169
ч.4 ЦПК України, суд вважає, що справу
слід вирішити на підставі наявних у ній
доказів та постановити заочне рішення.

Представники третьої особи відділу
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Ужгородського МРУЮ, в судове засідання
не з'явився, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомлений.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані докази, виходячи з їх
належності та допустимості, приходить
до наступних висновків:

Судом встановлено, що з 1996 року ОСОБА_1
проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_4,
вони вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, піклувались один про
одного. В листопаді 2012 року за спільні
кошти вони придбали квартиру, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 23.04.2014 року, яке набрало
законної сили, встановлено факт
проживання ОСОБА_1 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 1996 року.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Відповідно до положень СК України
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки складають
сім'ю. Сім'я створюється на підставі
шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства. (ст.3 СК України).

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до переконання, що вимоги ОСОБА_1 про
визнання його спадкоємцем першої черги
за законом після смерті ОСОБА_4 є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що
незважаючи не те, що квартира за
адресою АДРЕСА_1, яка була придбана
згідно договору купівлі-продажу
квартири від 28.11.2012 року, була оформлена
в цілому на ОСОБА_4, фактично дана
квартира була придбана ОСОБА_4 та
позивачем ОСОБА_1 під час їх проживання,
як жінки та чоловіка без реєстрації
шлюбу, за їх спільні кошти. Вони
спільно облаштували її, придбали меблі
та предмети домашнього вжитку,
спільним коштом та зусиллями проводили
ремонт перед переселенням та поточні
ремонти в подальшому, а з 03.01.2013 року
проживали в цій квартирі, як сім'я.

Відповідно до ст..74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.17
постанови Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову
практику в справах про захист прав
власності та інших речових прав»
розглядаючи позови, пов'язані з правом
спільної власності, суди повинні
виходити з того, що відповідно до
статті 368 ЦК спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю. Так,
спільною сумісною власністю, зокрема,
є: майно, набуте подружжям за час шлюбу,
якщо інше не встановлено договором або
законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу
України); майно, набуте в результаті
спільної праці та за спільні грошові
кошти членів сім'ї, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі. Для визначення члена
сім'ї можуть використовуватись їх
ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1
Закону України від 7 квітня 2011 року N
3206-VI «Про засади запобігання і протидії
корупції»; квартира (будинок), житлові
приміщення у гуртожитках, передані при
приватизації з державного житлового
фонду за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
в них мешкають, у їх спільну сумісну
власність (стаття 8 Закону України від 19
червня 1992 року N 2482-XII «Про приватизацію
державного житлового фонду»); майно,
яке використовується для ведення
особистого селянського господарства,
відповідно до закону (стаття 6 Закону
України від 15 травня 2003 року N 742-IV «Про
особисте селянське господарство»).

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно (частина четверта
статті 355 ЦК), тобто діє презумпція
спільної часткової власності. Частки у
праві спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом. Отже, якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається з
урахуванням вкладу кожного із
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

Частка суб'єкта права спільної
сумісної власності визначається,
зокрема, при поділі майна, виділі
частки зі спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 статті 72 ЦК України
передбачено, що у разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Оцінивши в сукупності зібрані докази,
приймаючи до уваги, що квартира АДРЕСА_1
була придбана за спільні грошові кошти
ОСОБА_4 та ОСОБА_1, як членів сім'ї, суд
приходить до переконання, що ОСОБА_1 на
праві спільної часткової власності
фактично належить ? частини
зазначеного нерухомого майна, а тому за
ним слід визнати право власності на ?
частину даної квартири.

Вимоги позивача ОСОБА_1 в частині
визнання його таким, що прийняв
спадщину після смерті ОСОБА_4 до
задоволення не підлягають.

Частиною 3 статті 1268 ЦК України
визначено, що спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку
встановленого ст. 1270 ЦК України не
заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти має
подати нотаріусу заяву про прийняття
спадщини. (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

З досліджених матеріалів справи
слідує, що на час звернення позивачем
до суду встановлений ст..1270 ЦК України
строк для прийняття спадщини не
закінчився. Позивачем та його
представником не надано суду доказу,
який би вказував на те, що існують
будь-які перешкоди для ОСОБА_1 у
встановлений строк звернутись до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 4, 5, 14, 60, 81, 88, 208, 209, 212,-215,
218, 294 ЦПК України, суд,-

Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_1 спадкоємцем першої
черги за законом після смерті ОСОБА_4,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті заявлених вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Микуляк П.П.