Справа № 465/6840/13
Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра
Провадження № 22-ц/783/1564/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І.,
Копняк С.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2,
прокурора Марушія О.А., представників
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» - Титаренка Ю.В. та Козака А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 09 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» про стягнення доплат до
заробітної плати за вчене звання та
надбавок до заробітної плати за
науковий стаж, -

в с т а н
о в и л а:

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилається на те,
що він являється кандидатом технічних
наук, працював старшим науковим
співробітником Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний інститут» з жовтня
1974 року до 16 березня 2012 року у
науково-тематичних підрозділах
інституту, які за своїм призначенням
виконували науково-технічне
забезпечення в розробці
інформаційно-керуючих систем для
бронетехніки, радіотехнічних засобів
мм діапазону, систем та пристроїв
криптографічного захисту інформації. В
1985 році захистив дисертацію та отримав
ступінь кандидата технічних наук. У 1996
році Вищою атестаційною комісією
України йому присвоєно вчене звання
старшого наукового співробітника.
Проте, всупереч ст. 23 Закону України
«Про наукову і науково-технічну
діяльність» підприємство не
нараховувало та не виплачувало йому 25%
доплати за вчене звання, що в період з
січня 2010 року по березень 2012 року
становить 18 075,75 грн. та щомісячної
надбавки за стаж наукової роботи що в
період з липня 1999 року по березень 2012
року, що становить 54 991,90 грн.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» на користь
ОСОБА_2 54991 гривень 90 копійок надбавки
за стаж наукової роботи та 18075 гривень 75
копійок донарахувань до заробітної
плати за вчене звання, а всього 73067
гривень 65 копійок.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» в користь
держави 730 гривень 68 копійок судового
збору.

Рішення суду оскаржило Державне
підприємство «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут». Стверджує, що усі надбавки і
доплати входять у додаткову зарплату,
перелік і розмір яких повинен
відповідати «Довідці-розрахунку…», а з
2008 року «Висновку…» по
середньомісячній заробітній платі
згідно з додатками до Галузевої угоди
по штатному розпису ДП ЛНДРТІ, які
щорічно погоджуються з Головним
Представництвом Замовника (ГПЗ)
Міністерства оборони України та
виплачуються з бюджету держави.
Зазначає, що надбавка за стаж наукової
роботи в цій «Довідці-розрахунку…» не
передбачена і, відповідно, не
враховується в понесених затратах по
Державному оборонному замовленню.
Відділ, в якому працював позивач
виконував роботи тільки виключно по
Державному оборонному замовленню,
відтак фактичні витрати по його
заробітній платі, в тому числі по
додатковій, відносилися на бюджетні
кошти, розподіл яких був погоджений та
контролювався ГПЗ Міністерства
оборони України. Стверджує, що за
період дії Постанови КМУ «Про виплату
надбавки за стаж роботи у науковій
сфері…» така надбавка не була
передбачена додатком 6 «Перелік доплат
і надбавок, які встановлюються
працівникам об'єднань, підприємств і
організацій» до Галузевої угоди. Тобто
у межах коштів, передбачених ДП
Львівський НДРТІ на оплату праці, не
могло бути передбачено запровадження
виплати надбавки за стаж роботи у
науковій сфері. Щодо вимоги позивача
про стягнення доплати за вчене звання,
зазначає, що ця стаття витрат також не
передбачена у «Довідці-розрахунку…»
погодженій ГПЗ та не включена до
Колективного договору ДП ЛНДРТІ.
Натомість у «Довідці-розрахунку…»
передбачена доплата за науковий
ступінь (к.т.н.), яка нараховувалась та
виплачувалась ОСОБА_2 При ухваленні
рішення суд першої інстанції керувався
розрахунками, приведеними позивачем,
достовірність яких не була ним
доведена, а розмір посадового окладу,
зазначений у цих розрахунках нічим не
підтверджений. Просить скасувати
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 09 грудня 2013 року та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, прокурора Марушія О.А.,
представників Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» - Титаренка
Ю.В. та Козака А.І., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З матеріалів справи, а саме пунктів 1.1.,
2.3. Статуту Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» вбачається,
що Державне підприємство Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут засноване на державній
власності, здійснює вільний вибір
підприємницької діяльності,
самостійно формує програми діяльності,
вибирає постачальників і споживачів
продукції, робіт та послуг, встановлює
ціни відповідно до чинного
законодавства (а.с. 103-108).

Із записів трудової книжки вбачається,
що ОСОБА_2 працював у відповідача -
Державне підприємство «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» в період з 07.10.1974 року по
16.03.2012 рік (а.с. 4-5).

Відповідно до атестату серії СН № 002275
від 12 лютого 1996 року позивачу присвоєно
вчене звання старшого наукового
співробітника з спеціальності
обчислювальні машини, системи та
мережі, елементи і пристрої
обчислювальної техніки та систем
керування (а.с. 6).

Стаття 43 Конституції України
проголошує, що кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у
разі порушення законодавства про працю
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду
України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, у
разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, яка
йому належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, зокрема й за час
простою, який мав місце не з вини
працівника, незалежно від того, чи було
здійснене роботодавцем нарахування
таких виплат.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Розмір заробітної
плати залежить від складності та умов
виконуваної роботи, професійно-ділових
якостей працівника, результатів його
праці та господарської діяльності
підприємства, установи, організації і
максимальним розміром не обмежується.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону
України «Про оплату праці» додаткова
заробітна плата, це - винагорода за
працю понад встановлені норми, за
трудові успіхи та винахідливість і за
особливі умови праці. Вона включає
доплати, надбавки, гарантійні і
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством; премії,
пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій.

Пленум Верховного Суду України від
24.12.1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», в пункті 7 постанови
зазначає: «Оскільки відповідно до ст. 97
КЗпП форми і системи оплати праці,
розцінки, тарифні ставки, схеми
посадових окладів, умови запровадження
й розміри надбавок, доплат, премій,
винагород та інших заохочувальних,
компенсаційних і гарантійних виплат
встановлюються підприємствами,
установами, організаціями самостійно в
колективному договорі, а у випадку,
коли його не укладено, - власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням із профспілковим органом,
що представляє інтереси більшості
працівників, або, за його відсутності, -
з іншим органом, уповноваженим на
представництво трудовим колективом, з
урахуванням загальних положень
законодавства про оплату праці, суд у
разі вирішення спорів з цих питань має
з'ясовувати, чи були і як саме вони
врегульовані у зазначеному порядку та
чи було при цьому додержано норм і
гарантій, передбачених законодавством,
генеральною й галузевою (регіональною)
угодами. При їх недодержанні
застосовуються відповідно норми і
гарантії, передбачені законодавством,
генеральною, галузевою (регіональною)
угодами».

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про
оплату праці» суб'єкти організації
оплати праці не мають права в
односторонньому порядку приймати
рішення з оплати праці, що погіршують
умови, встановлені законодавством,
угодами і колективними договорами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 8 зазначеної вище
постанови від 24 грудня 1999 року № 13 - при
вирішенні спорів про виплату премій,
винагороди за підсумками роботи за рік
чи за вислугу років, надбавок і доплат
необхідно виходити з
нормативно-правових актів, якими
визначено умови та розмір цих виплат.
Працівники, на яких поширюються
зазначені нормативно-правові акти,
можуть бути позбавлені таких виплат
(або розмір останніх може бути
зменшено) лише у випадках і за умов,
передбачених цими актами. Із мотивів
відсутності коштів у проведенні
вказаних виплат може бути відмовлено в
тому разі, коли вони обумовлені в
зазначених актах наявністю певних
коштів чи фінансування.

Частиною 2 статті 23 Закону України «Про
наукову і науково-технічну діяльність»
визначені складові матеріального
забезпечення наукових працівників, -
заробітна плата наукових працівників
складається з посадових ставок
(окладів), премій, доплати за наукові
ступені, вчені звання, надбавки за стаж
наукової (науково-педагогічної) роботи
та інших надбавок, доплат та винагород
за наукову (науково-педагогічну)
діяльність, передбачених
законодавством.

Положеннями та Порядком виплати
надбавки за стаж наукової роботи,
затвердженими Постановами Кабінету
Міністрів України від 22.06.1999 року № 1110,
від 26.04.2003 року № 609 і від 14.04.2004 року №
494, науковим працівникам передбачено
надбавки за стаж наукової роботи.

Відповідно до цих Положень та Порядку,
надбавки за стаж наукової роботи
виплачуються науковим працівникам,
державних наукових установ,
організацій, вищих навчальних закладів
III - IV рівнів акредитації, які працюють
на посадах, зазначених у переліку посад
наукових (науково-педагогічних)
працівників підприємств, установ,
організацій, вищих навчальних закладів
III - IV рівнів акредитації ними і
встановлено щомісячну надбавку за стаж
наукової роботи у відсотках до
посадового окладу. Надбавка за стаж
наукової роботи виплачується щомісяця
науковим працівникам залежно від стажу
наукової роботи у таких розмірах: для
працівників із стажем наукової роботи
понад 10 років - у розмірі - 20%, понад 20
років - у розмірі - 30%.

Надбавка за стаж наукової роботи
нараховується щомісяця виходячи з
нарахованого посадового окладу
наукового працівника за основним
місцем праці.

Документами для визначення стажу
наукової роботи є трудова книжка та
інші документи, які відповідно до
законодавства підтверджують стаж
наукової роботи.

Згідно названих вище Постанов Кабінету
Міністрів України витрати, пов'язані з
виплатою надбавки за стаж наукової
роботи, проводяться у межах коштів
передбачених на оплату праці. Джерело
формування коштів на оплату праці в
постановах не вказано.

З викладеного вбачається, що Державне
підприємство «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» є державною науковою
установою.

Позивач належить до наукових
працівників, які працюють на посадах,
визначених у Переліку посад наукових
працівників державних наукових
установ, організацій та державних
вищих навчальних закладів III - IV рівнів
акредитації, яким може встановлюватися
надбавка за стаж роботи у науковій
сфері і на нього розповсюджуються
зазначені вище постанови Кабінету
Міністрів України.

Враховуючи дані трудової книжки, у
позивача станом на 01 липня 1999 року стаж
наукової роботи становив понад 10 років,
а саме 15 років, а з липня 2004 року - понад
20 років.

З матеріалів справи вбачається, що
Державне підприємство «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» здійснює, як підприємницьку
діяльність, так і фінансується з
державного бюджету.

Фонд на оплату праці підприємства
формується не тільки за рахунок
виділення коштів з бюджету, але і за
рахунок договірних, контрактних та
інших робіт.

Відповідно до чинного законодавства
доплати, що мають систематичний
характер, включаються до фонду оплати
праці.

Виходячи з викладеного вище, колегія
судів доходить висновку, що при
нарахуванні заробітної плати порушено
право позивача на отримання заробітної
плати з урахуванням надбавки за стаж
наукової роботи.

Беручи до уваги довідку № 181 Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут», надану в суд апеляційної
інстанції, про нараховану заробітну
плату (а.с. 92-97), а саме посадові оклади
ОСОБА_2 за час роботи в період з 01 липня
1999 року по 16 березня 2012 року та провівши
підрахунок суми заборгованості,
виходячи з 20% надбавки за період з 01
липня 1999 року по 01 липня 2004 року та 30 %
надбавки за період з 01 липня 2004 року по
16 березня 2012 року від посадового
окладу, розрахованого за фактично
відпрацьований час, сума
заборгованості становить 47 921,40 грн.
(24518,99 х 20% = 4903,80; 143392,00 х 30%=43017,60; 4903,80 +
43017,60= 47921,40).

Статтею 9 КЗпП України, ст. 22 Закону
України «Про оплату праці»
передбачено, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівника порівняно з законодавством
України про працю, є недійсними.

Згідно п. 5.1.10 Галузевої угоди на 2010-2011
роки між Міністерством промислової
політики України, Фондом державного
майна України та профспілками
відповідач повинен встановлювати
розміри доплат і надбавок до тарифних
ставок (окладів), посадових окладів
згідно з Додатком № 6 до УГОДИ.

Цим додатком до угоди передбачено
перелік доплат і надбавок і їх
мінімальні розміри, які встановлюються
працівникам об'єднань, підприємств і
організацій.

Пунктом 13 Додатку № 6 до Галузевої
угоди на 2010-2011 роки передбачено
доплату: «За вчене звання старшого
наукового співробітника у розмірі 25 %
посадового окладу».

Відповідно до п. 2.4.2. вищевказаної
Галузевої угоди жодна із сторін, які
уклали цю угоду, не може протягом
встановленого терміну дії в
односторонньому припинити виконання
взятих на себе зобов'язань, порушити
узгоджені положення і норми.

Згідно п. 2.4.1. дана угода укладається на
2010-2011 роки, набуває чинності з 01 січня
2010 року і діє до укладення нової угоди.

Відповідно до атестату серії СН № 002275
від 12 лютого 1996 року позивачу присвоєно
вчене звання старшого наукового
співробітника з спеціальності
обчислювальні машини, системи та
мережі, елементи і пристрої
обчислювальної техніки та систем
керування.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що при нарахуванні з 01.01.2010
року і до 20.06.2012 року заробітної плати
позивачу порушено право останнього на
отримання заробітної плати з
врахуванням доплати за вчене звання
старшого наукового співробітника.

На підставі викладеного, суд вважає за
необхідне задовольнити і позовну
вимогу ОСОБА_2 щодо стягнення надбавки
за вчене звання та стягнути з
відповідача 15743,05 грн. (62972,18 х 25% = 15743,05)
невиплачених щомісячних доплат за
вчене звання старшого наукового
співробітника у розмірі 25 % посадового
окладу за фактично відпрацьований час
з 01.01.2010 року по 20.06.2012 року.

В п.п. 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що при задоволенні вимог
про оплату праці, суд має навести в
рішенні розрахунки, з яких він виходив
при визначенні сум, що підлягають
стягненню. Оскільки справляння і
сплата прибуткового податку з громадян
є відповідно обов'язком роботодавця та
працівника, суд визначає зазначену
суму без утримання цього податку й
інших обов'язкових платежів, про що
зазначає в резолютивній частині
рішення.

Колегія суддів критично ставиться до
посилання відповідача на те, що в
структуру ціни по укладених договорах
не було включено надбавки за стаж
наукової роботи і за вчене звання
старшого наукового співробітника,
оскільки замовники продукції не
погоджували вказані витрати. Також
слід зазначити, що в обґрунтування
даного твердження відповідачем не
надано будь-яких доказів.

Надані відповідачем - висновок щодо
пропозиції з погодження
середньомісячної заробітної плати на
2010 рік та довідки - розрахунки не є
підтвердженням відмови замовника
продукції в погодженні витрат на
вищевказану додаткову заробітну плату.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Враховуючи, що вищевказані надбавка та
доплата враховуються під час
розрахунку середньої заробітної плати
в усіх випадках її збереження, колегією
суддів на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК України
було запропоновано провести
судово-бухгалтерську експертизу, проте
сторони від проведення такої
відмовились.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції як таке,
що ухвалене з неправильним
застосуванням норм матеріального
права і порушенням процесуального
права, підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львівський
науково-дослідний радіотехнічний
інститут» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 09 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» в користь
ОСОБА_2 47921,40 грн. (сорок сім тисяч
дев'ятсот двадцять одну гривню 40
копійок) надбавки за стаж наукової
роботи за період з 01 липня 1999 року по 16
березня 2012 року та 15743,05 грн.
(п'ятнадцять тисяч сімсот сорок три
гривні п?ять копійок) доплати за вчене
звання за період з 01 січня 2010 року по 16
березня 2012 року, а всього 63664,45 грн.
(шістдесят три тисячі шістсот
шістдесят чотири гривні 45 копійок)
(сума вказана без відрахувань
обов'язкових платежів в бюджет).

Стягнути з Державного підприємства
«Львівський науково-дослідний
радіотехнічний інститут» в користь
держави 633,64 грн. (шістсот тридцять три
гривні 64 копійки) судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Кабаль І.І.

Копняк С.М.