АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5136/14
Справа № 642/9924/13-ц
Категорія: договірні
Доповідач - Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Тичкової О.Ю.,
Костенко Т.М,

при секретарі - Каменській Д.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського
районного суду м. Харкова від 17 червня
2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання правочинів нікчемними з
застосуванням наслідків нікчемності
правочинів, стягнення матеріальної та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з вказаним позовом в
обґрунтування якого зазначала, що між
нею, продавцем ОСОБА_4 та агентством
нерухомості «Харків - град» в особі
відповідачки ОСОБА_3 було укладено
угоди сторін з продажу нерухомого
майна, за яким продавець виявила
бажання продати 36/100 частини житлового
будинку з надвірними будівлями
розташованими за адресою: АДРЕСА_1, та
укласти нотаріально посвідчений
договір купівлі - продажу вищевказаної
нерухомості в строк до 15.01.2009 року.
Позивачка в свою чергу зобов'язалася
купити вказану нерухомість за
обумовлену ціну, а в агентстві
нерухомості - підготувати пакет
документів та організувати
нотаріальне посвідчене оформлення
договору купівлі-продажу частини
домоволодіння.

Виходячи з вимог договору від 12.11.2008
року відповідачка ОСОБА_3 наполягала на
передачі їй грошової суми в якості
авансу на виконання робіт і ОСОБА_2
передала їй грошову суму в еквіваленті
400 євро. В подальшому на виконання умов
договору від 14.11.2008 року ОСОБА_2
передала відповідачу завдаток,
еквівалентний 1000 євро, який остання
взяла на відповідальне зберігання.

У день підписання угоди
купівлі-продажу агентством
нерухомості «Харків - град» в особі
відповідачки ОСОБА_3 не було
підготовлено належним чином пакет
документів, у зв'язку з чим угода не
була укладена.

В наступному, відповідачка разом з
ОСОБА_5 16.01.2009 року змусили продавця
ОСОБА_4 підписати договір дарування на
сина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 Через декілька
місяців ця нерухомість була
перепродана, а ОСОБА_4 померла. Грошові
кошти в еквіваленті 1400 євро
відповідачка так і не повернула ОСОБА_2
по теперішній час.

Позивачка вважала, що угода від 14.11.2008
року має всі ознаки договору про
завдаток і її можна вважати змішаною
формою угод, що не суперечить чинному
законодавству, тобто попереднім
договором по якому передавався
завдаток. Попередній договір з
передачею завдатку про продажу
нерухомості, без нотаріального
посвідчення є нікчемним, тобто
нікчемність його встановлена законом,
оскільки сторони на вимогу ст. 635 ЦК
України не дотрималися нотаріального
посвідчення угоди, встановленої ст. 657
ЦК України для основного договору. При
чому, на момент посвідчення угоди від
14.11.2008 року ОСОБА_4 не була власницею
нерухомості по АДРЕСА_1, а відповідачка
ОСОБА_3 виступила гарантом між ОСОБА_2
та продавцем, посвідчила угоди та
прийняла грошові кошти. Після
підписання угод від 12.11.2008 року та 14.11.2008
року ОСОБА_4 значно пізніше набула
права власності за спадком на
вищевказану нерухомість, а саме після
смерті свого чоловіка ОСОБА_7, який
помер в 2003 році.

Аванс по угоді від 12.11.2008 року
ОСОБА_3 отримала на думку позивача
нібито за послугу з діяльності, бо саме
нею була створена, збережена та
розповсюджена інформація щодо продажу
нерухомості, проте вона не повідомила
позивача стосовно того, що на момент
укладання угод власником нерухомості
був покійний ОСОБА_7, а запропонована
нерухомість є спірною, існують скриті
самочинні забудови, та вказана
нерухомість є ідеальною часткою.

Таким чином позивачка вважала, що
у в зв'язку з підписанням угод від 12
листопада 2008 року про надання
інформаційно-консультативних послуг
та договору від 14 листопада 2008 року про
наміри укласти договір купівлі-продажу
позивачкою понесені матеріальні
збитки, еквівалентні 1400 євро, що на
момент укладання угоди становить 10168
грн. Згідно угоди від 14.11.2008 року в
зв'язку з не підписанням договору
купівлі-продажу з вини відповідачки
ОСОБА_2 понесла матеріальні затрати в
сумі 7240 грн. На час подачі позову курсу
НБУ 1400 євро складає 22218 грн., тоді як на
момент укладання угоди ця сума
дорівнювала 10168 грн., тобто матеріальні
збитки завдано на суму 11250 грн. Оскільки
відповідачка безпідставно
користується грошима ОСОБА_2 більше 5
років, і якби вони знаходилися на
рахунку, то за цей період при середній
ставці депозиту 20% в рік ОСОБА_2 би
отримала грошову суму у розмірі 15076 грн.
(упущена грошова вигода). Також нею
понесені матеріальні затрати на
нотаріуса 150 грн., довідку з КП
«Харківське міське БТІ» в сумі 180 грн.,
послуги адвоката 1500 грн., сплата
державного мита - 300 грн. Всього
матеріальні затрати складають 45824 грн.

Крім того, позивачці була завдана
моральна шкода, яка через незаконні дії
відповідачки постійно хворіла, не мала
можливості займатися звичайними
справами на протязі п'яти років,
постійно з'ясовувала стосунки з
відповідачкою, неправомірні стосунки
зі сторони відповідачки також
пригнічували її гідність, страждала її
родина, в тому числі неповнолітні діти,
так як залишилися без нерухомості та
грошей, всі ці роки змушена була
звертатися до міліції, суду,
прокуратури, адвокатів, щоб
відповідачку притягнути до
відповідальності з метою повернення
незаконно забраних нею грошових
коштів. Такі дії відповідачки
підірвали її фізичне здоров'я та
гнітюче діяли на моральний стан.
Моральну шкоду позивачка оцінює в 1400
євро по курсу НБУ (на сьогодення - 21400
грн.).

У зв'язку з цим позивачка просить
визнати Договір на надання
інформаційно-консультаційних послуг
від 12 листопада 2008 року нікчемним
правочином та застосувати до нього
наслідки нікчемного правочину, а крім
того просить визнати Договір про
наміри укласти договір купівлі-продажу
від 14 листопада 2008 року попереднім
договором з передачею завдатку, та
визнати нікчемним правочином,
застосувати наслідки нікчемного
правочину. Також просить, уточнивши
позовні вимоги, відшкодувати їй
матеріальні збитки, що складають 45824
грн., та моральну шкоду в розмірі 21700
грн.

Відповідачка проти позову
заперечувала та просила відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
посилаючись на те, що укладений між нею
та позивачкою договір про надання
інформаційно-консультативних послуг
не був договором приєднання, не
потребував нотаріального посвідчення,
оскільки представляє собою одну з форм
оформлення правових відносин. Крім
того, вона заперечувала проти того, що
договір про наміри від 14.11.2008 року був
по своїй природі попереднім договором,
зазначивши зокрема, що в ньому були
прописані питання та дії, відносно яких
сторони прийшли згоди.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Харкова від 17 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання правочинів нікчемними з
застосуванням наслідків нікчемності
правочинів, стягнення матеріальної та
моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, апелянт ОСОБА_2, в
якій зазначила, що не погоджується з
вказаним рішенням суду, вважає його
постановленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
В своїй апеляційній скарзі просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимого ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не надано жодних належних та
допустимих доказів на підтвердження
нікчемності укладених договорів та не
доведена вина відповідача щодо
спричинення позивачу моральної шкоди.

Судова колегія погоджується з
таким висновком суду та знаходить його
таким, що ґрунтується на повно і
всебічно досліджених доказах, наданих
сторонами.

Так, по справі достовірно
встановлено та не заперечується
сторонами, що між ОСОБА_2 та суб'єктом
оціночної діяльності ОСОБА_3 12.11.2008 року
було укладено договір про надання
інформаційно - консультативних послуг.

Згідно п. 2.5 вказаного Договору
послуги Виконавця вважаються
виконаними належним чином та у повному
обсязі з моменту укладення Замовником
угоди про купівлю об'єкта нерухомості,
вказаного в Додатку до цього Договору.

Крім того, відповідно до п. 2.6
зазначеного Договору, Замовник приймає
на себе наступні зобов'язання, серед
яких є сплата вартості послуг
Виконавця згідно п. 3 Даного Договору у
випадку придбання об'єкту нерухомості,
інформація про який була надана
Виконавцем самим Замовником, його
родичами або третіми особами, що діють
в інтересах Замовника.

В п. 3.1 Договору від 12.11.2008 року
також зазначено, що вартість послуг
Виконавця за вказаним Договором
становить 4% від вартості об'єкту
нерухомості, вказаного в додатку, а
саме - 5856 грн. екв. 800 євро. Відповідно до
п. 3.2 в день укладення договору завдатку
Замовником вноситься аванс у розмірі 50%
від вартості послуг Виконавця, для
витрат, пов'язаних з підготовкою
майбутньої угоди купівлі-продажу
обраного об'єкту нерухомості,
відповідно до п. 3.3 якщо угода
купівлі-продажу даного об'єкту
нерухомості не відбудеться, то аванс
залишається Виконавцем за рахунок
компенсації за виконану роботу.

14.11.2008 року між ОСОБА_4 ( яка є
спадкоємцем ОСОБА_7 за законом на
підставі заведеної спадкової справи №
312/03 від 14.08.2003 року) та ОСОБА_2, за участі
посередника ОСОБА_3 було укладено
договір про намір укласти договір
купівлі-продажу 36/100 частини житлового
будинку з надвірними будівлями
розташованими за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до умов якого сторони
домовилися укласти нотаріально
посвідчений договір купівлі - продажу
вищевказаної нерухомості в строк до
15.01.2009 року

Вказана частина спірного будинку
була зареєстрована на праві власності
за ОСОБА_4 01.12.2008 року.

Однак, 15 січня 2009 року Договір
купівлі-продажу 36/100 частин житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 не був
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
оскільки остання відмовилася укладати
зазначений Договір з причин
відсутності визначення належності
ОСОБА_4 конкретних приміщень та
надвірних будівель, які б перейшли у
власність до ОСОБА_2, про що остання
склала нотаріально посвідчену заяву.

На підставі договору дарування
від 16.01.2009 року право власності на 36100
частин житлового будинку перейшли від
ОСОБА_4 до ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Харкова від 21 лютого 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору про наміри укласти договір
купівлі-продажу та договору на надання
інформаційно-консультативних послуг
недійсними та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів
за надані інформаційно-консультативні
послуги та посередницькі послуги в
задоволенні позовним вимог ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було відмовлено.

Вказане рішення було залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 06 вересня 2013
року.

Вказаним рішенням було
встановлено, що грошові кошти у
розмірі еквівалентному 1 тис євро
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 на
зберігання і тому вони повинні
розподілятися відповідно до п.4.2.
договору про наміри, з урахуванням п.3.3
договору про надання
інформаційно-консультативних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням по цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлені ці
обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України встановлена
презумпція правомірності правочину,
зокрема, правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Положенням ч. 1. ст. 209 ЦК України
визначено, що правочин, який вчинений у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 220 ЦК України передбачено,
що у випадку недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним. Якщо сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до частини 1 статті 216
Цивільного кодексу України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Як роз'яснено у пункті 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», з
підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін. При розгляді таких справ суди
повинні з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину. У зв'язку з недодержанням
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину договір може
бути визнано дійсним лише з
підстав, встановлених статтями 218 та 220
ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір у
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Сторона, яка необґрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати іншій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами
цивільного-законодавства.

Пунктом 4 ст. 635 ЦК України
передбачено, що договір про наміри
(протокол про наміри тощо), якщо в ньому
немає волевиявлення сторін щодо
надання йому сили попереднього
договору, не вважається попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

Положення щодо укладення
договору купівлі-продажу закріплені у
ст. 655 ЦК України .

Відповідно до ст. 657 ЦК України, в
редакції, яка діяла на момент
виникнення спірних правовідносин,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Судова колегія погоджується з
висновком районного суду стосовно
того, що укладений договір про наміри
не є попереднім договором і отримана
ОСОБА_3 для ОСОБА_4 сума є авансом, також
не має значення, з якої причини сторона
відмовилася від укладення договору
купівлі продажу.З матеріалі справи
вбачається, що саме позивач
відмовилася від укладення договору,
вказана обставина встановлена судовим
рішенням, яке набрало чинності.

Що стосується стягнення
моральної шкоди, то судова колегія
також погоджується з висновком
районного суду щодо відмови в
задоволенні вказаних позовних вимог
ОСОБА_2, оскільки відповідно до ст. 1167 ЦК
вказана норма щодо можливості
стягнення моральної шкоди регулює
цивільні позадоговірні (деліктні)
правовідносини і не може поширюватися
на відносини, які виникають із умов
договору.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

Порушення цивільного права є
результатом протиправних дій
порушника, внаслідок чого воно зазнало
зменшення або ліквідації, що позбавляє
його носія можливості здійснити,
реалізувати це право повністю або
частково.

При цьому, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний
принцип полягає у прояві в змагальній
формі ініціативи та активності осіб,
які беруть участь у справі. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов'язані визначити
коло фактів, на які вони можуть
посилатися як на підставу своїх вимог
і заперечень, і довести обставини,
якими вони обгрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України
суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може| бути| скасоване|
правильне| по суті і справедливе
рішення суду з одних лише| формальних|
міркувань.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги не є суттєвими, і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи. Позивач будь-яких
доказів, які б спростовували висновки
суду - не надала.

Таким чином, з огляду на викладене
та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 17 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: