АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 411/3664/12
Головуючий в першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/1264/К/14
суддя Бардін О.С.
Суддя-доповідач - Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого судді - Братіщевої Л.А.,

суддів - Грищенко Н.М.,
Турік В.П.,

при секретарі - Бевзі М.О.

за участю: позивача- ОСОБА_2
представника - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу від 04 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
треті особи - Служба у справах дітей
виконавчого комітету Довгинцівської
районної у місті ради м. Кривого Рогу,
Криворізьке міське управління ГУМВС
України в Дніпропетровській області,
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, та за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа -
Виконавчий комітет Довгинцівської
районної у місті ради м. Кривого Рогу,
про встановлення факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах, визнання
квартири спільною сумісною власністю,
визнання права власності на 1/2 частину
квартири, вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа
-Криворізьке міське управління ГУМВС
України в Дніпропетровській області,
про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням.

В якому зазначив , що він є власником
квартири АДРЕСА_1. Крім нього в даній
квартирі зареєстрована його колишня
дружина ОСОБА_5 та їх спільна малолітня
дитина син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, які з
грудня 2009 року, без поважних причин не
мешкають у спірній квартирі, а
відповідач ОСОБА_5 не бере участі у
сплаті комунальних платежів й взагалі
не цікавиться квартирою.

Неодноразово доповнюючи заявлений
позов, в останній його редакції від 22
жовтня 2012р. просив суд: визнати ОСОБА_5
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням в квартирі по АДРЕСА_1,
зобов'язати Криворізьке міське
управління УМВС України в
Дніпропетровській області зняти
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з
реєстраційного обліку по АДРЕСА_1.

У червні 2012 року ОСОБА_5 подала
зустрічний позов до ОСОБА_6, третя особа
- Виконавчий комітет Довгинцівської
районної у місті ради м. Кривого Рогу,
про встановлення факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах, визнання
квартири спільною сумісною власністю,
визнання права власності на 1/2 частину
квартири, вселення, в обґрунтування
якого зазначила, що з січня 1991р. вони з
відповідачем перебували у фактичних
шлюбних відносинах, проживаючи однією
родиною без шлюбу та вели сумісне
господарство.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 а 19 січня 2007 року вони з
відповідачем уклали шлюб.

За час перебування у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачем, ними за
спільні кошти була придбана квартира
АДРЕСА_1 проте ОСОБА_6 перешкоджає їй та
їх сину мешкати у спільній квартирі.

Після неодноразового уточнення
заявлених нею позовних вимог, у березні
2014 року, на підставі ст.ст. 60,70,74 СК
України просила суд встановити факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_6 за період з січня
2001 року по 19 січня 2007 року; визнати
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю та визнати за нею і ОСОБА_6
право власності на 1/2 частини квартири
за кожним; вселити ОСОБА_5 та її сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у спірну квартиру.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м.Кривого Рогу від 04 квітня 2014
року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такими, що втратили право користування
житлом в квартирі АДРЕСА_1.

В іншій частині в позові відмовлено.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_5
відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_4, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішенням, яким задовольнити
зустрічний позов в повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального прав та недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими.

Так суд у своєму рішенні зазначив, що
посилання відповідача ОСОБА_5 на норми
ст..71 СК України, для встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_6 за період з січня
2001 року по 19 січня 2007 року є помилковим,
оскільки даний кодекс набрав чинності
одночасно із набранням чинності
Цивільним Кодексом України, тобто з
01.01.2004 року і зворотної сили не має. А
тому встановлення лише спільного
проживання на час придбання квартири
значення не має.

Крім того, у судовому засіданні свідки
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах та придбали разом спірну
квартиру.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів заявлених позовних вимог,
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 19
січня 2007 року, та є батьками ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.54,55)

Рішенням Довгинцівського районного
суду від 23 грудня 2011 року шлюб між ними
було розірвано (а.с.16 )

Згідно рішенню Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 30.09.2005 р.,
позивач ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 27 червня 2001 року
через товарну біржу придбав квартиру
АДРЕСА_1.

Вказаний договір визнаний судом
дійсним і з ним визнано право власності
на вказану квартиру (а.с.6, 8).

В спірній квартирі зареєстровані
позивач ОСОБА_6, його син ОСОБА_7 та
колишня дружина ОСОБА_5 (а.с.5 )

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_6, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_5 втратила право
користування жилою площею на підставі
ст. 71 ЖК України, оскільки , тривалий час
понад рік, в ній не проживає без
поважних причин, а оскільки дитина
повинна бути зареєстрована за місцем
проживання одного з батьків, а син
сторін проживає з матір'ю в Росії, тому
він не може бути зареєстрований в
спірній квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до абз.1 п.10 Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року №2 " Про деякі питання , що виникли
у практиці застосування судами
Житлового кодексу України у справах
про визнання наймача або члена його
сім`ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням ( ст.. 71
ЖК), необхідно з`ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім`ї тощо). При цьому
вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює , в зв`язку з чим зазначене
питання вирішується судом у кожному
випадку з урахуванням конкретних
обставин справи.

Тобто, при вирішенні питання про втрату
членом сім'ї наймача права на
користування жилим приміщенням
з'ясуванню підлягають термін його
відсутності та поважність причин такої
відсутності.

Як встановлено в суді першої та не
спростовано в суді апеляційної
інстанції та підтверджується актом,
складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1
та засвідченого головоюЖБК «Веселка -
6» ОСОБА_11, відповідач ОСОБА_5 більше
року а саме з грудня 2009 року не проживає
в спірній квартирі (а.с. 7)

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
ОСОБА_5 не надала як суду першої
інстанції а ні суду апеляційної
інстанції докази на підтвердження
причин поважності свого не проживання
у спірній квартирі, отже висновок суду
першої інстанції в цій частині є
обґрунтованим.

Рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи ОСОБА_5 з приводу того, що
позивач перешкоджає їй та їх сину
мешканню в спірній квартирі, змінив
замки та не пускає до неї, і саме з цих
підстав вона не мешкала тривалий час
колегія суддів відхиляє оскільки такий
довід не підтверджений жодними
доказами, окрім слів самої ОСОБА_5

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних ОСОБА_5, суд виходив із того, що
остання не не довела суду, що вона
приймала участь в придбанні спірної
квартири та вкладала свої гроші в її
придбання, та виходив з того, що спірна
квартира є особистою приватною
власністю позивача, а тому, відсутні
правові підстави для її визнання
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання, зокрема: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Вирішуючи спір, суд на виконання
вищенаведених вимог встановив
характер спірних правовідносин й
правову норму, яка підлягає
застосуванню до їх врегулювання.

Відповідно до ч.1 ст. 22, ч.1 ст. 24, ч.1 ст. 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі -
КпШС України), чинного на час придбання
спірної квартири, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку спадкування, є власністю
кожного з них. Якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою.

Також аналогічне правове положення
закріплене в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368
ЦК України.

Отже, указаною правовою нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України) «Про застосування судами
деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю
України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі
змінами і доповненнями), вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільного
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що
відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС
України, спільною сумісною власністю
подружжя є нажите ними за час шлюбу
нерухоме майно, яке може бути об'єктом
права приватної власності.

Таке ж роз'яснення містить й Постанова
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та спільного
майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке
діє на час вирішення спору (п. 23).

Як убачається з матеріалів справи, а
саме рішення Довгинцівського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 30.09.2005 р.,
позивач ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 27 червня 2001 року,
тобто не в період шлюбу між сторонами,
через товарну біржу придбав квартиру
АДРЕСА_1. Вказаний договір визнаний
судом дійсним і з ним визнано право
власності на вказану квартиру.

Право власності на зазначену квартиру
зареєстроване за ОСОБА_6 (а.с. 6).

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що спірне нерухоме майно:
квартира, сторонами придбана не під час
шлюбу.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про недоведеність позовних
вимог та відсутність підстав для
задоволення зустрічного позову
відповідають встановленим та
фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на доведеність факту спільного
проживання її та позивача однією сім'єю
без реєстрації шлюбу у період з січня
2001 року по 19 січня 2007 року, а також
доведеність вкладання спільних коштів
в придбання спірної квартири,
спільність її та відповідача
проживання в ній, та наявність у зв'язку
з цим підстав для її поділу між нею та
позивачем порівну за правилами ЦК
України спростовуються матеріалами
справи та встановленими обставинами по
справі.

Відповідачем ОСОБА_5 на надано доказів
про те, що вказана квартира придбана за
рахунок спільної праці відповідача як
члена сім'ї власника квартири.

ОСОБА_5 не надала суду належні та
допустимі докази про її участь у
набутті майна, оскільки сам по собі
факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, без надання доказів
на підтвердження ступеню участі її
працею й коштами у створенні спільної
часткової власності, не може бути
підставою для визнання за нею права
власності на половину спірного майна.

Показання свідків в суді першої
інстанції, на які посилається
представник відповідача ОСОБА_5- ОСОБА_4
в апеляційній скарзі, не можуть бути
тому підтвердженням, оскільки є
незначними та неконкретними.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої
інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 212-
215 ЦПК України, в достатньо повному
обсязі встановив права та обов'язки
сторін, що беруть участь у справі,
правильно застосував норми
матеріального права, перевірив доводи
і заперечення сторін, дав їм належну
правову оцінку і ухвалив обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам закону,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 04 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: