АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8355/2014
Головуючий у 1 інстанції - Завгородня
Доповідач - Борисова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Шиманського В.Й.

при секретарі: Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 23 травня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння шляхом
виселення,-

В С Т А Н О В
И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду, в якому просив витребувати із
незаконного володіння відповідача
будинок АДРЕСА_1, шляхом виселення
відповідача з вказаного будинку.

В мотивування вимог посилався на те, що
він є власником спірної нерухомості
згідно договорів купівлі-продажу від 12
та від 16 вересня 2011 року, а відповідач
займає вказаний об'єкт за відсутності
правових підстав.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 23 травня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 2 вересня 2013 року
скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове рішення про
задоволення позову. Виселено ОСОБА_4 з
будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про
судові витрати.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційну скаргу ОСОБА_4
задоволено частково. Рішення
апеляційного суду м. Севастополя від 2
вересня 2013 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги, представник позивача вказує,
зокрема, що рішення суду постановлено
при неповному з'ясуванні обставин, що
мають значення для справи та внаслідок
неправильної оцінки доказів.

Крім того, висновок суду першої
інстанції про не доведення позивачем
того, що будиночок АДРЕСА_1 та садовий
будиночок АДРЕСА_2 є одним й тим самим
об'єктом, спростовується матеріалами
справи.

Зазначив, що ідентичність об'єкту
підтверджується наявними у матеріалах
справи схематичними планами АДРЕСА_1,
частину якої придбано позивачем, а
також топографічною зйомкою на який
нанесено об'єкт, придбаний позивачем,
та який співпадає із будиночком
АДРЕСА_2.

В судове засідання сторони не
з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином. Колегія суддів вважає
можливим розглядати справу у їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивач не надав суду
жодних доказів, які б свідчили про те,
що будиночок АДРЕСА_1 є одним і тим же
об'єктом нерухомого майна, що і садовий
будинок АДРЕСА_2, який на праві
власності зареєстрований за ОСОБА_4

Висновок суду відповідає обставинам
справи та ґрунтується на вимогах
закону.

Положеннями ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Судом встановлено, що розпорядженням
Ради Міністрів УРСР № 453-р від 19 жовтня
1988 року ВАТ «Севастопольський Маяк»,
правонаступником якого було ТОВ
«Сферос», на праві постійного
користування надано земельну ділянку
площею 6,3637 га для обслуговування бази
відпочинку АДРЕСА_1, на підставі якого,
15 березня 1996 року видано державний акт
на право постійного користування
земельною ділянкою серії І-КМ № 005948.

06 червня 2006 року ВАТ «Севастопольський
Маяк» видано свідоцтво про право
власності на будинки бази відпочинку
АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
майна на аукціоні указаний об'єкт
нерухомості придбано приватним
підприємством «Самерс».

За договорами купівлі-продажу від 12 та
16 вересня 2011 року ОСОБА_2 став власником
будинку бази відпочинку «АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу
земельної ділянки від 27 грудня 2007 року
купив у ОСОБА_5 на земельну ділянку
АДРЕСА_1. ОСОБА_5 земельна ділянка
належала на підставі розпорядження
міської державної адміністрації від 8
вересня 1997 року № 1651-р та виданого і на
його підставі державного акта від 24
вересня 1997 року серії ІІІ-КМ № 101479.

На підставі наказу Фонду комунального
майна Севастопольської міської ради
від 19 липня 2010 року № 1082 ОСОБА_4 видано
свідоцтво про право власності на
садовий будинок з господарськими
будівлями та спорудами АДРЕСА_2
дачно-будівельний кооператив від 28
грудня 2011 року.

Постановою Балаклавського районного
суду м. Севастополя від 24 жовтня 2006
року, залишеною в силі ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 21
жовтня 2008 року, було скасовано
реєстрацію садового товариства
«Старий Фіолент» та його статут,
включаючи розпорядження міської
державної адміністрації від 8 вересня
1997 року № 1651-р, яким ОСОБА_5 надано
земельну ділянку АДРЕСА_1.

Як вбачається з договорів
купівлі-продажу від 12 та 16 вересня 2011
року загальна площа будинку АДРЕСА_1,
який придбав ОСОБА_2, становить 51,90 кв.м,
а садового будинку АДРЕСА_2, який
отримав у власність ОСОБА_4 - 62,20 кв.м,
про що свідчить свідоцтво про право
власності на садовий будинок від 28
грудня 2011 року. Нумерація будинків бази
відпочинку АДРЕСА_1 охоплює №№35-65.

Таким чином вимога позивача про
виселення відповідача із будинку
АДРЕСА_1, у той час, коли він займає
садовий будинок АДРЕСА_2 не має
належного правового обґрунтування.

Крім того, у справі наявні лише
схематичні плани СТ «Старий Фіолент»
та бази відпочинку АДРЕСА_1 за 2008 та 2011
роки, що унеможливлює зробити висновок
про обґрунтованість вимог позивача.

Разом з тим, ОСОБА_4 набув право
власності на земельну ділянку та
садовий будинок на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
27 грудня 2007 року та наказу Фонду
комунального майна Севастопольської
міської ради від 19 липня 2010 року №1082,
які не визнані недійсними (ст.ст. 203, 215
ЦК України) та не скасовані судом, а
тому витребування у власника майна за
наявності не скасованих
правовстановлюючих документів на
нього суперечить змісту права
власності, передбаченому ст. 317 ЦК
України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 -ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 23 травня 2013 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

На підставі ст.12 Закону України «Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України» передати справу на
зберігання до Солом'янського
районного суду м. Києва.

Головуючий:

Судді: