Справа № 635/2385/14-ц
№ провадження:2/635/1536/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2014 року
Харківський районний суд Харківської
області у складі:

Головуючого судді
-
Караченцева І.В.,

при секретарі
-
Врублевській І.О.,

за участю позивача
-
ОСОБА_1,

представника позивача
- ОСОБА_2,

представника відповідача
- Чеховой
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в
смт.Покотилівка цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Чорнобаївське»
про звільнення з посади заступника
директора та стягнення моральної шкоди
та судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до ПАТ «Чорнобаївське» та
просить суд з урахуванням уточненої
позовної заяви: визнати формулювання
звільнення ОСОБА_1 Відповідачем за ч. 4
ст. 40 КЗпП України таким, що не
відповідає чинному трудовому
законодавству і змінити формулювання
для його звільнення з 4.4 ст. 40 КЗпП на ч. 3
ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ПАТ
«Чорнобаївске» звільнити Позивача з
посади заступника директора за ч. 3 ст. 38
КЗпП України у відповідності до
поданої заяви про звільнення; стягнути
з Відповідача спричинену ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 1000,00 гривень;
судові витрати пов'язані з розглядом
цієї справи покласти на Відповідача, в
тому числі стягнути 5000,00 гривень за
правову допомогу та стягнути витрати
пов'язані з явкою до суду; затрати
пов'язані з даною справою покласти на
Відповідача; звільнити ОСОБА_1 від
сплати судового збору за розгляд цієї
справи.

Позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги тим, що Рішенням Апеляційного
суду Харківської області від
11.02.2014р.його було поновлено на посаді
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське». Враховуючи, що
підприємство Відповідача знаходиться
на відстані близько 700 кілометрів від
місця проживання Позивача, це
ускладнює безпосередню подачу заяви
Відповідачу про звільнення. Тому,
Позивачем на адресу Відповідача була
відправлена телеграма від 11.02.2014р., за
якою ОСОБА_1 прохав звільнити його з
12.02.2014р. у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, яка надає працівнику право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю чи трудовий договір. В цій же
телеграмі Позивачем було вказано, що
письмову заяву про звільнення він
направляє поштою. Вищезазначена заява
була відправлена Відповідачу 11.02.2014р.
цінним листом. У повідомленні про
вручення вищевказаної телеграми датою
отримання її Відповідачем є 14.02.2014р.

Згідно до вищевказаного рішення
Апеляційного суду Харківської області
від 11.02.2014р., Відповідач наказом № 22-к
від 18.02. 2014р. поновив Позивача на посаді
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське» з 05.08.2013р., про що
повідомив останнього листом від
18.02.2014р. за вихідним № 333, який він
отримав 22.02.2014р. В перший робочий день,
за днем отримання вищевказаного листа,
тобто 24.02.2013р., Позивач направив
телеграму Відповідачу з проханням
звільнити його з займаної посади та
цінний лист з заявою про звільнення за
ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Телеграма
отримана Відповідачем 26.02.2014р.

Відповідач з невідомих Позивачу причин
до 03.03.2014р. не отримував на пошті цінні
листи з заявамиОнопченко О.В. про
звільнення, достеменно знаючи про їх
наявність з його телеграм, за якими
Позивач прохав звільнити його та
одночасно вказував на направлення на
адресу Відповідача письмових заяв про
звільнення.

12 березня 2014 року Позивач отримав листа
від Відповідача датованого 07.03.2014р. за
№ 451 в якому ОСОБА_1 повідомлено, що у
звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України
йому відмовлено, так як Відповідачу не
зрозуміла підстава для звільнення
Позивача та не вказані конкретні факти
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Позивач вважає, що відмова у його
звільненні за ч. 3 ст.38 КЗпП України є
незаконною та порушує його трудові
права.

Так, як зазначено Позивачем, диспозиція
ч. 3 ст.38 КЗпП України конкретно
передбачає право працівника у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, колективний чи трудовий договір.

Тобто, підставою для реалізації
працівником такого права прямо
передбачена цією нормою трудового
законодавства, де законодавець
пов'язує її з невиконанням власником чи
уповноваженим органом законодавства
про працю чи трудового договору і не
потребує додаткового пояснення при
встановленій наявності такого
невиконання судовим рішенням чи другим
компетентним органом.

Стосовно того, що не вказані у заявах
про звільнення конкретні факти
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умови
колективного чи трудового договору, то
Відповідач умисно, без достатніх
причин посилається на відсутність
таких фактів при наявності судових
рішень про поновлення на роботі через
невиконання Відповідачем відносно
Позивача законодавства про працю та
умов трудового договору, а також
результатів перевірок за його заявами
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Херсонській області.

Тому, як вважає Позивач, законодавець
не передбачає обов'язок працівника
вказувати причину свого звільнення за
вищеназваною нормою трудового закону в
разі встановлення судом фактів,
невиконання власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору.

При подачі позовів про поновлення
Позивача на роботі, останнім
вказувалось невиконання Відповідачем
відносно нього законодавства про працю
і ці факти встановлені у судових
рішеннях Харківського районного суду
від 03.06.2013р. та ухвали Апеляційного суду
Харківської області від 12.08.2013р. на це
рішення, рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014р. При
судовому розгляді позовівОнопченко
О.В., ПАТ «Чорнобаївське» було стороною
по справі і у нього маються ці судові
рішення. Як в телеграмах, так і в заявах
про звільнення Позивач посилався саме
на вищевказанісудові рішення, що і є
фактичноювказівкою на конкретні факти
невиконання Відповідачем
законодавства про працю та умов
трудового договору.

Крім вищенаведених судових рішень, є
відомі Відповідачу висновки
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Херсонській області від
30.05.2013р. за №21-01- 12/0-372 та від 18.09.2013р. за
№21-01-13/0-573, де встановлено ряд фактів
невиконання Відповідачем
законодавства про працю відносно
Позивача. Винні особи Відповідача у
невиконанні законодавства про працю
відносно ОСОБА_1 притягувались до
адміністративної відповідальності.

Як вбачається із вищеперерахованого,
підстави та конкретні факти
невиконання Відповідачем
законодавства про працю відносно
Позивача повністю відомі ПАТ
«Чорнобаївське» та закріплені у
вищевказаних судових рішеннях і
висновках за результатами перевірки
компетентним органом з питань праці. До
невиконання Відповідачем
законодавства про працю судовими
рішеннями віднесено дворазове
незаконне звільнення ОСОБА_1 з
ініціативи Відповідача, невиплата
заробітної плати більше чим за два
місяця, не проведення розрахунку при
звільненні, не виконання вимог ст.49
КЗпП України, за якою Відповідач
зобов'язаний за заявою Позивача видати
довідку про час праці у нього та розмір
заробітної плати, що позбавило ОСОБА_1
можливості постановки на облік у
органах працевлаштування.

З часу подачі позову до суду, змінились
обставини трудових відносин з
Відповідачем, яких на момент звернення
до суду не існувало. А саме,
24.03.2014р.Позивач звільнений
Відповідачем за прогули на підставі ч.4
ст. 40 КЗпП України, що є черговим
порушенням вимог трудового
законодавства, так як вважає Позивач,
він не вчиняв прогулів. Така позиція
ґрунтується на наступному: у
відповідності до ст. 21 КЗпП трудовий
договір є двосторонньою угодою між
працівником та працедавцем і як
передбачає ст.24 КЗпП, то як правило в
письмовій формі. Під час дії трудового
договору з Відповідачем, останній
двічі, в порушення трудового
законодавства з власної ініціативи
розривав трудовий договір зПозивачем і
двічі за рішенням судів останній був
поновлений на роботі. Позивач вказував,
що за рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014р.він
поновлений на роботі, але не
приступаючи до роботи направив на ім'я
Відповідача письмові заяви про
звільнення, що є підставою вважати про
його небажання відновити трудовий
договір. Як зазначає Позивач, це його
конституційне право і ніхто не вправі
примусити його працювати у працедавця,
який постійно порушує відносно нього
трудове законодавство, що встановлено
в судових рішеннях. В даному випадку,
Позивач до роботи не приступав, що
додатково свідчить про відсутність
прогулів, які можливі тільки з моменту
повноцінного двостороннього
відновлення трудових правовідносин.

Вищевикладені обставини спонукали
Позивача звернутися до суду з
відповідним позовом.

В судовому засіданні Позивач та його
адвокат позовні вимоги та уточнені
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі, посилаючись на обставини
викладені в них. Також адвокат позивача
в судових дебатах зауважив, що позов
підлягає задоволенню в повному обсязі
з наступних підстав:

1.Формулюючи свої вимоги, позивач надав
суду усні пояснення та письмові докази,
з яких слідує, що будучи поновленим на
роботі рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014 р.,
відносно якого допущено негайне
виконання, в цей же день Позивач
направив роботодавцю, відповідачу по
справі, телеграму та письмову заяву про
розірвання трудового договору з 12.02.2014
р. на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Керуючись ч. 3 ст. 61 ЦПК України, яка
передбачає підстави звільнення від
доказування, Позивач посилається на
рішення Апеляційного суду Харківської
області від 11.02.2014р., яким встановлено
ряд порушень трудового законодавства
Відповідачем відносно Позивача. Так,
Апеляційний суд Харківської області
поновлюючи Позивача на роботі, в своєму
рішенні вказав, що він був звільнений
Відповідачем за ч. 4 ст. 40 КЗпП
незаконно, чим порушив вимоги
трудового законодавства, так як
звільнення відбулось за відсутності
прогулів. Адвокат позивача зазначив, що
під час слухання вищевказаної справи
про поновлення на роботі, Позивачем та
судом пропонувалось Відповідачу
закінчити справу мировою угодою.
Позивач ідучи на компроміс, подавав до
суду уточнену позовну заяву, де
змінював свої вимоги і прохав
Відповідача змінити підстави
звільнення, але Відповідач категорично
відмовився. Після відмови Позивач
повернувсь до первісного позову і
прохав поновити його на роботі.

Апеляційний суд одночасно з
незаконністю звільнення зазначив, що
Відповідач при звільненні не провів
розрахунок з Позивачем, не виплатив
заробітну плату за січень 2013 року на
протязі строку, який перевищив один
рік, чим порушив вимоги Закону України
«Про оплату праці», ст. ст. 47,115,116 КЗпП,
не видав довідку про роботу та
заробітну плату, як це передбачає ст.49
КЗпП.

Сукупність та систематичність
порушень трудового законодавства
відносно Позивача послугували
підставою для звернення до Відповідача
про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП.

Сам факт поновлення судом Позивача на
роботі відновлює його права на працю у
Відповідача і одночасно вказує на
порушення Відповідачем трудового
законодавства відносно Позивача.
Адвокат позивача вказав, що незважаючи
на те, що Відповідач є стороною по
попередній справі, був присутній при
оголошенні рішення, самостійно
поновити Позивача на роботі,
категорично відмовився і поновив його
наказом тільки від 18.02.2914 р. з примусу
суду. Враховуючи вищевикладені
обставини, адвокат позивача звернув
увагу суду, що рішенням Апеляційного
суду встановлені порушення трудового
законодавства відносно Позивача з боку
Відповідача і суд поновив їх, а не
Відповідач. Останній в судових
засіданнях і поза їх межами був
категоричним противником поновлення
порушенихправ Позивача.

Враховуючи чинне законодавство, то при
прийнятті рішення судом про поновлення
на роботі, відносно якого допущено
негайне виконання, трудовий договір
між працівником та роботодавцем
поновлювавсь з 12.02.2014 р. і наказ повинен
бути цією датою. Тому Позивач саме з
цього часу і прохав його звільнити.

Також, адвокатом позивача було
зазначено, що стягнення судом
заробітної плати за січень 2013 року не є
відновленням порушеного права. Право
на отримання заробітної плати за
вищевказаний період ніколи Позивачем
не втрачавсь, а лише були порушені
Відповідачем строки її отримання, що
прямо вказує на порушення ним
трудового законодавства,
передбаченого ст. 115 КЗпП та ст. ст. 21,22,24
ЗУ «Про оплату праці». Як наслідок,
Позивач з вини Відповідача був довгий
час позбавлений змоги використати ці
кошти для свого вжитку та частково
позбавивсь їх купівельної
спроможності у зв'язку з інфляцією.

Як зазначає адвокат позивача, на
виконання вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60, ч. 3
ст. 61 ЦПК, позивачем були надані докази,
якими він обґрунтовує позовні вимоги:

Рішення Апеляційного суду Харківської
області від 11.02.2014 року, у якому
встановлена сукупність порушень
трудового законодавства з боку
Відповідача;

Заяву Позивача від 11.02.2014 р., за якою він
прохає Відповідача звільнити його з
займаної посади з 12.02.2014 р. з підстав
передбачених ч. 3 ст.38 КЗпП. Вказана
норма трудового закону надає право
Позивачу у встановлений ним строк
розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо роботодавець не виконує
трудове законодавство про працю;

Телеграма Позивача Відповідачу від
11.02.2014 р., яка з врахуванням відстані до
відповідача в 700,00 км., надавалась з
метою інформування останнього про
наміри розірвати трудовий договір з
12.02.2014 р. та про направлення поштою
заяви про звільнення. Телеграма
отримана відповідачем 14.02.2014 р., тобто
до видання відповідачем наказу про
поновлення на роботі;

Після отримання 22.02.2014 р. наказу про
поновлення на роботі від 18.02.2014 р.,
Позивач 24.02.2014 р. повторно направив на
адресу Відповідача телеграму та заяву
про звільнення з 12.02.2014р., де чітко
зазначив, що не бажає більше
продовжувати трудові відносини;

Другої дати звільнення, чим 12.02.2014 р.
Позивачем не зазначалось. Як раніше
вказував адвокат позивача, то саме
працівнику за ч. 3 ст.38 КЗпП надано право
визначити дату розірвання трудового
договору, а не Відповідачу;

Відповідач отримавши телеграми та
заяви про звільнення, на думку адвоката
позивача, в порушення вимог ч. 3 ст.
38КЗпП відмовляв у звільненні і вимагав
приступити до роботи. Про таке рішення
Відповідач повідомляє Позивача,
повідомлення отримане останнім 12.03.2014
р. Відповідач у повідомленні вказав, що
підставою для відмови у звільненні є
те, що Позивач у заяві не вказав
порушень трудового законодавства
відносно нього. Частиною першою ст. 38
КЗпП передбачено, в яких випадках
працівник повинен вказувати причину
свого звільнення. Така вимога
законодавства пов'язана з тим, що
працівник має право звільнитись за
власним бажанням, але зобов'язаний
відпрацювати дві неділі з дня подання
заяви. У випадках передбачених
частиною першою цієї статті
роботодавець зобов'язаний узгодити
строк звільнення працівника без вимог
відпрацювання двох недільного строку.
Частина третя ст. 38 КЗпП не передбачає
вимог перед працівником вказувати саме
які порушення трудового законодавства
були відносно нього. Роботодавець не
вправі вимагати від працівника того, що
не передбачено законом чи трудовим
договором. Відповідач добре
усвідомлений про порушення трудового
законодавства з його сторони відносно
Позивача, так як є стороною судових
проваджень, за якими є рішення де
викладені порушення ним трудового
законодавства. Крім судових рішень,
Відповідач отримав висновки перевірки
територіальної інспекції по труду, за
результатами якої посадовці ПАТ
«Чорнобаївське»притягувались
доадміністративної відповідальності.
Тому підстава для відмови у звільненні
на думку адвоката позивача є
незаконною;

Не погоджуючись з рішенням Відповідача
про відмову у звільненні, Позивач
14.07.2014р. звертався з позовом до суду,
який і є на розгляді в цьому судовому
провадженні;

Одночасно зі зверненням до суду,
позивач 14.03.2014 р. своєю скаргою
повідомивБілозерського районного
прокурора, на території обслуговування
якого знаходиться ПАТ«Чорнобаївське»,
про порушення трудового законодавства
відносно нього. В разі належного
реагування з боку цього
правоохоронного органу, на думку
адвоката позивача, 24.03.2014 р. не
відбулось би чергового порушення
трудового законодавства Відповідачем,
а звільнення Позивача відбулось би у
відповідності до чинного
законодавства;

28 липня 2014 року Позивач отримав наказ
про його звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП з
24.07.2014р., тобто він був звільнений через
один місяць і 12 днів від дати
звільнення зазначеної в заяві
Позивача, та через 10 днів з моменту його
звернення до суду;

Також адвокатом позивача зазначено, що
вважається, що здійснено прогул, якщо
працівник звернувся з заявою про
звільнення, але самостійно, без
попередження роботодавця, покинув
роботу до настання встановленого
строку звільнення. Позивачем
встановлена дата звільнення 12.02.2014 р.,
він після цієї дати до роботи не
приступав, чим міг поновити трудові
відносини(ч.2 ст. 38 КЗпП) і як наслідок
самостійно, без попередження, не
покидав роботу до настання
встановленого ним строку звільнення,
тому в діях Позивача на думку адвоката
відсутня подія прогулу. Ці обставини
вказують, що звільнення позивача за ч.4
ст. 40 КЗпП є черговим незаконним
звільненням та систематичним
порушенням відповідачем трудового
законодавства відносно Позивача;

За даних обставин, на думку адвоката
позивача вбачається, що вимога
Відповідача до Позивача приступити до
роботи та відмова у звільненні є нічим
другим, як примусом до праці, що
категорично заборонено ст. 43
Конституції України. Норми цієї статті
гарантують громадянину право на працю,
отримання винагороди за свою працю,
вільний вибір роду трудової
діяльності, захист держави при
порушенні цих прав. Відмова
Відповідача на звільнення є порушенням
конституційних прав громадянина та
норм трудового законодавства.

Надані суду заперечення з боку
Відповідача на позовні вимоги Позивача
на думку адвоката позивача не
заслуговують уваги, так як вони
направлені на захист правопорушень з
його боку, що суперечить вимогам
ст.ст.21,22,43 Конституції, загальним
засадам, принципам та вимогам чинного
трудового законодавства, не
ґрунтуються на фактичних обставинах
справи.

Враховуючи вищевикладене, останній
просив суд задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, визнати формулювання
звільнення ОСОБА_1 неправильним та
таким, що не відповідає чинному
трудовому законодавству, а в рішенні
вказати причину звільнення у зв'язку з
порушенням відповідачем відносно
Позивача трудового законодавства з
посиланням на ч. 3 ст.38 КЗпП.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на обставини
викладені в заперечення, згідно яких -
Позивачем була направлена телеграма
від 11.02.2014р., за якою останній прохав
звільнити його з 12.02.2014р. на підставі ч. 3
ст. 38 Кодексу законів про працю (КЗпП)
України (за власним бажанням, оскільки
власник або уповноважений ним орган не
виконує законодавство про працю). В цій
же телеграмі, Позивач, нібито, вказав,
що письмова заява про звільнення
направляється поштою.

Зазначену телеграму ПАТ
«Чорнобаївське» отримало 14.02.2014р., а
саму заяву про звільнення отримало
03.03.2014р.

12 березня 2014 року Позивач отримав від
підприємства листа, датованого 07.03.2014р.,
за №451, в якому повідомлялося про
відмову у звільненні на підставі ч. 3 ст.
38 КЗпП України, що на думку Позивача, є
незаконним.

Однак, наведені вище аргументи на думку
представника відповідача є
незаконними та необґрунтованими, що
підтверджується наступним:

На виконання рішення Апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014р. по
справі № 635/7951/13-ц (яке було отримано
підприємством 18.02.2014р.) заступника
директора ПАТ «Чорнобаївське» ОСОБА_1
було поновлено на посаді згідно наказу
№22-к від 18.02.2014р., який ним було отримано
особисто по пошті 22.02.2014р. Цим же листом,
Позивачеві було запропоновано
протягом двох діб, з моменту отримання
даного листа, приступити до виконання
своїх функціональних обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КЗпП
України, працівники зобов'язані
працювати чесно і сумлінно, своєчасно і
точно виконувати розпорядження
власника або уповноваженого ним
органу, додержувати трудової і
технологічної дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

Незважаючи на вказане вище, починаючи з
24.02.2014р. по 24.03.2014р.ОСОБА_1 жодного разу
на робочому місці не з'явився, до
виконання своїх трудових обов'язків не
приступив, про причини вказаної
поведінки належним чином не повідомив,
що на думку Відповідача є порушенням
трудової дисципліни.

Так, відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин, у відповідності до
пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
визнається прогулом та є підставою
розірвані власником або уповноваженим
ним органом трудового договору.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому
числі і за відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) є
дисциплінарним стягненням і повинне
здійснюватися з додержанням правил,
встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів
стягнення:догана;звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України
(порядок застосування дисциплінарних
стягнень) до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

Частиною 4 ст. 149 КЗпП України
закріплено, що стягнення оголошується
в наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.1992р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

З метою з'ясування причин щодо невиходу
на роботу, на виконання ч. 1 ст. 149 КЗпП
України, на адресу ОСОБА_1 Відповідач
направив лист № 349 від 28.02.2014 р. та лист
№451 від 07.03.2014 р. з пропозицією надати
пояснення щодо відсутності на робочому
місці, які були ним особисто отримані
11.03.2014р. та 12.03.2014р.

Однак, з невідомих для Відповідача
причин, Позивач проігнорував вказані у
попередньому абзаці листа та не надав
пояснення із означеного приводу.

У свою чергу, актами про невихід на
роботу за період з 24.02.2014р. по 24.03.2014р.
було зафіксовано відсутність без
поважних причин ОСОБА_1 на робочому
місці у зазначений період.

Відповідач зауважує, що 14.02.2014р.
Відповідачем отримано від ОСОБА_1
телеграму наступного змісту: «Прошу
уволить меняпо ч. 3 ст. 38 КЗоТУкраины
12.02.2014г.».

Як зазначає Відповідач, дана телеграма
не містила чіткого змісту, зокрема у її
тексті була відсутня назва
апеляційного суду, відсутній номер
цивільної справи, наявний незрозумілий
зміст, таким чином, телеграма, яка була
надіслана ОСОБА_1 на адресу
підприємства не є підставою для
звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, так як підставою для
звільнення є саме заява написана
власноруч саме працівником, а не
невстановленою особою, яка могла б
надіслати телеграму, з викладенням в
ній конкретних підстав для звільнення.

У той же час, заява про звільнення була
отримана Відповідачем лише03.03.2014р.,
тобто після того, як ОСОБА_1 вже порушив
трудову дисципліну, не вийшовши на
роботу.

Враховуючи, що із наявних матеріалів не
вбачалося поважності причин невиходу
позивача на роботу з 24.02.2014 по 24.03.2014 р.
включно для виконання своїх
функціональних обов'язків, не
дивлячись на надану йому можливість
дати з цього приводу пояснення (про що
йшлося вище), у відповідності до пункту
7.3.2 Статуту підприємства наглядовою
Радою ПАТ «Чорнобаївське» 24.03.2014р. було
надано погодження директору
товариства на звільнення ОСОБА_1 з
займаної посади на підставі п.4. ст. 40
КЗпП України.

Після цього, наказом директора ПАТ
«Чорнобаївське» №34-к від 24.03.2014р.
Позивача було звільнено.

Зазначений вище наказ директора ПАТ
«Чорнобаївське» №34-к від 24.03.2014р.
Позивач отримав 05.04.2014р., про що
свідчить повідомлення про вручення
адресату.

При цьому, наказ директора ПАТ
«Чорнобаївське» №34-к від 24.03.2014р., як
вважає Відповідач, є чинним, законним і
Позивачем не оскаржується.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений з
займаної посади з дотриманням вимог
чинного законодавства, а тому на думку
представника відповідача підстави для
задоволення позову - відсутні.

Також Відповідач наголошує, що в
уточненій позовній заяві від 22.05.2015 р.
Позивач зазначає, що за рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 11.02.2014 р. він був поновлений на
роботі, але не приступаючи до роботи
направив на ім'я Відповідача письмові
заяви про звільнення, що є підставою
вважати про його небажання відновити
трудовий договір. Це його
конституційне право і ніхто не вправі
примусити його працювати у працедавця,
який постійно порушує відносно нього
трудове законодавство, що встановлено
в судових рішеннях. В даному випадку
він до роботи не приступав, що
додатково свідчить про відсутність
прогулів, які можливі тільки з моменту
повноцінного двостороннього
відновлення трудових правовідносин.

Такі доводи Позивача на думку
Відповідача є необґрунтованими та
такими, що не відповідають обставинам
справи та діючому законодавству, а
саме:

Розірвання трудового договору з
ініціативи працівника на підставі ст. 38
КЗпП України є звільненням за власним
бажанням. 4.1. ст.38 КЗпП України
передбачає загальний порядок
розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
ініціативи працівника, тобто працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноваженийним орган письмово за два
тижні. Таке звільнення згідно до листа
Міністерства соціальної політики
України № 311/13/116-12 від 29.08.2012 р.
вважається звільненням за власним
бажанням без поважних причин.

У частині 3 статті 38 КЗпП України
передбачено, що працівник має право у
визначенийним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщовласник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору. Таке звільнення вважається
«за власним бажанням з поважних
причин». Тобто ч. 3 ст.38 КЗпП України
зазначає конкретні 3 (три) підстави, за
наявності яких може здійснюватися
скорочення двотижневого строку для
звільнення працівника за власною
ініціативою, а саме не виконання
роботодавцем:-законодавства про працю;
- умов колективного договору; - умов
трудового договору.

Позивач у заяві про звільнення від
11.02.2013р. зазначив: «Прошу Вас уволить
меня по части 3 статьи 38 КЗоТУкраины с
12.02.2014 г.». При цьому, Позивач не
зазначив якою саме з трьох підстав,
зазначених у ч. 3 ст.38 КЗпП України, він
обґрунтовує свою вимогу звільнитися за
власним бажанням, та чи є вона взагалі.
Тобто Позивач у своїй заяві про
звільнення не зазначив які порушення
законодавствапро працю, умови
колективного чи трудового договору є з
боку роботодавця, що стало причиною
написання заяви про звільнення із
скороченням загального двотижневого
строку, який він повинен був би
відпрацювати згідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП
України.

У той же час, як вважає Відповідач,
Позивач залишив поза увагою ту
обставину, що він сам систематично
порушував законодавство про працю
України, тобто жодного дня без поважних
причин не з'являвся на роботі після
11.02.2014 р.

Як зазначає Відповідач, Позивач
підтвердив у судовому засіданні від
15.07.2014 р., що з боку ПАТ «Чорнобаївське»
в проміжок часу між останнім рішенням
Харківського апеляційного суду від
11.02.2014 р. і заявою Позивача про
звільнення від 11.02.2014 р. його права не
порушувалися.

Також ПАТ «Чорнобаївське» просить
відмовити у вимогах про стягнення на
користь Позивача 5000,00 грн. у вигляді
витрат на правову допомогу та у
задоволенні вимог про стягнення
моральної шкоди, як такої, що не
доведена.

Суд вислухавши сторони по справі,
дослідивши докази надані сторонами,
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з наступних
підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Апеляційного суду Харківської області
від 11.02.2014р. по справі № 635/7951/13-ц
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське» ОСОБА_1 було поновлено
на посаді (а.с.3-6). Вищевикладені в
даному рішенні обставини у
відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України
не потребують доказування.

Рішення Апеляційного суду Харківської
області від 11.02.2014р. по справі №
635/7951/13-ц, було отримано підприємством
18.02.2014р.

На підставі рішення Апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014р. по
справі № 635/7951/13-ц заступника директора
ПАТ «Чорнобаївське» ОСОБА_1 було
поновлено на посаді згідно наказу № 22-к
від 18.02.2014р. (а.с.12).

Вищевказаний наказ № 22-к від
18.02.2014р.було отримано Позивачем
особисто по пошті 22.02.2014р. Цим же листом,
Позивачеві було запропоновано
протягом двох діб, з моменту отримання
даного листа, приступити до виконання
своїх функціональних обов'язків (а.с.32).
Дані обставини підтверджуються копією
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.33).

Тобто підприємством ПАТ
«Чорнобаївське» повідомлено ОСОБА_1
про наказ № 22-к від 18.02.2014р. про
поновлення останнього на роботі та
зазначено дату Позивачу протягом двох
діб, з моменту отримання даного листа,
приступити до виконання своїх
функціональних обов'язків. Даний факт в
судовому засіданні не оскаржувався, а
ні позивачем, а ні його адвокатом.

Позивачем на адресу Відповідача була
відправлена телеграма від 11.02.2014р., за
якою ОСОБА_1 прохав звільнити його з
12.02.2014р. у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП
України (а.с.34).

Зазначену телеграму ПАТ
«Чорнобаївське» отримало 14.02.2014р., а
саму заяву про звільнення отримало
03.03.2014р. (а.с.41, 42).

12 березня 2014 року Позивач отримав від
підприємства листа, датованого 07.03.2014р.,
за № 451, в якому повідомлялося про
відмову у звільненні на підставі ч. 3 ст.
38 КЗпП України (а.с.37, 38), оскільки дана
телеграма не містила чіткого змісту,
зокрема у її тексті була відсутня назва
апеляційного суду, відсутній номер
цивільної справи, наявний незрозумілий
зміст, таким чином, телеграма, яка була
надіслана ОСОБА_1 на адресу
підприємства не є підставою для
звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, так як підставою для
звільнення є саме заява написана
власноруч саме працівником, а не
невстановленою особою, яка могла б
надіслати телеграму, з викладенням в
ній конкретних підстав для звільнення.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КЗпП
України, працівники зобов'язані
працювати чесно і сумлінно, своєчасно і
точно виконувати розпорядження
власника або уповноваженого ним
органу, додержувати трудової і
технологічної дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

Незважаючи на вказане вище, починаючи з
24.02.2014р. по 24.03.2014р. ОСОБА_1 жодного разу
на робочому місці не з'явився, до
виконання своїх трудових обов'язків не
приступив, про причини вказаної
поведінки належним чином не повідомив,
що на думку Відповідача є порушенням
трудової дисципліни.

Так, відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин, у відповідності до
пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
визнається прогулом та є підставою
розірвані власником або уповноваженим
ним органом трудового договору.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому
числі і за відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) є
дисциплінарним стягненням і повинне
здійснюватися з додержанням правил,
встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів
стягнення:догана; звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України
(порядок застосування дисциплінарних
стягнень) до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

Частиною 4 ст. 149 КЗпП України
закріплено, що стягнення оголошується
в наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

З метою з'ясування причин щодо невиходу
на роботу, на виконання ч. 1 ст. 149 КЗпП
України, на адресу ОСОБА_1 відповідач
направив лист № 349 від 28.02.2014 р. та лист
№ 451 від 07.03.2014 р. з пропозицією надати
пояснення щодо відсутності на робочому
місці, які були ним особисто отримані
11.03.2014р. та 12.03.2014р. (а.с.37, 38).

Однак Позивач проігнорував вказані у
листі пропозиції та не надав пояснення
із зазначеного приводу (таких доказів
суду надано з боку Позивача не було).

У свою чергу, актами про невихід на
роботу за період з 24.02.2014р. по 24.03.2014р.
було зафіксовано відсутність без
поважних причин ОСОБА_1 на робочому
місці у зазначений період, що
підтверджується копіями вищевказаних
актів (а.с.44-63).

Враховуючи, що із наявних матеріалів не
вбачалося поважності причин невиходу
позивача на роботу з 24.02.2014р. по 24.03.2014р.
включно для виконання своїх
функціональних обов'язків, не
дивлячись на надану йому можливість
дати з цього приводу пояснення (про що
йшлося вище), у відповідності до пункту
7.3.2 Статуту підприємства наглядовою
Радою ПАТ «Чорнобаївське» 24.03.2014р. було
надано погодження директору
товариства на звільнення ОСОБА_1 з
займаної посади на підставі п. 4. ст. 40
КЗпП України, що підтверджується
копією протоколу засідання наглядової
ради ПАТ «Чорнобаївське» від 24.03.2014р.
(а.с.43).

Після цього, наказом директора ПАТ
«Чорнобаївське» № 34-к від 24.03.2014р.
позивача було звільнено, що
підтверджується копією даного наказу
(а.с.39).

Зазначений вище наказ директора ПАТ
«Чорнобаївське» № 34-к від 24.03.2014р.
Позивач отримав 05.04.2014р., про що
свідчить повідомлення про вручення
адресату (а.с.40).

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1
звільнений з займаної посади з
дотриманням вимог чинного
законодавства, а тому підстави для
задоволення позову -вцілому відсутні,
доводи наведені Позивачем та його
адвокатом в повному обсязі не знайшли
свого підтвердження при розгляді даної
цивільної справи та спростовуються
доказами наданими ПАТ «Чорнобаївське».

Керуючись ст.ст. 10,11,57,60,88,209,212, 213-215 ЦПК
України, ст..ст. 3,5-1, 36, 38, 46, 117, 147-149, 231, 232,
233, 237-1 КЗпПУ, п. 24 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.1992р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ПАТ «Чорнобаївське» про звільнення з
посади заступника директора та
стягнення моральної шкоди та судових
витрат - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги, через суд, який
постановив рішення, в 10-денний строк з
дня проголошення. У разі, якщо рішення
було постановлено без участі особи,
яка її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
І.В.Караченцев