Справа № 199/2326/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„04" серпня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 31.10.2012 р. надала у
борг відповідачу грошову суму в
розмірі 250 000,00 грн., строк повернення
грошових коштів сторони погодили
наступний - до 31.08.2013 р., що
підтверджується розпискою, утім, в
обумовлений в розписці строк грошові
кошти не повернуті, що й стало приводом
для звернення позивача до суду із
даним позовом.

Предмет позову становить вимога
про стягнення з відповідача на
користь позивача суми боргу в розмірі
250 000,00 грн.

Підставу позову становлять
приписи ст.ст. 1046 - 1047, 525, 526, 1049 ЦК
України.

У судове засідання, в якому
ухвалено судове рішення, позивач не
з'явився, надав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутності, в
якій просив суд задовольнити поданий
позов.

Відповідач в окремо наданій суду
заяві просив суд розглядати справу у
відсутності відповідача, пояснив також
в ній про важке матеріальне становище,
яке заважає повернути борг позивачу,
від повернення якого він, тобто
відповідач, не відмовляється.

Врахував заяву представника
позивача та відповідача, та дослідив
докази відповідно до заявлених вимог
згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про наявність підстав для
ухвалення про задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку; зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього
Кодексу договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Як було встановлено судом при
розгляді справи, 31.10.2012 р. між
сторонами у цій справі було укладено
договір позики, за яким ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_1 у борг 250 000,00 грн.
Укладаючи договір позики, сторони за
ним погодили строк повернення
грошових коштів - до 31.08.2013 р., що
підтверджується розпискою, утім, в
обумовлений в розписці строк грошове
зобов'язання відповідач не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); за ч. 1 ст. 625 ЦК
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини першої статті 598 ЦК
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом; підстави припинення
зобов'язання передбачені статтями 599 -
601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею
559 ЦК України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За розгляду справи позивач, на
переконання суду, довів ті обставини,
на які посилався як на підставу своїх
вимог, надавши докази відповідно до
вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, та,
розглядаючи цивільну справу, судом
відповідно до закону були встановлені
факти та відповідні правовідносини.
Як було встановлено судом, факт
отримання відповідачем за цим позовом
грошових коштів в розмірі 250 000,00 грн.
від позичальника підтверджуються
відповідною розпискою, в якій сторони
підтвердили отримання відповідачем
грошових коштів, строк їх повернення
тощо.

Таким чином, беручи до уваги те, що
відповідач порушив зобов'язання за
договором позики, допустивши його
невиконання, для суду вбачаються
правові підстави для поновлення
порушених прав позивача в обраний
останнім спосіб, а саме для присудження
стягнення грошової суми із особи, яка
допустила порушення виконання
боргового зобов'язання за договором
позики.

Приймаючи у даній справі рішення,
суд також виходить з того, що
відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права. Оскільки, Конвенція та практика
Європейського Суду з прав людини є
джерелом права на виконання ст. 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" поняття
«власність» у розумінні ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
тлумачиться дуже широко, адже воно
охоплює цілу низку інтересів
економічного характеру та, згідно з
рішеннями Суду визнавалося таким, що
підпадає під захист статті 1 Першого
протоколу рухоме і нерухоме майно,
матеріальні та нематеріальні блага,
зокрема акції, патенти, відшкодування
згідно з рішенням арбітражу, право на
пенсію, право землевласника на оренду
плату, економічні права, пов'язані з
веденням підприємницької діяльності,
право займатися професійною
діяльністю, правомірні очікування щодо
певного стану речей у майбутньому,
право вимоги. Отже, зважаючи на
наведене, у тому числі на широкий зміст
статті 1 Першого протоколу, порушене
право власності позивача підлягає
захисту та поновленню у зазначеній в
цьому рішенні спосіб.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу за договором
позики від 31.10.2012 р. в розмірі 250 000,00
грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору в розмірі 2 500,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя