Дата документу 05.02.2014
Справа № 334/9168/13-ц
Провадження № 2/334/288/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя у складі головуючого:
судді Турбіної Т.Ф., при секретарі:
Явісенко О.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Запоріжжі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
неповнолітнього ОСОБА_3, в інтересах
якого діє ОСОБА_2, третя особа:
Ленінський районний відділ у м.
Запоріжжі Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області, про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що він є власником
квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі
крім позивача зареєстровані його
донька ОСОБА_2 і її неповнолітній син
ОСОБА_3 Фактично відповідачі за
вказаною адресою не проживають з
травня 2006 року. Повертатися у квартиру
відповідачка не бажає. Вважає, що
відповідачі не проживають у квартирі
без поважних причин понад рік,
добровільно знятися з реєстраційного
обліку не бажають, тому позивач просить
визнати їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
відповідно до ст. 405 ЦК України, та
зобов'язати Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області зняти їх з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, пояснивши, що за його згоди з
2005 року відповідачка була
зареєстрована у його квартирі та
більше року разом з неповнолітнім
сином проживала в ній, а у 2006 році
почала з дитиною проживати у найманому
житлі, оскільки він не бажав проживати
разом з нею. При цьому дочка мала
вільний доступ до квартири, проти чого
він не заперечував. У березні 2013 року за
цією ж адресою був зареєстрований її
неповнолітній син ОСОБА_3 Через деякий
час між ним та відповідачкою виникла
конфліктна ситуація, після чого він
забрав у неї ключі від квартири, не
бажає, щоб вона та його онук ОСОБА_3
були зареєстровані у його квартирі. Не
заперечуватиме, щоб відповідачка
забрала свої речі, які знаходяться у
квартирі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову
заперечувала, вказуючи, що спірна
квартира являється для неї і її
неповнолітнього сина постійним місцем
проживання, іншого житла у них немає,
вона вимушена була наймати інше житло
на вимогу її батька, при цьому
продовжувала навідуватися до спірної
квартири, в якій і на теперішній час
знаходяться її речі. У квітні 2013 року
зареєструвала за спірною адресою, як за
місцем свого постійного проживання,
неповнолітнього сина. У зв'язку з
втратою правовстановлюючих
документів на квартиру між нею та
батьком у травні 2013 року виник
конфлікт, після чого батько забороняє
їй з'являтися у квартирі, не дозволив
взяти з квартири теплі речі. Не
зважаючи на важкий матеріальний стан,
оскільки одна виховує сина і вимушена
наймати житло, примусово вселятися до
квартири не намагалася, щоб не
суперечити волі батька і не
загострювати стосунки.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, заперечень проти
позову не надав.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
оцінивши надані докази у їх сукупності,
суд дійшов висновку, що позов не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Права власника житлового будинку
(квартири) визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

У передбачених законом випадках,
зокрема, ст.ст. 156, 157 ЖК України,
обмеження права власності можуть мати
місце. Відповідно до змісту частини
першої, другої статті 156 ЖК України,
члени сім'ї власника будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України
обмеження щодо права вселення членів
сім'ї власника не є порушенням права
власності.

Згідно зі ст.ст. 29, 310 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово. Фізична особа
може мати кілька місць проживання, а
також має право на вільний вибір місця
проживання та його зміну, крім
випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_1, що
підтверджується дублікатом свідоцтва
про право власності на житло №3210 від
21.10.1993р., виданим 13.05.2013р., Витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 26.06.2013р.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
позивач, його дочка ОСОБА_2 і її син
ОСОБА_3, 2001 року народження, що
підтверджується довідкою МКП
«Основаніє» від 16.12.2013р. №8677. ОСОБА_2
зареєстрована за вказаною адресою з
05.04.2005р. за згодою позивача. Згідно
пояснень сторін, з цього часу ОСОБА_2
почала проживати у квартирі разом з
неповнолітнім сином. Разом з позивачем
вели спільне господарство. На
побутовому ґрунті між ними почали
виникати суперечки, внаслідок чого на
вимогу позивача відповідачка разом з
сином ОСОБА_3 з літа 2006 року почала
проживати у найманому житлі. Весь цей
час ОСОБА_2 підтримувала стосунки з
позивачем, періодично, відповідно до
встановленої з батьком домовленості,
навідувалася до квартири. Доводи
відповідачки, що в квартирі залишилася
частина її речей і знаходиться в ній по
теперішній час, позивач також не
заперечує.

Неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований
за спірною адресою з 20.03.2013р. за місцем
проживання матері ОСОБА_2 на підставі
її заяви. Згідно довідки обласного
адресно-довідкового сектору №044509 про
реєстрацію місця проживання ОСОБА_4, в
талон батька син ОСОБА_3 не вписаний.

Таким чином, відповідачі за згодою
власника вселилися до спірної квартири
в установленому законом порядку, мають
постійну реєстрацію в квартирі, а тому
набули прав і обов'язків, передбачених
статтею 156 ЖК України.

Вимоги, направлені на позбавлення
права на користування житлом, можуть
бути задоволені лише на підставі
переконливих, взаємоузгоджених і
неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд
і вирішення справ в порядку цивільного
судочинства здійснюється на засадах
змагальності та свободи сторін у
наданні доказів і у доведеності перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення.

На підтвердження позовних вимог
позивач посилається на акти від
30.09.2013р., складені сусідами позивача
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, підписи яких
посвідчені МКП «Основаніє». Відповідно
до змісту вказаних документів, як і
пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_6, допитаних в
якості свідків, ОСОБА_2 та її син
перестали постійно проживати за
спірною адресою в 2006 році. Вказані
докази суд оцінює критично, оскільки їх
пояснення ґрунтуються на тому, що вони
перестали постійно зустрічати
відповідачів біля під'їзду будинку, про
причини цього їм нічого не відомо.

Пояснення позивача, що його дочці на
праві власності належить частка
квартири її матері, свого
підтвердження не знайшли. Згідно
свідоцтва №1019 про право власності на
житло від 25.04.1994р., квартира АДРЕСА_2, де
проживає її мати, приватизована на
трьох осіб, ОСОБА_2 участі у
приватизації житла не приймала, що
підтверджується також довідкою №06-11/344
від 18.12.2013р. районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Ленінському району.

Щодо участі відповідачки у витратах по
утриманню квартири, то вона пояснила,
що у зв'язку з її важким матеріальним
становищем батько ніколи не наполягав
на тому, щоб вона оплачувала повністю
або частково квартирну плату,
комунальні платежі. У зв'язку з
виникненням спору візьме на себе
витрати по оплаті житлово-комунальних
послуг. Позивач визнав вказані
обставини, пояснив, що має пільги по
оплаті житлово-комунальних послуг і не
бажає, щоб дочка несла витрати по
утриманню квартири.

Як пояснив позивач, підозрюючи, що його
дочка ОСОБА_2 вкрала у нього
правовстановлюючі документи на
квартиру, він з травня 2013 року не
дозволяє їй приходити до квартири,
забрав ключі. Не заперечував доводів
відповідачки, що не дозволив їй взяти з
квартири теплі речі.

Право членів сім'ї власника житла на
користування цим житлом врегульовані
ст. 405 ЦК України. Так, члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у
разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

На підставі встановлених обставин
справи суд дійшов висновку, що з
моменту набуття відповідачами права
користування спірним житловим
приміщенням до травня 2013 року між
позивачем і відповідачами існувала
домовленість щодо умов, обсягу
користування квартирою, можливості
тимчасової відсутності відповідачів
без визначення строку і правових
наслідків. З травня 2013 року позивач
перешкоджає відповідачам у здійсненні
ними права користування житловим
приміщенням на встановлених законом та
домовленістю умовах.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
висновку, що підстав для визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, не
встановлено, позов задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
неповнолітнього ОСОБА_3, в інтересах
якого діє ОСОБА_2, третя особа:
Ленінський районний відділ у м.
Запоріжжі Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області, про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Турбіна Т. Ф.