Справа № 310/4585/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі: головуючого
-судді Пустовіт З.П.

при секретарі
Гоноболіній О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1,
представників відповідача Кальченка
І.А., Вруцької М.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Бердянського держаного педагогічного
університету про поновлення строку
звернення до суду, визнання конкурсу на
заміщення вакантних посад таким, що не
відбувся, визнання рішення комісії по
трудовим спорам таким, що суперечить
чинному законодавству, визнання наказу
про звільнення незаконним, поновлення
на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у червні 2014 року
звернулася до Бердянського
міськрайонного суду з позовом до
відповідача, в якому просила поновити
їй строк для звернення з позовом до
суду, визнати конкурс на заміщення
посад доцентів і асистентів кафедри
економіки підприємства та економічної
теорії факультету економіки та
управління Бердянського державного
педагогічного університету від 28.11.2013
року таким, що не відбувся; визнати
рішення комісії по трудовим спорам
Бердянського державного педагогічного
університету від 05.03.2014 року таким, що
суперечить чинному законодавству;
визнати наказ №251/06 від 28.11.2013 року про
її звільнення незаконним та поновити
її на роботі на посаді доцента кафедри
економіки підприємства та економічної
теорії тимчасово, до обрання за
конкурсом. В обґрунтування позову
посилалася на те, що 27 серпня 2014 року
між нею та Бердянським державним
педагогічним університетом (далі БДПУ)
було укладено контракт на посаду
доцента кафедри економіки
підприємства та економічної теорії
БДПУ на строк з 27 серпня 2012 року по 26
серпня 2015 року. Пунктом 3.4. контракту
передбачено, що працівник зобов'язаний
забезпечити одержання рівня вищої
кваліфікації, завершити підготовку і
захистити дисертацію на одержання
вченого звання доцента (2013). 25.04.2013 року
їй було присвоєно вчене звання доцента.
У жовтні 2013 року адміністрація БДПУ
зобов'язала її подати на конкурс на
заміщення вакантних посад документи. 28
листопада 2013 року в БДПУ було проведено
конкурс на заміщення вакантних посад,
за результатами якої її та ще двох осіб
було звільнено наказом БДПУ від 28.11.2013
року №251/06. Наступного дня, відповідно
до наказу від 29.11.2013 року, її було
прийнято на роботу за строковим
трудовим договором. При проведенні
конкурсу, в порушення п.8 Положення про
обрання та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього та
четвертого рівнів акредитації,
прізвища претендентів було внесено до
різних бюлетенів для голосування таким
чином, що члени Вченої ради мали право
голосувати за всі кандидатури окремо.
При проведенні конкурсу жоден із
претендентів не набрав більше 50%
голосів присутніх членів Вченої ради.
На підставі підрахунку голосів повинно
було прийнято рішення щодо оголошення
повторного конкурсу, оскільки
проведений конкурс вважається таким,
що не відбувся. Проведений конкурс
порушує її право на працю, оскільки за
контрактом вона повинна була працювати
до 26.08.2015 року. Не погоджуючись з
результатами конкурсу та наказом БДПУ
про її звільнення, вона звернулася до
комісії по трудових спорах БДПУ щодо
оголошення повторного конкурсу та
скасування наказу про її звільнення,
проте рішенням комісії по трудових
спорах у розгляді її заяви було
відмовлено з посиланням на те, що її
питання не належать до компетенції
КТС. Тоді вона звернулася до
Бердянської міжрайонної прокуратури
із заявою про визнання рішення комісії
по трудових спорах від 05.03.2014 року
таким, що суперечить чинному
законодавству та звернення від її
імені до суду з захисту її прав. В
представництві її інтересів в суді
прокуратурою було відмовлено, а її
звернення в частині порушень трудового
законодавства 22.04.2014 року направлено
для розгляду до Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Запорізькій області. 11 червня 2014 року
вона отримала від інспекції відповідь,
в якій вказано, що конкурс на заміщення
посад доцентів та асистентів кафедри
економіки підприємства та економічної
теорії факультету економіки та
управління БДПУ проведений з
порушенням Положення. Оскільки ніхто
із претендентів не набрав більше 50%
голосів, повинно було прийнято рішення
щодо оголошення повторного конкурсу,
оскільки проведений конкурс слід
вважати таким, що не відбувся. В
результаті її було помилково
звільнено за п.2 ст.36 КЗпП України. Тобто
про порушення свого права вона
дізналася лише 11 червня 2014 року з
відповіді Територіальної державної
інспекції з питань праці. Вважає, що
причина пропуску строку звернення до
суду є поважною.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 підтримала позов із зазначених
у ньому підстав, просила задовольнити.

Представники відповідача за
довіреностями Вруцька М.П. та Кальченко
І.А. заперечували проти задоволення
позову, посилаючись на те, що ОСОБА_1
наказом №170/06 від 02.09.2013 року на
підставі власноручної заяви була
переведена на посаду доцента кафедри
економіки підприємств та економічної
теорії тимчасово до обрання за
конкурсом. Конкурс на заміщення посади
доцента було проведено 28.11.2013 року, за
результатами якого вона не була обрана
на посаду доцента, тому 28.11.2013 року була
звільнена у зв'язку з закінченням
строку трудового договору. Того ж дня
вона звернулася до ректора
університету із заявою про прийом на
роботу з 29.11.2013 року на умовах
строкового трудового договору по 31.08.2014
року. Її заяву було погоджено, і вона
була прийнята на посаду доцента кафедр
економіки підприємств та економічної
теорії за строковим трудовим договором
та продовжує працювати а цій посаді.
Жодних прав ОСОБА_1 БДПУ не порушено.
Вимога щодо поновлення її на роботі
доцента тимчасово до обрання за
конкурсом є необґрунтованою, бо вона
займає аналогічну посаду на
сьогоднішній день. Вимога про визнання
конкурсу таким, що не відбувся, взагалі
не має під собою ніяких підстав.
Ректору БДПУ Територіальною державною
інспекцію з питань праці у Запорізькій
області винесений припис на усунення
порушень, який виконано: 01.07.2014 року
наказом ректора №95 оголошено конкурс
на заміщення вакантної посади доцента
кафедри економіки підприємств та
економічної теорії, а ОСОБА_1 письмово
запрошено прийняти участь у конкурсі.
Відповідно до ст.233 КЗпП України
працівник може звернутися до суду про
вирішення трудового спору про
звільнення в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або видачі трудового книжки. Позивач
пропустила строк звернення до суду.
ОСОБА_1 була ознайомлена та отримала
копію наказу про звільнення 28.11.2013 року
та пропустила строк звернення до суду
без поважних причин. Просили в позові
відмовити.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона
працює ректором Бердянського
державного педагогічного
університету. Позивач разом з іншими
співробітниками обиралася на посаду за
конкурсом. Відбулося засідання Вченої
ради факультету, за результатами
голосування вона не пройшла за
конкурсом. Того ж дня вона прийшла до
неї в кабінет, де вона позивачу
повідомила, що університет буде
продовжувати з нею співпрацювати. На її
думку, немає ніякої різниці, чи
внесений кандидат в один бюлетень, чи в
різні бюлетені, результат конкурсу не
змінився би. Зараз оголошено знову
конкурс на заміщення вакантної посади
доцента, вона направила позивачу
письмове запрошення прийняти у ньому
участь, але все рівно вирішує
факультет, чи пройде особа за
конкурсом.

Заслухавши позивача,
представників відповідача, свідка,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та
підтверджується копією трудової
книжки, ОСОБА_1 була прийнята на роботу
до Бердянського державного
педагогічного університету на посаду
старшого викладача без вченого ступеня
кафедри менеджменту та правового
забезпечення господарської діяльності
тимчасово, до обрання за конкурсом
згідно наказу №103/06 від 28.08.2007 року.
Пізніше 27.08.2009 року вона була
переведена на посаду доцента кафедри
економіки підприємства тимчасово, до
обрання за конкурсом, з 18 грудня 2009 року
подовжено термін роботі на цій посаді
як обраній за конкурсом з укладанням
контракту. З 03 травня 2012 року позивача
було переведено на посаду старшого
викладача кафедри економіки
підприємства та економічної теорії зі
збереженням умов раніше укладеного
контракту.

Як далі вбачається з трудової
книжки позивача, у квітні 2013 року їй
було присвоєно вчене звання доцента.

Наказом №170/06 від 02.09.2013 року за
підставі власноруч написаної заяви
позивача її було переведено на посаду
доцента кафедри економіки
підприємства та економічної теорії
тимчасово, до обрання за конкурсом. А
28.11.2013 року позивача було звільнено з
займаної посади за п.2 ст.36 КЗпП України
(закінчення строку дії трудового
договору) з виплатою компенсації за
невикористану відпустку, що
підтверджується копіями вказаних
наказів, копією заяви ОСОБА_1 про її
перевід на посаду доцента кафедри
економіки підприємства та економічної
теорії з 02.09.2013 року на підставі
отримання атестата доцента.

На підставі заяви позивача від 28.11.2013
року її було знову прийнято на посаду
доцента кафедри економіки
підприємства та економічної теорії з
29.11.2013 року по 31.08.2014 року, як вбачається
з наданої суду копії наказу, на якій
вона працює по теперішній час.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, які мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК
України ).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч.3 ст.48 Закону України
«Про вищу освіту» на посади
науково-педагогічних працівників
обираються за конкурсом, як правило,
особи, які мають наукові ступені або
вчені звання, а також випускники
магістратури, аспірантури та
докторантури.

Порядок такого обрання врегульований
Положенням про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вищих навчальних закладів
третього і четвертого рівнів
акредитації, затвердженим наказом
міністерством науки і освіти України №
744 від 24.12.2002 року.

Відповідно до п.8 зазначеного
Положення обрання
науково-педагогічних працівників
Вченою радою вищого навчального
закладу (факультету) проводиться
таємним голосуванням. Перед
голосуванням щодо кожної кандидатури
претендентів на відповідну посаду
оголошується висновок кафедри і
проводиться обговорення в їх
присутності. Рішення Вченої ради
вищого навчального закладу
(факультету) при проведенні конкурсу
вважається дійсним, якщо в голосуванні
брало участь не менше 2/3 членів Вченої
ради Обраним уважається претендент,
який здобув більше 50% голосів присутніх
членів Вченої ради. Прізвища всіх
претендентів на займання відповідної
посади вносяться до одного бюлетеня
для таємного голосування. Кожен член
Вченої ради має право голосувати лише
за одну кандидатуру претендента…. Якщо
при проведенні конкурсу на відповідну
посаду не було жодної заяви або жоден
із претендентів не набрав більше 50%
голосів присутніх членів Вченої ради,
конкурс вважається таким, що не
відбувся, і оголошується повторно.

Як вбачається з копії витягу з
протоколу №2 засідання вченої ради
факультету економіки та управління від
28 листопада 2013 року, на заміщення посад
доцентів кафедри економіки
підприємства та економічної теорії в
обсязі 3 ставок було подано 4 заяви, в
тому числі і від ОСОБА_1, яку в числі
інших двох було рекомендовано на
заміщення вакантної посади. Проте за
результатами таємного голосування, а
саме: «за» - 6, «проти» -11, «недійсних
бюлетенів» -1, позивача не було обрано
на посаду доцента вказаної кафедри.

При цьому сторонами не
заперечувалося, що ніхто із
претендентів не набрав більше 50%
голосів присутніх членів Вченої ради
факультету.

А тому, відповідно до п. 8
Положення конкурс вважається таким, що
не відбувся, і повинен оголошуватися
повторно, що не було зроблено
Бердянським державним педагогічним
університетом, а позивача, відповідно,
передчасно було звільнено за п.2 ст.36
КЗпП України згідно наказу №251/06 від
28.11.2013 року.

Втім, на переконання суду, права
позивача на працю фактично порушено не
було, оскільки наказом №252/06 від 29.11.2013
року її знову ж було прийнято на роботу
на цю ж саму посаду, з тим самими
посадовим окладом та доплатами до
нього за науковий ступінь та вчене
звання і з надбавкою за вислугу років,
як вбачається з копії цього наказу.

При цьому суд вважає помилковим
твердження позивача про те, що порушено
її право на працю, бо за контрактом вона
повинна була працювати до 26.08.2015 року, а
відповідно до наказу №252/06 від 29.11.2013
року з нею укладено трудовий договір
строком з 29.11.2013 року до 31.08.2014 року,
зважаючи на те, що відповідно до
записів її трудової книжки, до
присвоєння їй вченого звання доцента,
вона працювала на посаді старшого
викладача кафедри економіки
підприємства та економічної теорії зі
збереженням умов раніше укладеного
контракту, а наказом №170/06 від 02.09.2013
року - переведена на посаду доцента
кафедри економіки підприємства та
економічної теорії тимчасово, до
обрання за конкурсом, тобто саме за цим
строковим трудовим договором (до
обрання за конкурсом) вона працювала до
оголошення результатів конкурсу.

Крім цього, як вбачається з копії
наказу №95 від 01.07.2014 року, Бердянським
державним педагогічним університетом
оголошено про проведення конкурсу на
заміщення посади доцента кафедри
економіки підприємств та економічної
теорії, який буде проведено Вченою
радою 28.08.2014 року, в якому позивач може
прийняти участь, про що їй було
повідомлено персонально в письмовому
вигляді ректором університету.

Щодо вимоги позивача про визнання
рішення комісії по трудових спорах
(далі КТС) БДПУ від 05.03.2014 року таким, що
суперечить чинному законодавству, то
суд зважає на наступне.

Як вбачається з копії наданого рішення
КТС БДПУ від 05.03.2014 року, позивач в числі
інших трьох осіб звернулася до
комісії із заявою від 27.02.2014 року, в якій
просила конкурс від 28.11.2013 року вважати
таким, що не відбувся, і оголосити
повторно та скасувати наказ №251/06 від
28.11.2013 року. За результатами розгляду
заяв комісія вирішила відмовити у
задоволенні заяв, у зв'язку з тим, що
порушені у заявах питання не належать
до компетенції комісії по трудових
спорах з посиланням на ст.ст. 224, 232 КЗпП
України, а адміністрації БДПУ
рекомендувала оголосити конкурс на
з0аміщенян посад доцентів та
асистентів кафедри економіки
підприємств та економічної теорії
після звільнення працівників.

Відповідно до ч.2 ст.224 ЦПК України
трудовий спір підлягає розглядові в
комісії по трудових спорах, якщо
працівник самостійно або з участю
профспілкової організації, що
представляє його інтереси, не
врегулював розбіжності при
безпосередніх переговорах з власником
або уповноваженим ним органом.

В оскаржуваному рішенні КТС вказано, що
при звільненні 28.11.2013 року усі троє
заявниць звернулися до адміністрації з
заявами про прийом на роботу на умовах
строкового трудового договору на ті ж
посади, з яких їх було звільнено. Їх
заяви адміністрація задовольнила та
29.11.2013 року їх знов було прийнято на
роботу, і вони продовжують працювати.
Таким чином, заявниці та адміністрація
дійшли згоди у питаннях проведення
конкурсу та звільнення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України
безпосередньо в судах розглядаються
трудові спори за заявами працівників
про поновлення на роботі незалежно від
підстав звільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що комісією по трудових спорах
правильно зроблено висновок
відповідно до ч.2 ст.224 КЗпП України про
те, що не належить до компетенції КТС
спір про скасування наказу про
звільнення та при вже вирішеному
питанні про прийом на роботу заявниць
після проведення конкурсу. Тому суд
вважає, що вимога позивача про
визнання рішення комісії по трудових
спорах БДПУ від 05.03.2014 року таким, що
суперечить чинному законодавству, є
безпідставною та задоволенню не
підлягає.

Статтею 233 КЗпП України передбачені
строки звернення працівника до суду за
вирішенням трудових спорів. Так ч.1 цієї
статті встановлено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до суду
в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Позивач пояснила суду причини
пропуску строків звернення до суду
несвоєчасною відповіддю з Бердянської
міжрайонної прокуратури та
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Запорізькій області.

Втім, як вбачається з долученої до
позову копії скарги до Бердянської
міжрайонної прокуратури, ОСОБА_1
звернулася з нею тільки 08 квітня 2014
року, тобто більше ніж через чотири
місяці з дня проведення конкурсу та її
звільнення з посади за його
результатами, а тому у суду немає
підстав вважати, що пропуск звернення
до суду з позовом стався з поважних
об'єктивних причин.

Суд, встановивши фактичні обставини по
справі, дійшов висновку, що конкурс на
заміщення посад доцентів та
асистентів кафедри економіки
підприємства та економічної теорії
факультету економіки та управління
Бердянського державного педагогічного
університету від 28.11.2013 року через не
набрання жодним з претендентів більше
50% голосів присутніх членів Вченої ради
факультету, відповідно до п.8
Положенням про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вищих навчальних закладів
третього і четвертого рівнів
акредитації, вважається таким, що не
відбувся, і повинен був би оголошений
повторно. А тому наказ №251/06 від 28.11.2013
року про звільнення позивача виданий
відповідачем передчасно, без
оголошення і проведення повторного
конкурсу на заміщення посад та
отримання його результатів.

Втім, відсутні підстави для
задоволення позовних вимог щодо
визнання конкурсу на заміщення
вакантних посад таким, що не відбувся,
та визнання наказу про звільнення
незаконним, оскільки позивачем без
поважних причин пропущено строк на
звернення до суду з цими вимогами.

А вимога щодо поновлення на роботі є
похідною від перших, тому задоволенню
не підлягає також. Більш того позивач з
наступного дня після звільнення і до
теперішнього часу працює на посаді, на
яку вона просить її поновити за
рішенням суду. Конкурс на заміщення
вакантної посади в БДПУ оголошений, і
позивач не позбавлена права прийняти у
ньому участь.

З урахуванням наведеного, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову повністю.

Враховуючи, що позивач звільнена від
сплати судового збору, судові витрати
слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 62-64, 212-215 ЦПК
України, ст.48 Закону України «Про вищу
освіту», п.8 Положенням про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженим наказом міністерством
науки і освіти України № 744 від 24.12.2002
року, ст.224, 232,233 кзПп України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Бердянського держаного педагогічного
університету про поновлення строку
звернення до суду, визнання конкурсу на
заміщення вакантних посад таким, що не
відбувся, визнання рішення комісії по
трудовим спорам таким, що суперечить
чинному законодавству, визнання наказу
про звільнення незаконним, поновлення
на роботі відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Бердянський міськрайонний суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: З. П. Пустовіт