Провадження : 22ц/790/5486/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 2-610/2039/14
Категорія : житлове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

судді - Пономаренко
Ю.А., Швецової Л.А.

при секретарі - Каменській
Д.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Балаклійського районного суду
Харківської області від 26 червня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої
дитини ОСОБА_3 про визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1
про визнання її разом із неповнолітнім
сином ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
будинком АДРЕСА_1 в м. Балаклія
Харківської області, посилаючись на те,
що їй на праві приватної власності
належить зазначений житловий будинок.

З липня 2010 року в спірному будинку
зареєстрована відповідачка, її онука,
а згодом і її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З початку 2013 року відповідачка
разом із сином переїхала до своєї
матері в с. Вербівка, де і мешкає по
теперішній час.

Той факт, що ОСОБА_1 без поважних
причин не проживає за місцем
реєстрації, є підставою для визнання її
разом із сином такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням. В добровільному порядку
знятись з реєстрації відповідачка не
бажає, що змусило її звернутись до суду
з даним позовом.

Відповідачка ОСОБА_1 проти позову
заперечувала, оскільки вона разом з
чоловіком та сином до осені 2013 року
постійно проживала разом з ОСОБА_2, а
потім тимчасово переїхала проживати до
своєї матері, проте постійно приходить
до бабусі та допомагає їй по
господарству.

Представник третьої особи
Балаклійської районної державної
адміністрації заперечувала проти
позову, так я к дитина повинна бути
прописана там, де її мати.
Задовольняючи позов, діти автоматично
позбавляються прав на житло.

Рішенням Балаклійського
районного суду Харківської області від
26 червня 2014 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 з її малолітніми
дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
АДРЕСА_1 в м. Балаклія Харківської
області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення сулу першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги апелянт
посилається на порушення судом норм
процесуального і матеріального права.

При цьому апелянт вказує на
те, що суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, безпідставно визнав
її такою, що втратила право
користування житлом, не зважаючи на те,
що вона була відсутня в спірній
квартирі за місцем своєї реєстрації з
поважних причин, а саме: в зв'язку з
народженням у лютому 2014 року третьої
дитини.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
слухання справи, не перешкоджає
розглядові справи.

З урахуванням вимог
процесуального закону щодо дотримання
розумних строків розгляду справи судом
апеляційної інстанції та належного
повідомлення учасників процесу про
слухання справи, колегія суддів
вважала за можливе розглянути справу
за відсутності ОСОБА_1

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене
судом першої інстанції у справі
рішення не відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Визнаючи відповідачку ОСОБА_1 з її
малолітніми дітьми такою, що втратила
право користування житлом у належному
позивачці на праві приватної власності
будинку АДРЕСА_1 в м.Балаклія,
Харківської області, районний суд
виходив із того, що відповідачка була
відсутня в зазначеній квартирі понад
встановлений ст. 405 ЦК України строк без
поважних причин.

Однак, із таким висновком
районного суду судова колегія
погодитися не може, оскільки цей
висновок є помилковим і таким, що
суперечить матеріалам справи.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Право громадян на житло
передбачено ст. 1 Житлового кодексу.

Коментована стаття відповідно до
ст.ст. 47, 48 Конституції України
закріпляє це право громадян, як
найважливіше соціально-економічне
право.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції
України ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону

Зазначена конституційна норма
кореспондується з ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу, відповідно до якої ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України
з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Частиною четвертою статті 156 ЖК
України передбачено, що до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій ст. 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Таким чином, для визнання члена
сім'ї власника будинку (квартири) таким,
що втратив право користування цим
житлом, необхідна сукупність двох
обставин, а саме: відсутність у житлі
понад один рік та неповажність причин
цієї відсутності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1 в
м.Балаклія, Харківської області (а.с.5).

24 липня 2010 року зі згоди власника
будинку ОСОБА_2 на вказаній житловій
площі була зареєстровано її онука,
відповідачка у справі, ОСОБА_1 (а.с. 7-8).

Після народження у ОСОБА_1 сина
ОСОБА_3 у вересні 2010 року він також був
зареєстрований за вказаною адресою
(а.с.9, 32).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року у ОСОБА_1
народилась донька ОСОБА_4, яка також
була зареєстрована за місцем
реєстрації матері (а.с.33-33).

Звертаючись з позовом до суду
ОСОБА_2 зазначала, що відповідачка не
мешкає в її будинку з 2012 року, житловою
площею не користується, тим самим
обмежує її в праві володіння,
користування і розпорядженням майном.

Проте із пояснень свідка
ОСОБА_5, наданих в судовому засіданні
першої інстанції вбачається, що
відповідачка ОСОБА_1 не проживає в
будинку ОСОБА_2 з 2013 року.

Свідок ОСОБА_6, яка є
працівником територіального центру
обслуговування пенсіонерів, в судовому
засіданні першої інстанції поясняла,
що вона до 2010 року надавала послуги
позивачці та її матері, проте після
реєстрації онуки ОСОБА_1 такі послуги
були припинені і відновлені тільки з 2014
року, оскільки в 2013 році позивачка
проживала з онукою, а з початку 2014 року
проживає сама (а.с.71).

Таким чином судом першої
інстанції фактично не встановлено з
якого саме моменту відповідачка не
проживає у спірному будинку та з яких
причин.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1
посилалась на те, що через вагітність
та народження дитини вона змушена
тимчасово поселитись на житловій площі
матері, яка надає їй допомогу у догляді
за дітьми.

При цьому посилання на те, що
матір відповідачки працює і може
надавати ОСОБА_1 допомогу тільки по
вихідним дням, а позивачка - кожного дня
є безпідставними.

З огляду на зазначене колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до неправильного висновку, що
позивачкою представлені безспірні
докази, які дають правові підстави для
визнання відповідачки та її малолітніх
дітей такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
оскільки та обставина, що ОСОБА_1
протягом декількох місяців 2013 року
була вагітна та потім у лютому 2014 року
народила дитину є поважною причиною
відсутності у спірному жилому
приміщенні.

Доводи апеляційної скарги
підтверджуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції
з порушенням норм матеріального та
процесуального права прийшов до
висновку про задоволення позовних
вимог.

За таких обставин судова колегія
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції скасувати і в
задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307,
ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія
суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Балаклійського
районного суду Харківської області від
26 червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: