Справа №591/2983/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Клімашевська І. В.Номер
провадження 22-ц/788/1418/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 57
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Маслова В. О. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 20 червня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль», треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
управління Національного банку
України в Сумській області,
прокуратура Сумської області, служба у
справах дітей Сумської міської ради,
приватний нотаріус Сумського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,

про захист прав споживача, визнання
недійсними кредитного договору,
договору іпотеки, договорів поруки,
зобов'язання повернути кошти,

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», в якому просив
визнати недійсними кредитний договір
від 6 липня 2007 року, укладений між ним та
вказаним банком, договір іпотеки від 9
липня 2007 року, укладений між банком та
іпотекодавцями ОСОБА_5 і ОСОБА_7, два
договори поруки від 3 липня 2007 року,
укладені між банком і поручителями
ОСОБА_5 і ОСОБА_9, зобов'язати банк
повернути йому сплачені банку 29 186,26
грн., як наслідок визнання недійсним
договору та зобов'язання банку на
підставі ч.1 ст. 216 ЦК України повернути
в натурі все, що банк одержав на
виконання цього правочину,
зобов'язати банк виплатити третій
особі ОСОБА_5 завдані збитки в сумі 17 000
швейцарських франків.

Позивач посилався на те, що 6 липня 2007
року між ним та банком укладений
кредитний договір, за яким банк
зобов'язався видати йому кредит в сумі
30 000 доларів США під 13, 5 % річних, були
визначені порядок і строки погашення
кредиту, наданого по 6 липня 2017 року.
При укладенні кредитного договору було
порушене законодавство України, що
виразилось в порушенні його прав як
споживача фінансових послуг;
недотриманні банком вимог щодо змісту
правочину та включенні до кредитного
договору пунктів, що обмежують
можливості фізичної особи мати не
заборонені законом цивільні права і
обов'язки; кредитний договір за своїм
змістом і текстом не відповідає
законодавству України, при його
укладенні та виконанні порушені його
та третіх осіб права і законні
інтереси, гарантовані Конституцією
України, проігноровані рішення
Конституційного Суду України, порушені
принципи добросовісності, розумності,
справедливості та моральності.

Невідповідність договору споживчого
кредиту вимогам закону та порушення
чинного законодавства в галузі
кредитування вбачає, зокрема, і у
укладенні договору в іноземній валюті,
у видачі банком, який не має
відповідної індивідуальної ліцензії,
кредиту в іноземній валюті, а також
видачі йому, який не має аналогічної
ліцензії НБУ на отримання кредиту в
іноземній валюті, її готівки. Зазначає,
що законом не заборонялось видавати
валютні кредити, але слід було
виражати зобов'язання в гривні з
визначенням грошового еквіваленту
зобов'язання в іноземній валюті.
Сторони не укладали договір на
обслуговування валютного кредиту і у
банку не було законних підстав для
перерахування з позичкового рахунку
на поточний рахунок позичальника не
відновлювальної кредитної лінії у
іноземній валюті у сумі 30 000 доларів
США.

Під час укладення кредитного договору
банк не надав йому повної інформації
про ціну продукції, приховав від нього
вимоги, встановлені постановою
Національного банку України від 10
травня 2007 року №168 «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» і, як наслідок, суттєву зміну
обставин - зростання ціни договору;
ціна продукції за договором кредиту
виражена неналежним чином, оскільки
предметом кредитного договору могла
бути лише українська гривня, і за час
користування кредитними коштами ціна
кредиту збільшилась більш ніж вдвічі.

Банк не попередив його про те, що його
послуги, зважаючи на їх ціну, явно не
задовольнятимуть його інтереси і
вимоги, та про те, що може суттєво
змінитись істотна умова договору -
вартість кредиту може істотно зрости,
ніж це очікувалось при укладенні
договору, що обумовлено непереборною
силою - світовою фінансовою кризою, яка
не була передбачена сторонами в
кредитному договорі і потягла
підвищення курсу долара. При цьому банк
через неналежне виконання ним
зобов'язань за кредитним договором не
зазнав істотних збитків, оскільки
користувався пільгами від держави, а у
нього істотно знизились доходи.

Зазначав, що з кредитного договору не
випливає, що ризик зміни обставин несе
сторона, яка звернулась до суду з
вимогою про визнання договору
недійсним і яка не могла усунути
причини такої зміни.

Під час укладення кредиту банк,
всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
не повідомив про умови надання
кредиту, що свідчить про нечесну
підприємницьку діяльність; зміст
кредитного договору був визначений на
основі стандартної форми,
запропонованої банком. Він не отримав
від банку необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію про
продукцію (кредит), що мала забезпечити
можливість його свідомого і
правильного вибору, що є порушенням ст.
15 вказаного Закону.

Посилався також на те, що до кредитного
договору включені дискримінаційні
пункти 1.5 та 1.6, які передбачають право
банку підвищити відсоткову ставку у
випадку порушення умов страхування
майна, передбачених цим договором,
тобто фактично встановлена
відповідальність за іншою угодою -
договором іпотеки, до якого він не має
відношення, що суперечить ч. 4 п. 5 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів». Банк незаконно вимагав
страхування життя позчальника,
позбавив вільного вибору щодо
страховика, залишив без розгляду його
заяви про перенесення строків платежів
за договором кредиту.

Посилався на неграмотне викладення
кредитного договору; в його тексті
відсутні посилання на можливість
забезпечення за участю майнового
поручителя, його найменування,
належності майбутньої іпотеки, тобто
відсутня юридична прив'язка договору
іпотеки до кредитного договору;
кредитний договір не містить умов і
правил, які б регулювали
відповідальність банку за невиконання
чи неналежне виконання умов договору,
через що договір в цілому суперечить п.
9 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг».

Наслідком кредитного договору стало
обмеження можливості мати не
заборонені законом цивільні права, а
саме: вільно розпоряджатись майном
(грошима), що належать позичальнику
(поручителям) на праві приватної
власності, мати захист персональної
інформації, що складає банківську
таємницю, оскільки банк без будь-якого
дозволу і погоджень, всупереч вимогам
Закону України «Про виконавче
провадження», самостійно виставив на
продаж квартиру в мережі Інтернет,
розмістивши не тільки інформацію, але й
фото квартири із зображенням особистих
речей, в тому числі дитини. Такі дії
банку порушують конституційні права і
свободи людини і громадянина,
публічний порядок та права дитини і
сім'ї, закріплені в ст. ст. 3, 16, 21, 32
Конституції України, оскільки
предметом іпотеки є квартира, а не речі
дитини і сім'ї.

Посилався також на те, що частину
кредиту в сумі 4411,76 доларів США він не
отримував, а підпис у відповідній
квитанції про видачу готівки йому не
належить.

Вбачав в діях банку введення його в
оману стосовно характеристик наданої
послуги, ненадання інформації про
умови кредитування та сукупну вартість
кредиту, щодо ціни та способу
розрахунків; банк зорієнтував його на
можливість відкликання згоди на
укладення договору, що неможливо щодо
споживчих кредитів, забезпечених
іпотекою.

Посилався на недійсність укладеного
між банком і ОСОБА_5 та ОСОБА_7 договору
іпотеки від 9 липня 2007 року, який
фактично є інтелектуальною підробкою,
оскільки містить неправдиві дані: в
ньому, на відміну від кредитного
договору, відсутній реєстраційний
номер, за яким він мав би бути
зареєстрований в банківській установі
як договір до виконання, відсутність
номеру дає право вважати, що цей
договір не зареєстрований в банку і
виникає сумнів щодо права його
реалізації, хоча є запис в
нотаріальному реєстрі № 1526.

Посилається на нікчемність договору
іпотеки відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК
України, оскільки банк не звертався до
суду з вимогою про визнання цього
договору дійсним відповідно до ч. 2 ст.
224 ЦК України, а договір порушує права
малолітньої дитини. В квартирі,
переданій в іпотеку, з 2002 року
зареєстрований малолітній син
іпотекодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і дозволу орган опіки та
піклування - служба у справах дітей
Сумської міської ради на передачу
квартири в іпотеку не давав, хоча в п/п
2.1.1 п. 2 договору іпотеки зазначено, що
права дітей у зв'язку з укладенням
цього договору не порушуються, що
призвело до укладення договору без
дозволу органу опіки і піклування.

Договір іпотеки містить відомості
щодо відсутності прав третіх осіб на
проживання у квартирі за договором
найму, що спростовується довідкою ТОВ
«Сумикомунтранс» від 06 червня 2007 року,
виданою йому як піднаймачу, яка
підтверджує його право проживання у
квартирі. Договір містить суперечливі
відомості: в п. 2.1.4 зазначається, що
предмет іпотеки не знаходиться у
спільній частковій власності, а в п. 1.2 -
що предмет іпотеки належить на праві
спільної сумісної власності,оскільки
квартира дійсно належить двом
власникам. Договір містить
виправлення: в п.1.2 вказано «двох
кімнат», закреслено і дописано «трьох
кімнат», без посилань на те, коли були
здійснені такі виправлення. Нотаріусом
при посвідченні договору іпотеки не
роз'яснено порядок державної
реєстрації іпотеки та порядок
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмету іпотеки, про
що повинно бути зазначено в договорі
іпотеки.

Недійсність договорів поруки від 3
липня 2007 року, укладених між банком та
ОСОБА_5 і ОСОБА_9, вбачає в тому, що вони
суперечать вимогам чинного
законодавства. Банк, ввівши в оману
його як споживача фінансових послуг,
сфальшував договори поруки, які
спрямовані на порушення прав
поручителів. Пропозиція банку щодо
підписання договорів поруки надійшла
за відсутності укладеного кредитного
договору, який був укладений після
укладення договорів поруки, які, як і
договір іпотеки, вважає додатками до
кредитного договору. В договорах
поруки не зазначено, долар якої
держави є валютою за основним
зобов'язанням. Що це буде саме долар США
- поручителі угоди про це з банком не
укладали. Оскільки кредитний договір
станом на 3 липня 2007 року був укладений
в усній формі, то він був неукладеним, а
тому недійсними є і договори поруки.
Вказівка в договорах поруки строку їх
дії - до повного виконання основного
зобов'язання є безпідставною,
поручителям не надано достовірної
інформації про валюту та умови
кредитування, що є введенням в оману і
нечесною підприємницькою діяльністю.

Договори поруки підроблені
працівниками банку, виготовлені шляхом
введення в оману клієнтів (поручителів)
з метою отримання банком прибутку, що є
порушенням Закону України «Про захист
прав споживачів», оскільки
поручителям було запропоновано
підписати договори поруки 3 липня 2007
року, залишивши не заповненими певні
відомості. Поручителі були впевнені в
порядності та чесності працівників
банку, залишили свої примірники
договорів поруки, як неукладені
договори, останні не знищили ці
примірники, а таємно внесли дописки
щодо реєстраційного номеру кредитного
договору та не повідомили поручителів,
що кредитний договір укладений та на
яких умовах, не надали можливості
ознайомитись зі змістом правочину,
умовами та валютою кредитування. Таким
чином, працівники банку самостійно
виготовили договори поруки, приховавши
це від поручителів, шляхом підробки
договорів примусили до поручительства,
а тому договори поруки є неукладеними
і фіктивними.

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 20 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено
за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Позивач, зокрема, в скарзі зазначає, що
суд не дослідив те, що його позов в цій
справі містить інші обставини, які
при вирішенні попередніх цивільних
справ судами не розглядались, на що
безпідставно послався суд. Суд не
звернув увагу на те, що в 2010 році майже
в один день банку було сплачено 14 000
доларів США та 17 000 швейцарських
франків, хоча він як позичальник
отримав 25 000 доларів США, тобто він
сплатив кредит. Суд не врахував, що
кредитний договір не відповідає
вимогам чинного законодавства,
містить неправдиву інформацію.
Інформації про умови кредитування,
оригіналу примірника кредитного
договору він не отримував, діяльність
банку є агресивною і спрямована на
порушення конституційних прав
позичальника і малолітньої дитини;
іпотечний договір укладений з
порушенням закону і також містить
неправдиву інформацію, а договори
поруки укладені шляхом введення в
оману та мають елементи примусу.

Зазначає, що суд першої інстанції не
дослідив те, що договір іпотеки не має
відношення до нього, позичальник не є
іпотекодавцем або стороною договору
іпотеки; законом не передбачено, що
третя сторона, яка не має відношення до
договору іпотеки, повинна здійснювати
страхування чужого майна. Суд не
врахував, що якщо б банк попередив його
про те, що його квартира і особисті речі
будуть демонструватись у мережі
Інтернет, то він би на такі умови не
погодився, не отримував би кредит, а
банк запевнив, що фото необхідні для
кредитної історії. Він мав намір
отримати кредитні кошти у національній
валюті - гривні, однак працівники банку
переконали його та змусили оформити
кредит у доларах США, що для нього
виявилося неприйнятним і на даний час
порушує його конституційні права. Суд
не врахував, що банк не попередив
поручителів про вірогідність підробки
договорів поруки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача та третьої особи
ОСОБА_5, які підтримали апеляційну
скаргу з мотивів, у ній викладених,
пояснення представника ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та прокурора,
які заперечують проти скарги та
вважають рішення суду вірним, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивач
не довів обставин, якими він
обґрунтовує позов щодо недійсності
договорів кредиту, іпотеки та поруки, в
тому числі з врахуванням обставин,
встановлених судовими рішеннями у
попередніх справах, та не довів
порушення його прав укладенням
оспорюваних ним договорів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони узгоджуються з вірно
встановленими судом обставинам справи
та нормами матеріального та
процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 2 липня 2007 року позивач
звернувся до банку - відповідача з
заявою - анкетою позичальника про
видачу йому споживчого кредиту в сумі
30 000 доларів США, вказавши в заяві
ОСОБА_5 як дружину, з якою перебуває в
цивільному шлюбі, а також її та ОСОБА_9
як осіб, які можуть бути фінансовими
або майновими поручителями (а.с. 92-94).

06 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен
Банк Аваль», правонаступником якого є
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3
укладений кредитний договір
№014/9809/82/75292 про надання позичальнику
кредиту у вигляді не відновлювальної
кредитної лінії з лімітом 30 000 доларів
США під 13,5 % річних зі строком
користування до 06 липня 2017 року (а.с.
25-27).

03 липня 2007 року банк уклав з ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 на забезпечення зазначеного
майбутнього зобов'язання договори
поруки, відповідно, № П/75292/1 та №П/75292
(а.с.30-33).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 і
ОСОБА_7 9 липня 2007 року був укладений
іпотечний договір, відповідно до якого
останні передали банку в іпотеку
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 79,3 кв. м, що належить
їм на праві спільної часткової
власності (а.с. 28-29).

Заочним рішенням Зарічного районного
суду м. Суми від 18 лютого 2010 року у
справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_7, третя особа -
ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет
іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 79,3 кв. м, шляхом
продажу на прилюдних торгах, в рахунок
стягнення на користь ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» заборгованості за спірним
кредитним договором в сумі 293 306 грн. 33
коп. (а.с. 80).

Рішенням Зарічного районного суду від
10 серпня 2012 року у справі за позовом ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції до ОСОБА_3
як позичальника та до ОСОБА_9, ОСОБА_5 як
поручителів про стягнення кредитної
заборгованості стягнуто на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Сумської обласної дирекції солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 заборгованість за
кредитним договором в сумі 11800,77
доларів США, що еквівалентно 94217 грн. 35
коп., солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5
заборгованість за кредитним договором
в сумі 11800,77 доларів США, що
еквівалентно 94217 грн. 35 коп. (а.с. 81-82).

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 27 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
17 січня 2013 року, у справі за позовом
ОСОБА_9, ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» про визнання договорів поруки
недійсними в задоволенні позову
ОСОБА_9, ОСОБА_5 відмовлено за
необґрунтованістю (а.с. 83 - 84).

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 22 лютого 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», треті особи:
ОСОБА_6, служба у справах дітей Сумської
міської ради, приватний нотаріус
Сумського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, про визнання правочину
недійсним, в задоволенні позову про
визнання недійсним договору іпотеки
відмовлено за необґрунтованістю (а.с.85 -
86).

Рішенням Зарічного районного суду
м.Суми від 10 січня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 13 лютого 2013 року, у
справі за позовом ОСОБА_3 до банку
відмовлено у визнанні недійсним
кредитного договору (а.с. 87-91).

Ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 17 квітня 2013 року відмовлено у
задоволенні подання державного
виконавця відділу ДВС Сумського
міського управління юстиції про
встановлення або зміну способу і
порядку виконання рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 18 лютого 2010
року про звернення стягнення на
предмет іпотеки (а.с. 122-123).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 в даній справі, суд послався,
зокрема, і на те, що судовим рішенням
від 10 січня 2013 року у попередній
цивільній справі за його позовом про
визнання недійсним кредитного
договору, укладеного в іноземній
валюті, встановлено відсутність
підстав для визнання його недійсним з
вказаних позивачем підстав, в тому
числі і в зв'язку з відсутністю
індивідуальної ліцензії банку;
встановлено, що таке кредитування є
законним, не суперечить діючому
законодавству, а тому ці обставини,
відповідно до ч. 3 ст. 61ЦПК України, не
підлягають доказуванню у даній справі.

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник
має право відмовитися від одержання
кредиту частково або в повному обсязі,
повідомивши про це кредитодавця до
встановленого договором строку його
надання, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Ч. 3 ст.533 ЦК України передбачає, що
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" термін
«кошти» у цьому Законі вживається у
значенні «гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент».

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Конституція України не
встановлює обмежень щодо можливості
використання в Україні грошових
одиниць інших держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом, тобто обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Право на здійснення операцій в
іноземній валюті, в тому числі і
надання кредитів, передбачене ч. 3 ст. 533
ЦК України, Законом України «Про банки
і банківську діяльність» (ст. ст. 2, 47-49),
Декретом Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року №15-93, постановою Національного
банку України №200 від 30 травня 2007 року
«Про затвердження Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України та внесення змін до
деяких нормативно-правових актів
Національного банку України», іншими
нормативно-правовими актами, що
регулюють діяльність банків.

Відповідно до п. п. 2, 5 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральної ліцензії);
одержання індивідуальної ліцензії
однією з сторін валютної операції
означає також дозвіл на її здійснення
іншою стороною або третьою особою, яка
має відношення до цієї операції, якщо
інше не передбачено умовами
індивідуальної ліцензії.

П/п. "в" п. 4 ст. 5 вказаного Декрету
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують установлені
законодавством межі, проте
законодавством не встановлено межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.

Отже, згідно зі ст. 5 зазначеного
Декрету, достатньою правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті, є
наявність у банку Генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій
(письмового дозволу НБУ на здійснення
операцій, пов'язаних з іноземною
валютою), отриманої в установленому
законом порядку, і операція з надання
банками кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії і не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Ч. 2, п. 3 ч. 3, ч. 9 ст. 47, ч. 1 ст. 49 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" передбачають, що банк має
право здійснювати банківську
діяльність на підставі банківської
ліцензії; визначають операції банків
із розміщення залучених коштів від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик як кредитні операції
незалежно від виду валюти, яка
використовується; банк здійснює
діяльність, надає банківські та інші
фінансові послуги в національній
валюті, а за наявності відповідної
ліцензії Національного банку України -
в іноземній валюті.

Вказані норми Закону надають банку
право здійснювати операції і угоди з
валютними цінностями, дозволяють
банкам на власний ризик, при наявності
ліцензії, проводити операції з
кредитування.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженим
постановою правління НБУ від 17 липня 2001
року N 275, згідно п. 5.3 якого письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями, що перераховані
в цьому Положенні, є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій згідно з Декретом Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

П. 1.5 Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою правління
НБУ від 14 жовтня 2004 року №483 у редакції,
чинній на момент надання кредиту, надає
право уповноваженим банкам
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу без отримання
індивідуальної ліцензії за умови, що
банк є ініціатором або отримувачем за
валютною операцією. Ця норма
стосується тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких НБУ видав банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями.

В справі встановлено, що дії банку по
наданню кредиту в іноземній валюті
узгоджуються з приписами вказаних
нормативних актів, які дають банку
право здійснювати операції і угоди з
валютними цінностями, дозволяють на
власний ризик, при наявності ліцензії,
проводити операції з кредитуванням.
оскільки банк як фінансова установа,
отримавши в установленому законом
порядку банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Листом НБУ від 07 грудня 2009 року №
13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в»
пункту 4 статті 5 Декрету від 19 лютого
1993 року, також було роз'яснено, що,
оскільки законодавець не визначив
межі термінів і сум надання/одержання
кредитів в іноземній валюті, операція
з надання банками кредитів в іноземній
валюті не потребує індивідуальної
ліцензії.

Таким чином, Нацбанк України
підтвердив положення вищезазначеного
Декрету, встановивши, що операції з
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
дозволяються без отримання
індивідуальної ліцензії, якщо однією
стороною операції є банк, який має
генеральну ліцензією.

Суд також обгрунтовано послався на те,
що у випадку здійснення розрахунків у
готівковій формі, крім загальних
положень, передбачених п. 6.2 постанови
правління НБУ № 200 від 30 травня 2007 року
«Про затвердження Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України та внесення змін до
деяких нормативно-правових актів
Національного банку України», пунктом
8.12 цієї постанови передбачені і
додаткові положення щодо проведення
операцій з готівковою іноземною
валютою, згідно яких, фінансові
установи, які одержали генеральну
ліцензію Національного банку на
здійснення валютних операцій, і
національний оператор поштового
зв'язку можуть використовувати
готівкову іноземну валюту для
проведення валютних операцій
відповідно до отриманих генеральних
ліцензій Національного банку на
здійснення валютних операцій. Тобто в
даному випадку також не вимагається
отримання індивідуальної ліцензії
будь-якої зі сторін кредитного
договору.

Судовими рішеннями встановлено і з
матеріалів справи вбачається, що банк -
відповідач у 1994 і 2006 роках отримав від
НБУ банківську ліцензію на право
здійснювати банківські операції, в
тому числі щодо розміщення залучених
коштів від свого імені, на власних
умовах та на власний ризик, та
письмовий Дозвіл на право здійснювати
операції з валютними цінностями, що є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», а тому правових
перешкод для банку укладати кредитні
договори та видавати кредити в
іноземній валюті не вбачається,
використання банком і позичальником
іноземної валюти як засобу платежу за
кредитним договором відповідає
вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на вказані положення
процесуального закону та встановлені
судом обставини справи, суд зробив
вірний висновок про відсутність
правових підстав для задоволення
позову в цій частині про визнання
кредитного договору недійсним. Доводи
апеляційної скарги позивача про те, що
в даній справі оспорюється не
законність надання кредиту в іноземній
валюті, а незаконність вираження
грошового зобов'язання в цій валюті у
кредитному договорі, в якому, він
вважає, слід було зазначити кредитну
суму в гривнях, ґрунтуються на
помилковому трактуванні закону і не
спростовують висновків суду.

Доводи позивача про те, що за
фактичного отримання кредиту в
доларах США в кредитному договорі
грошове зобов'язання слід було
виразити в національній валюті, не
ґрунтуються на вимогах закону, зокрема,
щодо змісту істотних умов договору, до
яких, в даному випадку, відноситься і
валюта кредитування, можливість
зазначення якої (іноземної)
передбачена ч. 2 ст. 524 ЦК України.
Вищенаведені положення законодавства
з цього питання надають дозвіл не лише
надавати кредити в іноземній валюті, а
і укладати договори в цій валюті.

Доводи позивача про те, що наявність
рішення у попередній цивільній справі
за його позовом про визнання
кредитного договору недійсним не
позбавляє його права на повторне
звернення з позовом щодо незаконності
кредитування в іноземній валюті,
оскільки він не звертався з позовом про
захист прав споживача, і стаття 55
Конституції України гарантує йому
право на судовий захист його прав, що
«порушуються через недоведеність
факту порушення його прав як споживача
фінансових послуг» суд також
обгрунтовано вважав такими, що не
дають підстав для задоволення позову в
цій частині.

Статтями 203, 215 ЦК України визначено
обставини, підстави і перелік випадків
за яких договір може бути визнано
недійсним.

Згідно ст. 203 ЦК України:

1. Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України:

1. Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

2. Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

3. Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Суд, відмовляючи в позові, вірно
виходив з того, що недійсність договору
визначається обставинами та нормами
матеріального права, які існували на
час його укладення.

Посилання позивача на те, що він не
отримував всієї суми кредиту, а одна з
квитанцій про отримання ним спірних
сум є підробленою працівниками банку,
не доведені належними доказами в
справі. Факт отримання ним суми
кредиту, зазначеної в умовах
кредитного договору, доведений
рішеннями судів у попередніх цивільних
справах, за якими стягнуто кредитний
борг з позичальника та поручителів, а
також звернуто стягнення на предмет
іпотеки на погашення цього боргу, в
розрахунок якого покладена сума
кредиту, вказана в кредитному договорі
і отримана позивачем.

Доводи позивача про те, що він
розрахувався з банком за кредитним
договором, але банк безпідставно це не
враховує, суд обгрунтовано не взяв до
уваги з огляду на те, що такі доводи не
є підставою для визнання кредитного
договору недійсним, враховуючи і
наведені рішення судів.

Посилання позивача на те, що кредитні
кошти брались не на придбання
квартири, а на ремонт, а тому і з цих
підстав кредитний договір не
відповідає вимогам закону, також є
безпідставними та не є підставою для
визнання його недійсним.

Не доведені доказами в справі і
посилання позивача на порушення його
прав як споживача в зв'язку з
ненаданням йому письмової інформації
про умови кредитування, детального
розпису сукупної вартості кредиту, що
позбавило його можливості зробити
свідомий вибір при отриманні кредиту,
про введення його банком в оману в
зв'язку з неповідомленням про можливу
зміну курсу співвідношення валют, про
те, що банк йому не роз'яснив можливі
валютні ризики, змусив отримати кредит
в доларах США, запропонувавши кредит
за привабливою низькою процентною
ставкою, не заклавши в договір умови
відповідальності банку, передбачивши
несправедливі умови, порушивши його
права як споживача на дотримання
відносно нього при укладенні договору
загальних засад цивільного
законодавства - справедливості,
добросовісності та розумності.

В справі встановлено, що позивач при
укладенні кредитного договору своїм
підписом засвідчив, що ознайомлений у
письмовій формі з кредитними умовами, в
тому числі - про наявні форми
кредитування та відмінність між ними,
переваги та недоліки запропонованих
схем кредитування, форми забезпечення,
строки та відсоткову ставку за
кредитом, орієнтовну сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту; що зміст умов кредитування
йому зрозумілий.

В розділі 8 кредитного договору
зазначено, що позичальник усвідомлює і
гарантує, що умови цього договору йому
зрозумілі, відповідають його
інтересам, є розумними та
справедливими; він не знаходиться під
впливом омани, обману; сторони
погодили, що з укладанням договору
досягли згоди з усіх істотних умов;
погодили, що у разі зміни курсу
іноземної валюти (валюти кредиту)
відносно національної грошовї одиниці
України всі валютні ризики несе
позичальник.

Ч. 3 ст. 509 ЦК України передбачає, що
зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема, свобода
договору.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Вказані норми законів, а також ст. 6 ЦК
України, передбачають добровільність в
укладенні угод.

Ст. 628 ЦК визначає, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
виконавець (послуг) не повинен включати
у договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
замінено або визнано недійсним, або
договір може бути визнаний недійсним в
цілому.

Відповідно до положень ч. 5 ст.11
вказаного Закону, до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовується положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема, положення, згідно з
яким споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, уклавши кредитний договір 6
липня 2007 року, отримав суму кредиту не в
день укладення договору, а 9 липня 2007
року - в день укладення договору
іпотеки - та 10 липня 2007 року, не
відмовившись протягом періоду з 6 по 9
липня 2007 року від отримання кредиту,
відповідно до ст. 1056 ЦК України (а.с. 121).

Позивач не був позбавлений можливості
отримати кредит в національній валюті,
чим убезпечив би себе від курсових
ризиків.

З огляду на встановлені судом
обставини та зазначені положення
закону, є вірним висновок суду про те,
що доводи позивача про порушення його
прав як споживача за договором
споживчого кредиту є безпідставними, з
огляду на свободу договору, яка
полягає у визнанні за суб'єктом
цивільного права можливості укладати
договори або утримуватись від їх
укладення і визначати їх зміст на
власний розсуд відповідно до
досягнутої домовленості.

Суд, відмовляючи в позові, також
обґрунтовано виходив і з того, що та
обставина, що кредитний договір не
містить умов відповідальності банку,
не є підставою для визнання його
недійсним з огляду на положення ст. ст.
6, 627 ЦК України.

Обгрунтовано суд відмовив і в
задоволенні позову про недійсність
договору з посиланням на обман з боку
банку та порушення конституційних
прав з огляду на розміщення в мережі
Інтернет фото квартири та на порушення
банком відносно нього банківської
таємниці, оскільки послідуючі після
укладення договору дії відповідача не
є підставою для визнання його
недійсним.

Не спростовують висновків суду і
посилання позивача в скарзі на те, що
оспорюваний кредитний договір
укладений шляхом введення його в оману,
порушує публічний порядок, а тому,
згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України, є
нікчемним, а на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК
України може бути визнаний недійсним.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вимогам вказаних
процесуальних норм, позивач не надав
суду доказів наявності правових
підстав для задоволення позову
відповідно до вказаних норм ЦК україни.

З огляду на зазначене, є безпідставними
посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд не врахував, що працівникам
банку заборонено порушувати
нормативні акти НБУ, а банк не
попередив позичальника, який не має
спеціальних знань в галузі
кредитування, що договір буде укладено
з порушенням вимог закону, і якби банк
попередив про вірогідність порушення
його конституційних прав, то він не
уклав би оспорюваний договір.

Посилання позивача на недійсність
кредитного договору і з тих підстав, що
в ньому не зазначено, що він
забезпечується договором іпотеки
квартири, а на час його укладення
іпотечний договір ще не був укладений,
а був укладений лише 9 липня 2007 року, є
безпідставними, оскільки вказана
обставина не є правовою підставою для
визнання кредитного договору
недійсним. Суд в рішенні від 22 лютого
2013 року у справі за позовом
іпотекодавців до банку про визнання
договору іпотеки недійсним зробив
висновок про те, що обставини, на які
посилались іпотекодавці, в тому числі
не зазначення у кредитному договорі
такого виду забезпечення, як
конкретний договір іпотеки, не є
підставою для визнання його недійсним,
оскільки закон не містить такої вимоги.

Таким чином, суд прийшов до вірного
висновку про те, що при укладенні
кредитного договору були дотримані
вимоги діючого на час його укладення
законодавства, зокрема, і Закону
України «Про захист прав споживачів», а
тому відсутні правові підстави для
визнання його недійсним.

Ч. ч. 1-2 ст. 3 ЦПК України передбачають, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; у випадках,
встановлених законом, до суду можуть
звертатися органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання; має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

З огляду на недоведеність вимог
позивача щодо недійсності кредитного
договору суд зробив обгрунтований
висновок і про відсутність підстав для
визнання недійсними договорів,
укладених з іпотекодавцями та
поручителями на забезпечення
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором та повернення
коштів, сплачених на погашення кредиту,
в тому числі враховуючи і ту обставину,
що останнім в задоволенні їх позовів
до банку про визнання недійсними
вказаних договорів рішеннями судів,
які набрали законної сили, було
відмовлено.

Зокрема, в рішенні суду від 10 серпня 2012
року про стягнення з позичальника і
поручителів кредитної заборгованості
та в рішенні від 27 листопада 2012 року про
відмову двом поручителям ОСОБА_5 і
ОСОБА_9 у задоволенні позову про
визнання недійсними договорів поруки
суд встановив, що та обставина, що
договори поруки укладені до укладення
кредитного договору, не є підставою для
визнання їх недійсними, оспорюваними
договорами поруки було ідентифіковано
основне зобов'язання за кредитним
договором, а також прийшов до висновку,
що поручителі не є споживачами послуг
банку у розумінні Закону України «Про
захист прав споживачів».

Крім того, в справі відсутні докази про
наявність правових підстав вважати, що
оспорювані позивачем як позичальником
договір іпотеки та договори поруки
порушують його права, що давало б йому
право відповідно до положень ст. ст. 15, 16
ЦК України їх оспорювати, в тому числі
і з посиланням на обман працівниками
банку поручителів та іпотекодавців та
підробку вказаних договорів.

Самі іпотекодавці та поручителі є
третіми особами в даній справі, не є
позивачами, а тому і з цих підстав
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, заявлених ним на
захист своїх прав, як в частині
визнання забезпечувальних договорів
недійсними, так і зобов'язання банку
повернути 17 000 швейцарських франків
ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Доводи позивача про те, що договір
іпотеки та договори поруки є додатками
до кредитного договору, а тому він має
самостійне право на їх оспорювання, за
умови, що особи, які уклали вказані
договори, є третіми особами в справі,
не грунтуються на вимогах закону та
обставинах справи, з яких не вбачається
порушення його прав укладенням
вказаних договорів. Посилання на те, що
він має право на користуванян
квартирою, переданою в іпотеку, і про це
не зазначено в договорі іпотеки, не є
підставою для визнання договору
недійсним з огляду на право власників
самостійно розпоряджатись своїм
майном.

Рішенням суду від 22 лютого 2013 року,
яким відмовлено іпотекодавцям в
задоволенні позову до банку про
визнання договору іпотеки недійсним,
встановлено, зокрема, що
зареєстрований 09 липня 2007 року
приватним нотаріусом Сумського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
іпотечний договір відповідає вимогам
закону, наявність в ньому виправлень не
є підставою для визнання його
недійсним, оскільки квартира
іпотекодавців є ідентифікованою як
предмет іпотеки і саме вона була
передана в іпотеку.

В частині доводів позивачів -
іпотекодавців про недійсність
договору іпотеки із-за порушення прав
малолітньої дитини, яка має право на
користування житлом, не отримання
згоди на вказаний правочин від органу
опіки та піклування, суд в рішенні
зазначив, що дитина є третьою особою в
справі, позов в її інтересах як
позивача належною особою не заявлявся,
а іпотекодавці в цій частині позовних
вимог не є належними позивачами у
справі (а.с.85-86).

В даній справі, рішення в якій
оскаржується позивачем ОСОБА_3,
неповнолітній ОСОБА_6 є третьою особою.
Щодо доводів позивача про наявність у
нього права на позов до суду про
визнання недійсним договору іпотеки з
підстав порушення прав дитини, батьком
якого він не є, з посиланням на те, що з
таким позовом може звернутись будь-яка
заінтересована особа, вони є
безпідставними, оскільки такою
заінтересованою особою має бути особа,
яка має передбачене законом право
представляти інтереси дитини як
позивача, в тому числі згідно ст. ст. 27-1,
39 ЦПК України та вимог інших законів.
Право ж ОСОБА_3, за захистом якого він
звернувся з позовом до суду, в цій
частині не порушене.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду, не
дають підстав для висновку про
невірність застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до невірного вирішення
справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам ст.
213 ЦПК України і підстав для його
скасування не вбачається.

У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін;

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1
ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 20 червня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -