АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6593/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Янжула О. С. Доповідач - Свистунова
О.В. Категорія 54/55
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат»

на рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 06
червня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у справі - ОСОБА_2, 12 червня
2013 року звернулась до Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області з позовною заявою до
Публічного акціонерного товариства
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Рішенням Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 06
червня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 строк звернення
до суду.

Визнати наказ № 293/к від 14 травня 2013
року про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.40
Кодексу Законів про працю України
незаконним.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на
посаді: машиніста конвеєра 4 розряду
Грушевського кар'єру публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» з 15
травня 2013 року.

Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з врахуванням
виплачених сум вихідної допомоги та
допомоги по безробіттю у сумі - 17 560
гривень 36 копійок, з утриманням усіх
податків та обов'язкових платежів.

Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду у
розмірі - 500 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Крім того, вирішено питання
щодо судового збору, рішення в частині
поновлення на роботі, а також в частині
стягнення середнього заробітку за один
місяць в сумі 2951 гривні 66 копійок, з
утриманням усіх податків та
обов'язкових платежів допущено до
негайного виконання.

У апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі, оскільки, судове рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що з березня 2004 року
позивачка ОСОБА_2 знаходилась у
трудових відносинах з відповідачем,
працюючи на посаді машиніста конвеєра
Грушевського кар'єру ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат», що
підтверджується копією трудової
книжки.

11 лютого 2013 року позивачка ОСОБА_2
була ознайомлена з наказом відповідача
№ 238 «Про скорочення штату», за змістом
якого відповідач повідомляв про
внесення з травня 2013 року змін до
штатного розпису, затверджував перелік
вивільнюваних зі штатного розпису
посад і професій в зв'язку зі
скороченням штату, зокрема, виключав зі
штатного розпису посаду машиніста
конвеєра, зазначаючи, що обов'язки за
даною посадою покладатимуться на
посаду електрослюсаря, наказував
повідомити працівників, посади яких
підлягають до скорочення, не менш, ніж
за 2 місяці до очікуваного вивільнення.

Позивачці було надано список
вакансій, які є на підприємстві, але
жодна із запропонованих професій їй не
підходила, оскільки, відповідачем були
запропоновані тільки ті вакансії, які
містяться у Переліку важких робіт та
робіт із шкідливими і небезпечними
умовами праці, на яких забороняється
застосування праці жінок.

14 травня 2013 року позивачку
звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату
наказом відповідача № 293/к від 14.05.2013
року.

Відповідно до пункту 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником підприємства
або уповноваженим ним органом у разі
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно із ч. 3 ст. 252 КЗпП України
звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі;
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника ( де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків: додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок).

Як встановлено судом першої
інстанції, позивачка є членом
Первинної профспілкової організації
Незалежної профспілки гірників
України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець.
Оскільки, відповідачем, при звільненні
ОСОБА_2 не було отримано згоди
профспілкової організації, членом якої
є позивач на її звільнення з роботи з
підстав, зазначених у наказі про
звільнення, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про
порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП
України.

Звертаючись із апеляційною
скаргою, відповідач виходив із того, що
первинна профспілкова організація,
членом якої є позивачка - ОСОБА_2, не
була легалізована в установленому
законом порядку, а членом діючих в ПАТ
«Марганецький ГЗК» профспілок, на час
звільнення, позивачка не була.

Однак, колегія суддів вважає, що
зазначені доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на законі та суперечать
фактичним обставинам, а тому
підлягають відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 252 КЗпП України
зміна умов трудового договору, оплати
праці, притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників, які є
членами виборних профспілкових
органів, допускається лише за
попередньою згодою виборного
профспілкового органу, членами якого
вони є.

Конвенцією про свободу асоціації
та захист права на організацію № 87 від
09.07.1948 року, яка набула чинності 04 липня
1950 року визначено, що робітники та
роботодавці, без якої б то не було
різниці мають право створювати на свій
вибір організації без попереднього на
те дозволу, а також право вступати в
такі організації з єдиною умовою
підлягати статутам цих останніх.

Відповідно до ст. 16 Закону України
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності", Рішення
Конституційного Суду України від 18
жовтня 2000 року № 11-рп/2000 профспілки, їх
об'єднання легалізуються шляхом
повідомлення на відповідність
заявленому статусу.

Стаття 16 Закону України «Про
професійні спілки їх права та гарантії
діяльності» передбачає легалізацію
профспілок і їх об'єднань. Рішенням
Конституційного Суду України від 18
жовтня 2000 року №11-рп/2000 положення ст. 16
Закону в частині встановлення таких
умов легалізації профспілок, які
фактично пов'язують початок діяльності
створеної з метою забезпечення і
захисту інтересів працівників
організації як профспілки з моментом
її реєстрації у відповідних органах, що
рівнозначно вимозі про попередній
дозвіл на утворення профспілки,
визнано таким, що не відповідають
частині третій статті 36 Конституції
України.

На виконання зазначеного Рішення
Конституційного Суду України ст. 16
Закону було викладено в новій редакції,
згідно з якою профспілки, їх об'єднання
легалізуються шляхом повідомлення на
відповідність заявленому статусу
залежно від рівня виборної
організації, відповідно Головним
управлінням юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласними, Київським
та Севастопольським міськими,
районними, районними у містах, міськими
(міст обласного значення) управліннями
юстиції. При цьому легалізуючий орган
не може відмовити в легалізації
профспілки, а лише може запропонувати
профспілці надати додаткову
документацію, необхідну для
підтвердження статусу. Профспілка
набуває права юридичної особи з
моменту затвердження статуту. Статусу
юридичної особи набувають також
організації профспілки, які діють на
підставі її статуту. Статус
організацій всеукраїнської профспілки
чи профспілки іншого статусу
визначається статутом цієї профспілки.
Про належність до певної профспілки
організації, які діють на підставі
статуту цієї профспілки, надсилають
легалізуючому органу за місцем свого
знаходження повідомлення із
посиланням на свідоцтво про
легалізацію профспілки, на підставі
якого вони включаються до реєстру
об'єднань громадян. Первинні
профспілкові організації також
письмово повідомляють про це
роботодавця.

Таким чином, закон пов'язує початок
діяльності профспілки з моменту
затвердження статуту профспілки та
набуття нею прав юридичної особи, а
статус організації профспілки є
похідним від статусу спілки, за
статутом якої вони діють.

Правові висновки з аналогічного
питання визначені у постанові
Верховного Суду України, а саме в
постанові від 21 березня 2012 року, (справа
6-4цс12).

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Як встановлено судом першої
інстанції, створення та державна
реєстрація Первинної профспілкової
організації Незалежної профспілки
гірників України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію первинної
профспілкової організації №359 від 25
січня 2011 року, свідоцтвом про державну
реєстрацію юридичної особи №747276 від
28.02.2011 року, повідомленням
Марганецького міського управління
юстиції в Дніпропетровській області.

Про створення Первинної
профспілкової організації Незалежної
профспілки гірників України при Фонді
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
листом від 17 березня 2011 року було
повідомлено голову правління ПАТ
«Марганецький ГЗК», що підтверджено
письмовою заявою та записом у книзі
реєстрації вхідної кореспонденції.

Крім того, ОСОБА_2 подала заяву, якою
повідомила підприємство відповідача,
що є членом Первинної профспілкової
організації Незалежної профспілки
гірників України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець та
просила утримувати з 29 березня 2011 року
з її заробітної плати 1% членського
внеску, що й було зроблено відповідачем
(а.с.86-90).

Таким чином, з урахуванням
вищевказаного, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції вірно дійшов
висновку, що саме надіслання на адресу
керівника ПАТ «Марганецький ГЗК»
повідомлення про створення Первинної
профспілкової організації Незалежної
профспілки гірників України при Фонді
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець і є
моментом легалізації цієї профспілки.

А відтак, доводи апеляційної скарги
про відсутність відомостей, що така
первинна організація легалізована в
установленому законом порядку є
безпідставними.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено, що в матеріалах справи
відсутні будь-які докази надання
попередньої згоди профспілкової
організації, членом якої є позивачка на
звільнення її за п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Саме на запит суду першої інстанції,
щодо надання згоди чи відмови на
звільнення з посади машиніста конвеєра
4 розряду Грушевського кар'єру
публічного акціонерного товариства
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» на підставі п.1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з скороченням штату -
Первинна профспілкова організація
Незалежної профспілки гірників
України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
надала протокол №12 від 31.05.2014 року,
відповідно до якого не надано згоди на
звільнення члена профспілки ОСОБА_2 на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів, перевіривши доводи
відповідача, про те, що, згода профкому
не була потрібна з підстав відсутності
даної профспілки на їх підприємстві та
у зв»язку з тим, що позивачка не є
членом профспілкової організації, яка
зареєстрована на підприємстві, вважає
їх необґрунтованими, оскільки, законом
передбачена певна процедура отримання
згоди профкому, а питання звільнення
позивачки, підлягало попереднього
узгодження з виборним профспілковим
органом, членом якого вона є. Та
погоджується з висновком суду першої
інстанції, щодо формального підходу
підприємства ПАТ «Марганецький ГЗК» до
працевлаштування позивачки, про що,
зокрема, свідчить: список вакансій, які
надавались позивачці на підприємстві,
але жодна із запропонованих професій
їй не підходила, невраховано, що
позивач є вдовою, має на своєму
утриманні двох дітей, не отримання
згоди профспілки на звільнення.

Крім того, колегія суддів вважає, що
при вирішенні питання щодо наявності
факту заподіяння позивачці з боку
відповідача моральної шкоди та розміру
моральної шкоди, судом першої
інстанції на законних підставах
вирішено питання про заподіяння
позивачці моральної шкоди з боку
відповідача, а доводи апеляційної
скарги щодо необґрунтованості
висновків суду у зазначеній частині, не
підлягають задоволенню, з тих підстав,
що стягнута за рішенням сума шкоди
відповідає характеру та тяжкості
моральних страждань позивачки
внаслідок дій та бездіяльності
відповідача, що встановлені рішенням
суду.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішеннях суду, протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі, а тому колегією суддів не
приймаються.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні
обставини справи, судове рішення
відповідає вимогам норм матеріального
і процесуального права і тому, колегія
апеляційного суду вважає, що згідно до
ст. 308 ЦПК України правових підстав для
скасування рішення не вбачає, а тому,
доводи апеляційної скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» -
відхилити.

Рішення Марганецького міського
суду Дніпропетровської області від 06
червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді