Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи
без самостійних вимог: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Києво-Святошинського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
про визнання договорів недійсними, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 10 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 01 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду із указаним позовом
та просили визнати недійсними договори
купівлі-продажу земельної ділянки та
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчені приватним нотаріусом
Києво-Святошинського нотаріального
округу ОСОБА_8 17 грудня 2008 року,
посилаючись на те, що ОСОБА_10 після
смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 року
успадкував вказаний будинок та
земельну ділянку на підставі свідоцтва
про право на спадщину, однак у травні 2010
року їм стало відомо, що 17 грудня 2008
року ОСОБА_6 придбав вказаний будинок у
ОСОБА_5 у нотаріально посвідченою
довіреністю від імені позивача ОСОБА_3
Вказували на те, що останній не видавав
довіреність на ім'я ОСОБА_5 з правом
відчуження належного йому нерухомого
майна, кріс того, зазначають, що в
період посвідчення довіреності він
знаходився у місцях відбування
покарання.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
10 січня 2014 року, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 01 квітня 2014 року,
у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_9 просить скасувати зазначені
судові рішення, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від ІНФОРМАЦІЯ_1
року як спадкоємець ОСОБА_11 отримав у
спадщину житловий будинок АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 01
листопада 2008 року ОСОБА_3 успадкував
земельну ділянку площею 0,1370 гектара за
адресою: АДРЕСА_1.

20 червня 2008 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 посвідчена довіреність,
на підставі якої ОСОБА_3 уповноважив
ОСОБА_5 на представлення своїх
інтересів та з правом продажу належних
йому житлового будинку та земельної
ділянки, розташованих за вищевказаною
адресою.

17 грудня 2008 року укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
посвідчений приватним нотаріусом
Києво-Святошинського нотаріального
округу ОСОБА_8, відповідно до якого
ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_5,
продав, а ОСОБА_6 придбав земельну
ділянку площею 0,1370 гектара по АДРЕСА_1

Також 17 грудня 2008 року між цими ж
сторонами був укладений договір
купівлі - продажу житлового будинку за
вищезазначеною адресою.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 не
надано належних та допустимих доказів
того, що він не підписував довіреність
від 20 червня 2008 року та не бажав
відчужувати спірну земельну ділянку та
будинок. Крім того, суди звертали увагу
на те, що договір доручення, який став
підставою для видачі довіреності від 20
червня 2008 року, не визнаний недійсним, а
тому відсутні підстави для визнання
недійсними правочинів з продажу
земельної ділянки та житлового
будинку, що були вчинені від імені
ОСОБА_3 його представником за
довіреністю ОСОБА_5

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, абз. 2
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
правом на звернення до суду наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів. У п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено правочином.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Договір доручення, на підставі якого
ОСОБА_3 видав довіреність на ім'я ОСОБА_5
щодо представлення його інтересів з
правом продажу житлового будинку та
земельної ділянки, розташованих за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до норм ст.
204 ЦК України є правомірним, оскільки
позивач ОСОБА_3, хоч і заперечує факт
укладання даного правочину, однак не
заявляє вимог про визнання цього
договору доручення недійсним та
скасування довіреності.

Крім того, судами відповідно до вимог
ст. ст. 10, 27 ЦПК України було роз'яснено
право на пред'явлення позовних вимог
про визнання договору доручення
недійсним та скасування довіреності,
проте позивачі на вказані роз'яснення
не відреагували та таких вимог не
заявили.

Враховуючи наведене, суди, правильно
застосувавши зазначені вимоги закону,
дійшли обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволенні
позовних вимог.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення без
змін рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 10
січня 2014 року та ухвали апеляційного
суду Київської області від 01 квітня 2014
року, оскільки судові рішення законні
та обґрунтовані, а доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
10 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 01 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська