Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2987/14
Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„17" липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 21 травня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю „Рітал",
третя особа: ОСОБА_4, про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,

В С Т
А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначав, що він з 04.04.2012 року працював у
ТОВ «Рітал» на посаді заступника
директора. З 05.04.2012 року його було
переведено на п'ятигодинний робочий
місяць з щомісячною оплатою праці у
розмірі 50 грн. на місяць.

Фактично 27.09.2013 року, а не 27.09.2012 року, як
помилково було зазначено у заяві, він
звернувся до ТОВ «Рітал» з відповідною
заявою про припинення трудового
договору за ч. 1 ст. 36 КЗпП України за
угодою сторін, про що на його заяві було
зроблено відмітку про прийом вхідної
кореспонденції.

З займаної посади його було звільнено з
30.09.2013 року та усно попереджено, що для
виконання запису у трудовій книжці та
здійснення остаточного розрахунку
треба деякий час, а тому було
запропоновано звернутися до ТОВ
«Рітал» пізніше.

10.01.2014 року його було запрошена до ТОВ
«Рітал» з метою ознайомлення з наказом
про звільнення, де він дізнався, що його
звільнено не за угодою сторін, а за
власним бажанням.

Згодом, уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на зазначені обставини,
просив суд поновити його на займаній
раніше посаді та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
сумі 200 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 21 травня 2014 року позовні
вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду, ОСОБА_2 в особі представника
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних чи оспорюваних прав, свобод
чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних
справах суд захищає права, свободи та
інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом(ст. 4 ЦПК України).

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується,
зокрема, відновленням становища, яке
існувало до порушення цього права.

Обрання неналежного способу захисту
може бути підставою для відмови у
задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про поновлення його на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, суд першої
інстанції виходив, зокрема, з того, що
по справі не встановлено факту
порушення трудових прав позивача, які
підлягають захисту в судовому порядку
в обраний ним спосіб.

З вказаним висновком суду слід
погодитися, оскільки він відповідає
фактичним обставинам справи та вимогам
норм трудового законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 04.04.2012 року
ОСОБА_2 відповідно до наказу № 3 було
прийнято на посаду заступника
директора ТОВ „Рітал"(а.с.10).

Наказом № 7 від 05 квітня 2012 року, з 05
червня 2012 року ОСОБА_2 був переведений
на роботу з нормою тривалості робочого
часу 5 годин на місяць та з оплатою
праці в розмірі 10 грн. за годину(а.с.12).

Сторони не заперечували, що фактично 27
вересня 2013 року, а не 27.09.2012 року, ОСОБА_2
подав заяву про звільнення його з
посади заступника директора ТОВ
„Рітал" на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП
України- за угодою сторін, яка того ж
дня була отримана ТОВ „Рітал", з 30
вересня 2013 року позивач припинив
виконувати трудові обов"язки у
товаристві, за наказом про звільнення
та за отриманням трудової книжки
звернувся лише у січні 2014 року.

На підставі вказаної заяви ОСОБА_2 було
видано наказ № 11 від 30 вересня 2013 року,
в якому помилково зазначалось, що
ОСОБА_2 звільняється з посади
заступника директора за власним
бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП
України(а.с.11).

При цьому вимоги про зміну
формулювання причин звільнення у
відповідності до поданої заяви та про
внесення відповідного запису до
трудової книжки, ОСОБА_2 не заявлялися,
хоча запис про звільнення в трудовій
книжці позивача взагалі
відсутній(а.с.8).

Встановивши зазначені обставини, суд
при постановленні рішення виходив з
того, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП
України угода сторін є самостійною
підставою для розірвання трудового
договору, яка відрізняється від
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника та з ініціативи
адміністрації тим, що в цьому разі
потрібне спільне волевиявлення сторін,
спрямоване на припинення трудових
відносин в обумовлений строк і саме з
цих підстав.

Вказаний факт, а саме спільне
волевиявлення щодо припинення ОСОБА_2
трудових відносин з ТОВ „Рітал" за
угодою сторін, не заперечували як
позивач, так і відповідач. За
поясненнями представника останнього,
вказівка у наказі № 11 від 30 вересня 2013
року на ст. 38 КЗпП України, як на
підставу звільнення ОСОБА_2 за власним
бажанням, була помилковою і не
відповідала змісту погодженої
сторонами заяви позивача від 27.09.2013
року.

Згідно роз"яснень п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992
року із подальшими змінами „Про
практику розгляду судами трудових
спорів", судам необхідно мати на увазі,
що при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст. 36 КЗпП(за згодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Таким чином, досягнення угоди між
ОСОБА_2 та ТОВ „Рітал", як способу
припинення сторонами трудового
договору з 30.09.2013 року, свідчить про
неможливість застосування до вказаних
правовідносин такого способу захисту,
як поновлення позивача на роботі в
судовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів вважає
зайвим одночасне посилання суду, як на
підставу відмови у позові, на пропуск
позивачем строку звернення до суду,
враховуючи роз"яснення п.11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18.12.2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі", відповідно до яких
недоведеність позову є самостійною
підставою для відмови у його
задоволенні.

Оскільки ж висновки суду щодо
недоведеності порушення прав позивача
при припиненні трудового договору між
ним та ТОВ „Рітал" за угодою сторін
відповідають фактичним обставинам
справи, постановлене по справі рішення
є по суті правильним. Правових підстав
для його скасування з ухваленням
нового рішення про задоволення
заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про
поновлення на роботі, по справі не
встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що визнання відповідачем заявленого
ОСОБА_2 позову про поновлення на роботі
та виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу безпідставно не
було прийнято до уваги судом першої
інстанції, не погоджуються з
положеннями ч.4 ст. 174 ЦПК України,
враховуючи, що за змістом домовленості
щодо припинення ОСОБА_2 трудового
договору з відповідачем за п.1 ст. 36 КЗпП
України, її скасування в судовому
порядку не передбачено нормами
трудового права в якості способу
поновлення трудового договору.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не містять правового
обгрунтування можливості
застосування до спірних правовідносин
обраного позивачем способу захисту.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 21 травня 2014 року по даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: