АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/292/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2146/14
Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С.А.
Доповідач Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М.,
Кривчун Т.О.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від 20 березня
2014 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Полтавської обласної дирекції ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
апеляційного суду Полтавської області
Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В січні 2013 року позивач звернувся з
позовом до відповідачів про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
який в подальшому збільшив. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що 22 лютого 2008 року
між Банком та ОСОБА_4 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 014/6560/82/96724, відповідно до якого ОСОБА_4
надано кредит у розмірі 36000 доларів США
на строк користування до 22 лютого 2017
року.

В забезпечення виконання
зобов'язання 22 лютого 2008 року було
укладено договір поруки № 014/6560/82/96724 з
ОСОБА_2.

Однак, зобов'язання за кредитним
договором належним чином боржником не
виконувалось, в результаті чого, станом
на 18 вересня 2013 року, утворилась
заборгованість на загальну суму 50584,19
доларів США, що еквівалентно в гривні
по курсу НБУ 404319,42 грн., яку Банк просив
стягнути з відповідачів солідарно та
відшкодувати понесені судові витрати.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області від
20 березня 2014 року позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Полтавської обласної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» - задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на користь Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Полтавської обласної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
№014/6560/82/96724 від 22.02.2008 року в розмірі
404319,42 грн.(екв. в іноземній валюті - 50584,19
доларів США).

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Полтавської обласної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» судовий збір
в сумі 3441,00 грн., а саме по 1720,50 грн. з
кожного.

Ухвалою Полтавського районного суду
Полтавської області від 26 травня 2014
року заяву ОСОБА_4, ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення у цивільній справі №
545/292/13-ц за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Полтавської
обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк
Аваль" до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
- залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення місцевого суду скасувати в
частині солідарного стягнення
заборгованості та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову щодо нього.
Посилається на те, що судом порушено
норми матеріального права. Стверджує,
що він є майновим поручителем, а тому
заборгованість безпідставно стягнута
в солідарному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.

Як вбачається із матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 22.02.2008 року було укладено
кредитний договір №014/6560/82/96724 між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4,
згідно якого, банк зобов'язався надати
кредит в сумі 36000,00 доларів США з
терміном користування кредитними
коштами по 22.02.2017 року, а позичальник
прийняв на себе зобов'язання
сплачувати проценти за користування
кредитом у розмірі 14 % річних та
здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами відповідно
графіку.

03.04.2009 р. з метою зменшення фінансового
навантаження на позичальника в умовах
кризових явищ в економіці України за
його заявою були внесені зміни умов
погашення кредиту (проведено
реструктуризацію), про що було укладено
Додаткову угоду № 1 до Кредитного
договору № 014/6560/82/96724 від 22.02.2008 р.

Згідно Додаткової угоди №1
позичальнику за його згодою, тимчасово
на строк з 03.04.2009 р. по 02.04.2010 р. було
встановлено процентну ставку за
користування кредитом у розмірі 11,00 %
річних та врегульовано заборгованість
строк сплати якої настав.

В забезпечення виконання всіх
зобов'язань за кредитним договором
позивачем було укладено із ОСОБА_2
Договір поруки № 014/6560/82/96724 від 22 лютого
2008 року, згідно п.п. 3.1, 4.1 якого
поручитель прийняв на себе
зобов'язання, у випадку невиконання або
неналежного виконання боржником
взятих на себе зобов'язань по
кредитному договору. Поручитель і
боржник несуть солідарну
відповідальність перед банком за
виконання боргових зобов'язань в
повному обсязі.

Укладаючи додаткову угоду № 1 до
кредитного договору, ОСОБА_2 надав свою
згоду на зміну умов Кредитного
договору та підтвердив, що його
зобов'язання як Поручителя відповідно
до договору поруки 014/6560/82/96724 від 22
лютого 2008 року зберігаються та
забезпечують виконання зобов'язань
Позичальника з врахуванням внесених
змін.

Усі правочини укладені в письмовій
формі та підписані сторонами.
Відповідачами не оспорюється факт
отримання грошових коштів в іноземній
валюті.

Кошти за кредитним
договором були отримані позичальником,
що підтверджується меморіальним
ордером №0RDL73945 від 22.02.2008 р.

Згідно розрахунку
заборгованості, станом на 18.09.2013 року
відповідачі свої зобов'язання за
Кредитним договором не виконують, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість в сумі 50584,19 доларів США
(екв. в грн. по курсу НБУ - 404319,42 грн.), з
яких: 3765,74 доларів США (екв. 30099,56 грн.) -
прострочена заборгованість за
кредитом; 5908,10 доларів США (екв. 47223,44
грн.) - прострочена заборгованість за
процентами; 17458,15 доларів США (екв. 139542,99
грн.) - пеня за порушення строків
повернення кредитних коштів та сплати
процентів; 23452,20 доларів США (екв. 187453,43
грн.) - поточна заборгованість за
кредитом, яка підлягає достроковому
стягненню.

Позивач звертався до
відповідачів з вимогами про виконання
зобов'язань за кредитним договором,
однак відповідачі на них не реагують,
зобов'язання залишається не виконаним.

Колегія суддів вважає, що
задовольняючи позовні вимоги про
стягнення заборгованості, суд першої
інстанції вірно провів аналіз норм
чинного законодавства, що регулює
вирішення даного спору та врахував всі
обставини справи.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК
України - договір є обов'язковим до
виконання; порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання; боржник вважається таким,
що прострочив, якщо не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором та
не звільняється від відповідальності
за неможливості виконання ним
грошового зобов'язання.

Зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору у
встановлений договором строк, як
закріплено нормами статей 526, 530 ЦК
України.

Забезпечення виконання
зобов'язання здійснюється шляхом
встановлен ня спеціальних способів,
які стимулюють боржника до належної
поведінки, га рантують виконання ним
основного зобов'язання з урахуванням
інтересів кредитора. Ці способи
спрямовані на упередження або
зменшення обсягу негатив них
наслідків, які можуть настати у разі
порушення зобов'язання. Їх відрізняють
за ступенем впливу на боржника та
засобами досягнення мети. Вони
полягають у покладенні на боржника
додаткових майнових обтяжень
(неустойка, завда ток), у резервуванні
майна, за рахунок якого можливо
забезпечити майнові інте реси
кредитора (застава), у залученні до
виконання зобов'язання, поряд із борж
ником, третіх осіб (порука, гарантія).

Дані види забезпечення виконання
зобов'язання визначені нормами статті
546 ЦК України.

За договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки
(ст.ст.553,554 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 23 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від
30.03.2012р. «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», вбачається, що при
вирішенні спорів за участю майнових
поручителів суди мають виходити з того,
що відповідно до статті 11 Закону
України «Про заставу», статей 1, 11
Закону України «Про іпотеку» майновий
поручитель є заставодавцем або
іпотекодавцем. Відповідно до статті 546
ЦК застава (іпотека) та порука є різними
видами забезпечення, тому норми, що
регулюють поруку (статті 553- 559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки. У
зв'язку із цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК не
передбачена.

Доводи апелянта про те, що він
являється майновим поручителем до
уваги не беруться, оскільки
спростовуються наявними доказами в
справі.

Як вбачається з п. 1.1.3. Кредитного
договору, забезпечення зобов'язань
Позичальника за цим Договором
забезпечується земельною ділянкою
загальною площею 0,0999 га, предмет
іпотеки належить майновому поручителю
ОСОБА_2.

Разом з цим, пунктом 1.1.4.
Кредитного договору визначено, що
умови іпотеки встановлюються
іпотечним договором, який Майновий
поручитель зобов'язується укласти з
Кредитором одночасно з укладенням
Позичальником кредитного договору №
014/6560/82/96724 від 22.02.2008р.

Матеріали справи не містять доказів на
підтвердження укладення між Банком та
ОСОБА_2 іпотечного договору.

Натомість, 22 лютого 2008 року Банком
було укладено з ОСОБА_2 Договір Поруки
№ 014/6560/82/96724.

Колегія суддів вважає, що при
укладенні договору поруки Банком було
змінено вид забезпечення зобов'язання,
визначеного п. 1.1.3. Кредитного договору.
Укладення іпотечного договору між
сторонами не відбулося, що і не
спричинило виникнення правовідносин
щодо іпотеки нерухомого майна.

Відповідно до розділу 2 Договору
Поруки визначено предмет договору. Так,
зокрема із п. 2.1.,2.2. цього Договору
вбачається, що сторони договору
визначають, що це зобов'язання
підписано Сторонами у відповідності до
чинного законодавства України, та
відповідає положенням ст.ст. 553-559 ЦК
України. Сторони договору
встановлюють, що поручитель на
добровільних засадах бере на себе
зобов'язання перед Банком відповідати
по Борговим зобов'язанням Боржника
(ОСОБА_4 п.1.1.), що зазначені в п. 1.3. даного
договору, які виникають з умов
Кредитного договору, вказаного в п. 1.2.
даного Договору (кредитний договір №
014/6560/82/96724 від 22.02.2008р.).

Розділом 4 Договору Поруки
визначено відповідальність сторін. В
пункті 4.1. сторонами встановлено, що у
випадку невиконання або неналежного
виконання Боржником взятих на себе
зобов'язань по Кредитному договору,
Поручитель і Боржник несуть солідарну
відповідальність перед Банком за
виконання Боргових зобов'язань в
повному обсязі у відповідності до ч. 1,2
ст. 554 ЦК України.

Доводи ОСОБА_2 про те, що предметом
договору поруки є земельна ділянка, а
він являється майновим поручителем, не
відповідають дійсності та
спростовуються умовами договору
поруки (а.с.16-18 т.1).

Колегія суддів вважає, що на
виниклі між Банком та ОСОБА_2
правовідносини поширюються норми
ст.ст. 553-559 ЦК України, в тому числі й
щодо солідарної відповідальності.

Місцевий суд прийшов до вірного
висновку, що невиконання взятих на себе
боржником зобов'язань, які забезпечені
порукою, дає кредитору право
пред'явлення вимоги до суду з позовом
про стягнення виниклої заборгованості,
оскільки між сторонами склалися
правовідносини, які витікають з
договірної цивільно-правової
відповідальності.

При солідарному обов'язку, який в
свою чергу визначений пунктами
договорів поруки, кредиторові
надається право на свій розсуд
вимагати виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково від усіх
боржників разом або від кожного окремо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Доводи апеляційної скарги повністю
спростовуються встановленими місцевим
судом фактичними обставинами, які
підтверджені наявними в справі
доказами.

Оцінка наданих сторонами доказів під
час розгляду справи місцевим судом
проведена з дотриманням норм,
закріплених статтею 212 ЦК України.
Рішення суду повинно ґрунтуватись на
доказах, які були досліджені в судовому
засіданні, а не на припущеннях, які
нібито спростовують досліджені докази.
Розгляд справи проведений місцевим
судом з дотриманням принципу
змагальності та диспозитивності.

Висновки суду першої інстанції
повністю узгоджуються з нормами
чинного законодавства, з правовими
позиціями, висловленими Верховним
Судом України при перегляді цивільних
справ даної категорії та роз'ясненнями,
які містяться в постанові Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

Апеляційна скарга не містять нових
фактів чи засобів доказування, які б
спростували висновки суду першої
інстанції, а наведені в ній доводи не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування місцевим
судом норм матеріального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи, тому
підстав для її задоволення немає.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом були вірно враховані та
застосовані норми матеріального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Полтавського
районного суду Полтавської області від
20 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Дряниця Ю.В.

Судді: (підпис)
Карнаух П.М.

(підпис)
Кривчун Т.О.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Дряниця Ю.В.