СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» на рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 19 березня 2014р. по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк», третя особа: Інспекція
з питань захисту прав споживачів у м.
Києві

про захист прав споживачів,

встановила:

у червні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про розірвання
кредитного договору та договору
іпотеки, які були укладені з
відповідачем 25 липня 2007р., стягнення з
відповідача пені у розмірі 253
240,87доларів США, що складає 2 024 154,27грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що 25 липня 2007р.
уклала з відповідачем кредитний
договір про надання кредиту на
споживчі цілі у вигляді
відновлювальної кредитної лінії на
загальну суму 90 000доларів США строком
до 25 липня 2009р. та сплати 14,5 % річних за
користування кредитом.

У забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором був
укладений договір іпотеки.

Проте, на її заяву від 10 жовтня
2008р. про видачу 2700доларів США,
відповідач не відреагував і грошових
коштів не надав.

Позивач стверджувала, що
відповідно до кредитного договору
отримала тільки 66 872,98 доларів США, отже,
відповідачем не було надано 23 127,02
доларів США, що стало підставою для
відмови у намірі покупки квартири по
АДРЕСА_1 та спричинило їй збитки у
вигляді упущеної вигоди у розмірі 60 000
доларів США.

Позивач вважала, що зазначені
обставини є істотним порушенням умов
договору, які є підставою для
розірвання кредитного договору та
договору іпотеки та стягнення пені,
передбаченої ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Рішенням суду від 19 березня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
ПАТ «Родовід Банк» на користь ОСОБА_1
пеню у розмірі 2 024 157грн. 27коп., та на
користь держави судовий збір у сумі
3654грн.

Додатковим рішенням від 16 травня
2014р. позовні вимоги про розірвання
кредитного договору та договору
іпотеки залишені без розгляду.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ
«Родовід Банк» просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права, так як судом
безпідставно не застосована

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/8200/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Шклянка
М.П.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.позовна
давність, про що було заявлено
представником відповідача у суді
першої інстанції.

- 2
-

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення представників
позивача, які заперечували проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами
справи підтверджено, що 25 липня 2007р. між
сторонами був укладений кредитний
договір, відповідно до якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит на споживчі цілі у вигляді
відновлювальної кредитної лінії на
загальну суму 90 000 доларів США строком
до 25 липня 2009р. зі сплатою 14,5% річних за
користування кредитом.

Згідно п. 2.1. кредитного договору
банк зобов'язався надавати
позичальнику кредитні кошти на суму, що
не перевищує розмір кредитної лінії,
вказаної у п.1.1. цього договору, згідно
до письмових заяв клієнта з
відображенням в них необхідної суми
кредиту на дату складення заяви.

10 жовтня 2008р. позивач звернулася
до відповідача із заявою про видачу в
рахунок кредитної лінії суму у розмірі
2700 доларів США.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції відповідач не
заперечував, що на вказану заяву
відповіді не надав, грошові кошти
позичальнику не видав.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач не виконав взятих на себе
зобов'язань по наданню кредитних
коштів у повному обсязі, тому договір
між сторонами продовжує діяти до
повного виконання зобов'язань, а
стягнення пені передбачено ст. 10 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Статтею 530 ЦК України визначено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Умовами кредитного договору
сторони не погодили строк видачі
грошових коштів на підставі заяви
позичальника, тому відповідно до
положень ст. 530 ЦК України банк
зобов'язаний був видати позивачу
грошові кошти у семиденний строк з
моменту отримання її заяви. Проте,
вказаної дії вчинено не було.

Рішенням суду від 17 квітня 2013р.
про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості
за кредитним договором встановлено, що
розмір виданого кредиту становив

-
3 -

66 872,98 доларів США, проти чого сторони не
заперечували.

Умовами кредитного договору
сторони не визначили відповідальність
банку за невиконання взятих на себе
обов'язків по видачі кредитних коштів,
проте, кредит видався на споживчі цілі,
тому є споживчим і правовідносини
сторін також регулюються нормами
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Частиною 5 статті 10 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачено, у разі коли виконавець не
може виконати (прострочує виконання)
роботу (надання послуги) згідно з
договором, за кожний день (кожну годину,
якщо тривалість виконання визначено у
годинах) прострочення споживачеві
сплачується пеня у розмірі трьох
відсотків вартості роботи (послуги),
якщо інше не передбачено
законодавством. У разі коли вартість
роботи (послуги) не визначено,
виконавець сплачує споживачеві
неустойку в розмірі трьох відсотків
загальної вартості замовлення.

За таких обставин, у зв'язку із
невиконанням банку свого обов'язку про
надання позивачу 2700 доларів США
позичальник мала право на отримання
неустойки у розмірі 3% від ненаданої
суми.

При цьому, колегія суддів вважає
безпідставним висновок суду першої
інстанції про те, що позивач мала право
на отримання неустойки, виходячи з
розміру всієї суми не отриманих
грошових коштів, визначених умовами
кредитного договору, оскільки суду
позивачем не було надано доказів
звернення до відповідача із заявами
про видачу інших сум у межах кредитної
лінії, а відповідно до п. 2.1. кредитного
договору кредитні кошти надаються
відповідно до заяви позичальника.

Відповідно до частини першої статті 251
ЦК України строком є певний період у
часі, зі спливом якого пов'язана дія чи
подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами (частина
перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (частина друга статті 251 та
частина друга статті 252 ЦК України).

З кредитного договору вбачається, що в
ньому не встановлено строку виконання
банком своїх зобов'язань, пунктом 1.1.
визначений строк користування
кредитом до 25 липня 2009р. та п. 8.6.
визначено, що договір набирає чинності
з моменту надання позичальнику
кредитних коштів відповідно до умов
цього договору і діє до повного
погашення позичальником
заборгованості за кредитом та
процентами за користування ним, а при
наявності простроченої
заборгованості, - і пені за несвоєчасне
погашення кредиту та сплату процентів,
передбаченої цим договором., що
суперечить статтям 251 та 252 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частина 2 статті 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії

- 4 -

(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами кредитного договору
не було визначено строку виплати
грошових коштів банком відповідно до
заяви позичальника, згідно положень ст.
530 ЦК України банк зобов'язаний був
виконати свій обов'язок протягом семи
днів від дня отримання заяви
позичальника, тому початок позовної
давності для стягнення пені за
невиконання зобов'язання необхідно
обчислювати з моменту невиконання
банком свого зобов'язання.

На підставі викладеного висновок суду
першої інстанції про початок перебігу
позовної давності з дня закінчення
строку виконання зобов'язання в цілому,
а не з дня закінчення окремого строку
виконання якоїсь частини зобов'язання
та про продовження дії договору до
повного його виконання ґрунтується на
неправильному застосуванні норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Твердження представників
позивача, що про порушення свого права
позивач дізналася тільки після
здійснення перевірки банку Інспекцією
з питань захисту прав споживачів у м.
Києві, колегія суддів вважає
надуманими, оскільки кредитним
договором був визначений порядок
видачі кредитних коштів, відповідно до
якого позивач отримала 66 872,98 доларів
США, тому сама невидача грошових коштів
у рамках кредитної лінії відповідно до
поданої заяви свідчить про невиконання
зобов'язань та про порушення права
позичальника і для встановлення даного
факту не має необхідності у проведенні
будь якої перевірки або іншої дії.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що позивач мала право на
отримання неустойки у зв'язку із
невиконанням банком зобов'язань за
кредитним договором, і з такою вимогою
вона мала право звернутися до суду,
починаючи з 18 жовтня 2008р., проте, з
позовною заявою звернулася до суду у
червні 2013р., тобто після спливу строку
позовної давності.

Оскільки відповідачем під час
розгляду справи судом першої інстанції
була подана заява про застосування
позовної давності, відповідно до ч. 4 ст.
267 ЦК України позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції
неправильно застосовані норми
матеріального права, тому колегія
суддів відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України скасовує рішення суду та
ухвалює нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» задовольнити.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 19 березня 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк», третя особа: Інспекція з питань
захисту прав споживачів у м. Києві про
захист прав споживачів відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: