Номер провадження: 22-ц/785/5866/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Орловій С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 28 квітня 2014 року по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Комерційний Банк «Надра»,
третя особа ОСОБА_3, про визнання
договору поруки припиненим,

встановила:

ПАТ «КБ «Надра» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
кредитним договором, посилаючись на те,
що 15 листопада 2006 року між банком та
ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір, відповідно до якого банк надав
останній кредит у розмірі 65000 дол. США
на придбання у власність нерухомого
майна-квартири строком до 14 листопада
2022 року, а ОСОБА_3 повинна була
повертати кредит щомісячно з 1 по 7
число поточного місяця, сплачуючи 9,5 %
річних за користування кредитом. В
якості забезпечення виконання
позичальником зобов'язань щодо
погашення кредиту, сплати відсотків,
інших платежів та штрафних санкцій по
кредитному договору, між банком та
ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки,
згідно якого було передано в іпотеку
двокімнатну квартиру, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Дане кредитне
зобов'язання було забезпечено порукою
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які взяли на себе
солідарну відповідальність за
зобов'язаннями ОСОБА_3 Оскільки
відповідачі свої обов'язки за
кредитним договором належним чином не
виконали, то станом на 12 лютого 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі
71854,73 дол. США, що в еквіваленті по курсу
НБУ на зазначену дату складає 574334,83
грн., які позивач просив стягнути на
його користь разом із сплаченим
судовим збором в розмірі 3441 грн.. Після
уточнення позовних вимог просили
солідарно стягнути з відповідачів
наявну заборгованість.

В ході розгляду справи вказаний позов
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра» було
об'єднано в одне провадження з позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»,
третя особа ОСОБА_3, про визнання
договору поруки припиненим.

В обґрунтування позову ОСОБА_2
вказував на те, що лише в травні 2012 року
він дізнався від ОСОБА_3 про розмір
заборгованості, хоча банк жодних
повідомлень не робив йому у зв'язку з
чим вважає, що розмір заборгованості
виріс у зв'язку з бездіяльністю банку,
оскільки в разі своєчасного
повідомлення поручитель мав би змогу
уникнути нарахування пені та штрафних
санкцій, вчасно виконавши свої
зобов'язання, тому вважав, що таке
збільшення відповідальності є
підставою для визнання договору поруки
припиненим з моменту його
неповідомлення.

В своїх письмових поясненнях
представник ОСОБА_5 також вказував на
таку підставу позову як закінчення
строку для пред'явлення вимоги до
поручителя з посиланням на норми ч.4
ст.559 ЦК України, оскільки в договорі
поруки строк виконання не вказано, тому
договір підлягає визнанню припиненим з
моменту виникнення заборгованості по
кредитному договору так як вимог в
шестимісячний строк не було
пред'явлено.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позов банку та
просила відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, оскільки ПАТ КБ
«Надра» строк звернення з вимогами не
пропустило, жодних змін та доповнень з
моменту укладення кредитного договору
до нього сторонами не вносилось,
розрахунки щодо стягнення
заборгованості, в тому числі відсотків,
пені та штрафу, проведені у
відповідності до умов договору від
15.11.2006 р., з умовами кредитного
договором поруки зі строками виконання
зобов'язань сторони ознайомлені, тому
підстав для визнання договору поруки
припиненим не має. Щодо надіслання
ОСОБА_2 як поручителю повідомлення про
невиконання позичальником зобов'язань
по кредитному договору, воно було
здійснено у відповідності до вимог,
викладених в договорі поруки. Про
наявність заборгованості у ОСОБА_3
перед банком ОСОБА_2 було відомо ще з 2012
р., що підтверджують подані ОСОБА_2 та
його представниками до Малиновського
райсуду м.Одеси позовні заяви про
визнання договору поруки припиненим,
які були залишені судом без розгляду
через неявку позивача.

Представник відповідачів в
судовому засіданні заперечував проти
позову ПАТ КБ «Надра» про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на те, що умови договору
поруки відрізняються від основного
договору, розмір процентів
відрізняється, строк для пред'явлення
позову до поручителя пропущено.

Відповідач ОСОБА_4 в суд не
з'явився, судом було зроблено усі
передбачені нормами ЦПК України дії по
належному сповіщенню сторони по
зареєстрованій адресі проживання.

Рішенням суду позовна заява ПАТ
«КБ «Надра» задоволена в повному
обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

Не погодившись з вказаним
рішенням ОСОБА_2 в особі свого
представника звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати це
рішення, та постановити нове, яким
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та застосував необхідні
норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно
були встановлені наступні обставини.

15 листопада 2006 року між ВАТ КБ
«Надра», яке у подальшому змінило своє
найменування на ПАТ «КБ «Надра», та
відповідачкою ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 05/11/2006/840-К/465
(а.с.4-12), відповідно до якого банк надав
відповідачці грошові кошти у сумі 65 000
дол. США на придбання у власність
нерухомого майна - двокімнатної
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Кредит надавався строком до 14
листопада 2022 року, відповідачка
зобов'язана була щомісячно з 1 по 7 число
поточного місяця повертати позику та
нараховані проценти за користування
кредитом в розмірі 9,5% річних. 15
листопада 2006 року було укладено
договір іпотеки, згідно якого було
передано в іпотеку двокімнатну
квартиру, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Позивач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав у повному
обсязі, надавши ОСОБА_3 вказану суму
кредиту. У свою чергу відповідачка
прийняла позику, але грошові
зобов'язання щодо погашення кредиту
належним чином не виконує з 2009 року.

З метою забезпечення кредитних
зобов'язань ОСОБА_3 15 листопада 2006 року
був укладений договори поруки №
05/11/2006/840-П/465 з відповідачем ОСОБА_4
(а.с.18-19) та договір поруки №05/11/2006/840-П/465
з відповідачем ОСОБА_2 (а.с.20-21).

Згідно вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050
ЦК України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася; та
сплати процентів.

У разі, якщо позичальник
несвоєчасно чи не в повному обсязі
сплатив черговий мінімальний платіж,
банк має право вимагати від
позичальника дострокового виконання
зобов'язань щодо повернення кредиту,
сплати нарахованих відсотків та інших
платежів, передбачених договором,
можливих штрафних санкцій (п.п.4.2.4
кредитного договору).

У випадку прострочення
позичальником строку сплати
мінімально необхідного платежу по
погашенню кредиту (820 дол. США) а також у
випадку прострочення строку
довгострокового виконання зобов'язань
позичальника щодо повернення кредиту,
сплати всіх нарахованих відсотків,
комісій та можливих штрафних санкцій у
строки, визначені в договорі,
позичальник сплачує банку пеню у
розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої
суми за кожен день прострочення (п.5.2
кредитного договору), а у разі
порушення позичальником інших
зобов'язань за даним договором
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 10% від суми
кредиту за кожен випадок (п.5.3).

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачами взятих на себе
зобов'язань станом на 12 лютого 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі
574334,83 грн. (в еквіваленті -71854,73 дол. США),
з яких сума заборгованості по тілу
кредиту склала - 326447,47 грн.(еквівалент
40841,67 дол. США), заборгованість по
відсоткам - 118384,08 грн. (еквівалент 14810,97
дол. США), пеня за прострочення сплати
кредиту - 22316,54 грн. (еквівалент 2791,01 дол.
США), заборгованість по комісії - 55232,24
грн. (еквівалент 6910,08 дол. США), штраф за
порушення виконання умов договору -
51954,50 грн.(еквівалент 6500 дол. США) (а.с.7-8).

Відповідно до договорів поруки,
укладених з метою забезпечення
виконання кредитного зобов'язання між
позивачем та відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, останні взяли на себе
зобов'язання солідарно відповідати
перед позивачем за зобов'язаннями
ОСОБА_3 за кредитним договором у
повному обсязі (п.1.2 договору).

В червні 2013 року банк звернувся до
відповідачів з письмовими вимогами про
сплату заборгованості, що передбачено
умовами договору поруки (п.2.4).

Із довідки пошти видно, що ОСОБА_2
лист не отримав у зв'язку з не
проживанням за адресою: АДРЕСА_2, саме
тією адресою, яку і повідомляв
поручитель в договорі.

Більш того, суд першої інстанції
правильно звернув увагу на те, що про
наявну заборгованість поручитель
ОСОБА_2 знав ще в липні 2012 року, тобто до
звернення банку до суду ще за рік, однак
будь-яких оплат, які б могли вплинути на
розмір заборгованості не робив.

20 червня 2013 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом.

Підписавши договір поруки ОСОБА_2
підтвердив своє ознайомлення з умовами
кредитного договору строком його
виконання (п.1.5)

Згідно з умовами кредитного
договору п.4.2.4 банк має право на
вимагання дострокового виконання
зобов'язань щодо повернення кредиту,
сплати нарахованих процентів, інших
платежів передбачених договором та
можливих штрафних санкцій, якщо
позичальник не вніс черговий
мінімальний платіж, тобто банк
самостійно розпоряджається своїм
правом, коли пред'явити вимогу.

Відповідно до умов п.2.1 договору
поруки також передбачено право
кредитора вимагати виконання
зобов'язання.

При цьому вказаними договорами не
було передбачено обов'язку кредитора
повідомляти про розмір заборгованості,
навпаки із змісту видно, що сторони
договору повинні виконувати його
умови, тобто відповідно і контролювати
належне виконання.

У зв'язку з зазначеним суд
правильно критично поставився до
доводів ОСОБА_2 стосовно бездіяльності
банку, що стало підставою для
збільшення розміру боргу.

Що стосується розбіжностей в
датах повернення кредиту та процентній
ставці, вказаних в основному договорі
та договорі поруки, дійсно є
розбіжності, однак вони свідчать про
допущені помилки, на що також
наголосила і представник банку
посилаючись на те, що кінцевим строком
повернення кредиту є саме дата вказана
в основному договорі, тобто 18 вересня
2022 року, а при розрахунку
заборгованості навпаки процентна
ставка є нижчою ніж та, що вказана в
кредитному договорі. Більш того,
відповідно до представленого
розрахунку заборгованості розмір
процентної ставки склав 9%, тобто так як
вказано в договорі поруки, отже при
цьому прав поручителя не порушено,
оскільки його відповідальність не була
збільшена.

Згідно з вимогами ч.1 та 4 ст.559 ЦК
України порука припиняється з
припиненням забезпеченого нею
зобов'язання, а також у разі зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності.

Порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Так, відповідно до ч.1 ст.251 та ч.1
ст.252 ЦК України строком є певний період
у часі, зі спливом якого пов'язана дія
чи подія, яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

Таким чином, пред'явивши як
письмову вимогу так і позов 1 та 20
червня 2013 року до позичальника та
поручителів банк не пропустив
шестимісячний строк для звернення з
вимогою до поручителя.

Згідно з вимогами ч.1 та 2 ст.554 ЦК
України у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Отже, суд першої інстанції
правильно та обґрунтовано вважав, що
позовні вимоги банку є обґрунтованими
та доказаними, тому заборгованість за
кредитом у розмірі 71854,73 доларів США, що
в еквіваленті за курсом НБУ станом на 12
лютого 2013 року складає 574334,83 грн.
підлягає стягненню з відповідачів в
солідарному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЩІК України
з відповідачів в рівних частках
підлягають стягненню на користь
позивача понесені ним і документально
підтверджені судові витрати по сплаті
судового збору - 3441 грн.

Суд першої інстанції, виконавши
всі вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до вірного висновку, що
позовні вимоги первісного позивача
підлягають задоволенню, а зустрічний
позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Твердження апелянта в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів,
справа розглянута по суті правильно,
законних підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції
немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308,
313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити, рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 28 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції може бути оскаржена в
касаційному порядку до касаційного
суду протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан