АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5295/14 Справа № 2-100/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Ходасевич О.В. Доповідач - Куценко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

30 липня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

на рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 26 березня 2014
року, по справі за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа:
Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання угоди та доручення
недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2005 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про визнання договору
дарування квартири АДРЕСА_1 від 11.12.2001
року недійсним та просила повернути
сторони у становище, яке існувало /т.1
а.с. 3/.

У листопаді 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
уточнили позовні вимоги та просили
визнати недійсною довіреність на ім'я
ОСОБА_3 та договір дарування квартири,
укладений на підставі цього доручення
/т.1.а.с. 124-125/.

В обгрунтування своїх позовних вимог
посилаються на те, що їм на праві
власності належала квартира АДРЕСА_2. У
листопаді 2001 року вони видали
нотаріально посвідчену довіреність на
ім'я ОСОБА_3, якою надали йому
повноваження виконувати дії пов'язані
з отриманням та підготовкою усіх
необхідних документів для укладення
договору купівлі-продажу належної їм
квартири, але пізніше дізналися, що
ними була надана довіреність на
розпорядження квартирою.

04.12.2001 року ОСОБА_3 на підставі
довіреності отримав в КП «ДМБТІ»
довідку-характеристику на дарування
квартири, а 11.12.2001 року уклав договір
дарування квартири з ОСОБА_2, договір
був посвідчений нотаріально. Про цей
договір їм стало відомо лише 18.06.2002
року, з квартири вони нікуди не
виїжджали, з позовом про виселення до
них ні хто не звертався.

Позивачі просять визнати довіреність
видану на ім'я ОСОБА_3 недійсною,
відповідно до ст. 56 ЦК України (в
редакції 1963 року), оскільки вона була
укладена в наслідок помилки, а саме те,
що вони надавали повноваження на
отримання та підготовку документів
необхідних для укладення договору
купівлі-продажу квартири, а не на
розпорядження нею, тобто вони
неправильно сприймали істотні умови
цього доручення.

Також просять визнати договір
дарування від 11.12.2001 року недійсним з
тих підстав, що угода була укладена у
наслідок зловмисної змови ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, що підтверджується тим, що
квартира до цього часу новому власнику
передана не була, ОСОБА_2 в квартирі не
зареєстрований, комунальні послуги не
сплачує, до суду про їх виселення не
звертався.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 26.03.2014 року
позовні вимоги було задоволено,
визнано недійсною довіреність ОСОБА_7,
ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 від 12.11.2001
року посвідчену приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, реєстровий № 1673.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_3 від 11.12.2001 року
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, реєстровий № 1782.

Вирішено питання щодо судових витрат
/т.3 а.с. 53-60/.

З рішенням суду не погодилися
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і
звернулися до суду з апеляційними
скаргами в яких просять це рішення
скасувати, та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права /т.3 а.с. 84-99, 103-115/.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, рішення суду
скасуванню, відповідно до ст. 309 ЦПК
України.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх
представник ОСОБА_8 в судове засідання
не з'явилися, про час та місце слухання
справи повідомлені належним чином.
Позивачі та їх представник
неодноразово подавали заяви про
відкладення розгляду справи, тому
колегія суддів оцінює це як
зловживання процесуальними правами (ч.3
ст. 27 ЦПК України) та вважає можливим
слухати справу за їх відсутності.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
виданого 23.07.2001 року Державним
підприємством Придніпровська
залізниця, квартира АДРЕСА_4 належала
на праві власності ОСОБА_4 та членам її
сім'ї - чоловіку ОСОБА_7 та сину ОСОБА_5
Загальна площа квартири складає 77,60 кв.
метри /т.2 а.с. 125/.

12.11.2001 року ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5
дають доручення, яким уповноважують
ОСОБА_3 отримати
довідку-характеристику в КП «ДМБТІ»,
продати, подарувати або обміняти за
ціну та умовах за його розсудом належну
їм на праві власності квартиру АДРЕСА_3.
Доручення посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий № 1673.

На обороті доручення вказано, що у
зв'язку з хворобою ОСОБА_4, ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 та на їх прохання дане доручення
було посвідчено на дому за адресою
АДРЕСА_3 /т.2 а.с. 124/.

11.12.2001 року ОСОБА_3, від імені ОСОБА_4,
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 подарував цю квартиру
ОСОБА_2, договір посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий № 1782 /т.2 а.с. 127/.

Згідно довідки КП «ДМБТІ» № 3482 від
18.06.2002 року квартира зареєстрована в КП
«ДМБТІ» на ім'я ОСОБА_2 /т.1 а.с. 6/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 - помер.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про визнання недійсною
довіреність та договір дарування, суд
першої інстанції послався на те, що
згідно замовлення № 16/1695 від 13.11.2001 року
КП «ДМБТІ», воно було зроблено на
направлення фахівця для видачі
довідки-характеристики для продажу
квартири АДРЕСА_5., а потім замість
нього вказано запис для дарування /т.2
а.с. 96/, що особисті рахунки по
газопостачанню, енергопостачанню та
опаленню оформлені на ім'я ОСОБА_4, що
підписуючи довіреність на ім'я ОСОБА_3
позивачі доручення не читали та не
знали що там написано, прийшов до
висновку, що позивачі помилилися
шляхом неправильного сприйняття ними
повноважень, які були надані ОСОБА_3 на
розпорядження квартирою, що вплинуло
на їх волевиявлення. Також суд послався
на те, що жодні родинні відносини між
сторонами відсутні, але ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 знайомі вже тривалий час, що
нотаріус ОСОБА_6 допитаний у судовому
засіданні впевнено вказав на ОСОБА_2 як
на особу яка зверталася до нього з
приводу оформлення довіреності
прийшов до висновку, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 була зловмисна угода щодо
безоплатної передачі у дар квартири
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що призвело до втрати
ними власності.

Але з такими висновками суду
погодитися неможна, так як вони не
ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Згідно вимог ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що
доручення, яке оспорюється позивачами,
було укладено 12.11.2001 року, договір
дарування на підставі цього доручення
був укладений 11.12.2001 року.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2003 року
положення зазначеного Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до
набрання новим Кодексом чинності й не
мають продовжуваного характеру, то суд
при розгляді справи правильно
керувався ЦК 1963 року.

Згідно зі ст. 386 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) договір доручення - це угода, за
якою одна сторона (повірений)
зобов'язується виконати від імені й за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії, які створюють для
довірителя реальні правові наслідки -
виникнення, зміну чи припинення прав і
обов'язків.

Відповідно до норм ст.ст. 62, 386, 388, 389 ЦК
УРСР 1963 року - правові наслідки
виникають у довірителя в результаті
вчинення повіреним від імені
довірителя юридично значимих дій на
підставі договору доручення -
укладення угод, що безпосередньо
створюють, змінюють чи припиняють
цивільні права і обов'язки довірителя.

Відповідно до роз'яснень п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
який діяв на той час, угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР 1963 року,
недійсною є та угода, яка не відповідає
законові та іншим актам, наданим
органам державної влади та управління
в межах виданої їм компетенції.

На підставі вищевикладеного, вирішуючи
спір у межах заявлених вимог, колегія
суддів приходить до висновку про
відсутність передбачених ст. 48 ЦК УРСР
1963 року, підстав для визнання доручення
від 12.11.2001 року недійсним, так як за
формою й змістом доручення відповідає
вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК УРСР угода,
укладена в наслідок помилки, що має
істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки.

Але помилка - це неправильне сприйняття
стороною суб'єкту, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинули на її
волевиявлення, за відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
угода не була укладена.

Відносно посилань позивачів, що
підписуючи довіреність вони її не
прочитали, та вважали, що дають
доручення на підготовку документів для
оформлення договору купівлі-продажу,
то це не є підставою для визнання
доручення недійсним через те, що
помилки в наслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Також неможна погодитися з висновками
суду щодо визнання договору дарування
недійсним з тих підстав, що угода
укладена в наслідок помилки з боку
позивачів та зловмисної угоди
відповідачів, так як встановлено, що
договір дарування квартири від 11.12.2001
року було укладено відповідачем ОСОБА_3
на підставі доручення від 12.11.2001 року та
в межах наданих йому повноважень.

Відносно висновків про те, що між
ОСОБА_3, який діяв від імені позивачів
та ОСОБА_2 була зловмисна угода щодо
безоплатної передачі квартири, що
призвело до несприятливих наслідків,
то з ними також неможна погодитися
через те, що ОСОБА_3 діяв в інтересах
позивачів на підставі їх довіреності,
виконував волю осіб, яких він
представляв, і яка передбачала
укладення договору дарування.

Щодо посилань позивачів на те, що
зловмисною угодою є те, що спірна
квартира до цього часу новому власнику
передана не була, що ОСОБА_2 в квартирі
не зареєстрований, комунальні послуги
не сплачує, до суду про їх виселення не
звертався, то з ними також не можна
погодитися.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право
власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Передачею визнається вручення речей
набувачеві, а так само здача
транспортній організації для
відправки набувачеві і здача на пошту
для пересилки набувачеві речей,
відчужених без зобов'язання доставки.
До передачі речей прирівнюється
передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа на речі.

З матеріалів справи вбачається, що
після оформлення договору дарування
усі правовстановлюючі документи
знаходяться у ОСОБА_2, який
зареєстрував своє право власності на
квартиру АДРЕСА_4, що підтверджується
довідкою КП «ДМБТІ» № 3482 від 18.06.2002 року
/т.2 а.с. 91/.

Відносно того, що ОСОБА_2 не проживає в
квартирі та не намагався їх висилити,
то це також не може бути підставою для
визнання договору дарування недійсним,
так як ОСОБА_2 як власник
розпоряджається квартирою на власний
розсуд.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання
договору дарування та доручення
недійсними задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 березня 2014 року
- скасувати.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання
договору дарування та доручення
недійсними - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Судді :