АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5622/14
Головуючий 1 інстанції - Пашнєв
Справа № 642/2329/14-ц
Доповідач-Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року Судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

головуючого -
Пономаренко Ю.А.,

суддів -
Шевченко Н.Ф., Швецової Л.А.

при секретарі - Соколовій
А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 07 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі третьої особи,
що не заявляє самостійних вимог на
предмету спору: ОСОБА_5 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, визнання права власності,
перерозподіл часток у домоволодінні,-

в с т а н о
в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом, в якому просив визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом, видане державним
нотаріусом 1 ХДНК ОСОБА_5, від 14 травня
2013 p. за реєстровим номером 1-544. Визнати
за ним право власності на 3/16
домоволодіння АДРЕСА_1.
Перерозподілити долі в справі спільної
власності на домоволодіння АДРЕСА_1
наступним чином: 8/16 вказаного
домоволодіння залишити за ОСОБА_4, 3/16
цього ж домоволодіння залишити за
ОСОБА_3, 5/16 вказаного домоволодіння
розподілити на нього - ОСОБА_6

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилався на те, що він є власником 1/8
частин домоволодіння АДРЕСА_1. Вказана
частина домоволодіння була набута ним
на праві власності в порядку
спадкування після смерті батька -
ОСОБА_7 Після ухвалення рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 13 жовтня 2010 р. та ухвали
Апеляційного суду Харківської області
від 20 січня 2011 р. 3/8 частин спірного
домоволодіння було надано у власність
ОСОБА_8, яка на момент смерті батька,
була його дружиною. Власником інших 4/8
частин домоволодіння є ОСОБА_4 Також
зазначав, що в березні 2014 року він
дізнався про те, що ОСОБА_8 померла, а
все її майно успадкувала тільки одна
особа - її донька ОСОБА_3 Спадкування
майна, що залишилось після смерті
ОСОБА_8 відбулось на користь
спадкоємиці першої черги - її доньки,
ОСОБА_3, в той час як його не було
залучено до участі у спадкуванні, не
дивлячись на те, що він також
відноситься до спадкоємця першої
черги.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 07 липня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій зазначив, що не
погоджується з вказаним рішенням суду,
оскільки вважає його постановленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. В своїй
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду та постановити нове, яким
його позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, відповідно до ст.303 ЦПК України
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, обґрунтовано
виходив з того, що позовні вимоги на
законі не ґрунтуються.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
правильні, обґрунтовані, відповідають
фактичним обставинам по справі та
роз'ясненням, які містяться у постанові
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року „Про судову практику у
справах про спадкування".

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України. Доведення не може
ґрунтуватися на доводах.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 13 жовтня 2010 року за ОСОБА_8
було визнаної 3/8 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після чоловіка ОСОБА_6

В березні 2014 року ОСОБА_8 померла, а все
її майно успадкувала її донька ОСОБА_3

Матеріали справи містять дані про те,
що спадкування після смерті ОСОБА_8
відбувалось за законом, по правилам,
визначеним ст.ст. 1258-1267 Цивільного
кодексу України, що підтверджується
Свідоцтвом про право на спадщину за
законом, виданого державним нотаріусом
Першої Харківської державні
нотаріальної контори ОСОБА_5 від 14
травня 2013 р. за реєстровим номером 1-544.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України
визначено, що спадкуванням є перехід
прав і обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осі
(спадкоємців).

У відповідності до вимог статті 1223
Цивільного кодексу України, право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях 1261
- 1265 цього Кодексу. Право на спадкування
виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1258
Цивільного кодексу України, спадкоємці
за законом одержують право на
спадкування почергово. Кожна наступна
черга спадкоємців за законом одержує
право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення ї від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Згідно вимог статті 1261 Цивільного
кодексу України, у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, у тому числі зачаті за
життя спадкодавця та народжені після
його смерті, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Спадкування майна, що залишилось після
смерті ОСОБА_9 відбулось на користь
спадкоємиці першої черги - її доньки,
ОСОБА_3

Як правильно встановлено судом 1
інстанції, у спадкодавця ОСОБА_8 є
спадкоємці першої черги, а саме дочки,
тому позивач ОСОБА_2, який не є
синомспадкодавця, не може закликатися
до спадкоємства ні за яких обставин,
оскільки чинним законодавством не
передбачено, що діти чоловіка або
дружини спадкодавця ( в даному випадку
пасинок) мають право на спадкування за
законом нарівні з рідними дітьми.

Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про
право на спадщину визнається недійсним
за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Стаття 1301 ЦК України визначає підстави
і порядок визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину. Серед підстав
визнання свідоцтва недійсним дана
стаття прямо називає лише відсутність
права спадкування у особи, на ім'я якої
було видане свідоцтво (наприклад, у і
разі, якщо ця особа була усунена від
спадкування; відсутні юридичні факти,
які давали б їй підстави для закликання
до спадкування - утримання,
спорідненість, заповіт; у випадку, коли
і спадкодавець, оголошений у судовому
порядку померлим, виявився насправді
живим і судове рішення про оголошення
його померлим скасоване). Проте
свідоцтво може бути визнане недійсним
також в інших випадках, встановлених
законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, викладеними в
п. 27 постанови від 30 травня 2008 року N 7
„Про судову практику у справах про
спадкування" відповідно до ст. 1301 ЦК
України свідоцтво про право на
спадщину може бути визнано недійсним
не лише тоді, коли особа, якій воно
видане, не мала права на спадкування,
але й за інших підстав, установлених
законом. Іншими підставами можуть бути:
визнання заповіту недійсним, визнання
відмови від спадщини недійсною,
визнання шлюбу недійсним, порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Тому судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність законних підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та
вважає його позов безпідставним, а
позовні вимоги такими, що на законі не
ґрунтуються.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо встановлює, що
суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального
права.

При такому положенні судова
колегія вважає, що суд повно та
всебічно дослідив усі обставини по
справі, дав їм належну оцінку і
постановив законне та обґрунтоване
рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального
закону.

Доводи, які викладено в
апеляційній скарзі, висновків суду не
спростовують

В зв'язку з чим судова колегія не
вбачає правових підстав для
скасування рішення суду і задоволення
апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313,
ст.ст.314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова
колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 07 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно з
моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -