Справа № 530/943/14-ц
Номер провадження 2/530/474/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2014 року Зіньківський районний суд
Полтавської області в складі:
головуючого-судді Должко С.Р., при
секретарі Кравченко М.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім"єю
чоловіка та жінки без шлюбу та поділ
майна спільної сумісної власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Позивач, ОСОБА_1 звернувся в
Зіньківський районний суд Полтавської
області із позовною заявою до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім"єю чоловіка та жінки без
шлюбу та поділ майна спільної сумісної
власності.

Позивач, ОСОБА_1 суду показав, що
він проживав однією сім'єю, як чоловіка
і жінка, без реєстрації шлюбу в період з
07.03.2007 року по 14.11.2012 року із громадянкою
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в належному їй
житловому будинку розташованому за
адресою АДРЕСА_1. Проживати стали за
спільної згоди, так як його дружина і її
чоловік померли, вони обоє вдовці, тому
рішили проживати разом, спільно вести
господарство. У вказаний період часу,
він виписався з належного йому
житлового будинку розташованого
АДРЕСА_3 і зареєструвався, зі згоди
ОСОБА_2, в її будинку, щоб проживати
однією сім»єю. У вказаний період він
постійно проживав у її житловому
будинку. Під час проживання, разом з
ОСОБА_2 вели спільне господарство -
тримали підсобне господарство,
обробляли належні їм огороди, за
спільні кошти придбавали майно в
господарство побутового призначення,
спільною працею проведено перебудову
прибудови до дерев»яного сараю,
перебудову частини фасаду огорожі,
проведено капітальний ремонт тильної
частини двору, в дворі господарства
встановлено декоративну огорожу з
арматури, проведено заміну старих
вікон будинку на нові з подвійним склом
і т.д. На той час він працював, і кошти
які отримував використовував на
утримання сім»ї, яку він створив з
ОСОБА_2. Відповідач, ОСОБА_2, працювала
періодично. Через п»ять років
спільного проживання їх відносини не
склались, розпочались сварки, тому вони
перестали проживати спільно і він
повернувся проживати в належний йому
житловий будинок. Позивач вказує, що
викладені ним факти можуть підтвердити
свідки, документи на придбання ним
будівельних матеріалів, відмітка в
його - паспорті про зняття з реєстрації
з постійного місця проживання.

Факт встановлення його проживання
однією сім»єю разом з ОСОБА_2 без
реєстрації шлюбу йому необхідний для
забезпечення захисту його цивільних
прав та інтересів, які він набув за час
спільного проживання і ведення
спільного господарства. А тому просить
суд розподілити майно спільної
сумісної власності, яке перебуває у
володінні ОСОБА_2, в АДРЕСА_1 а саме: 1)
Холодильник SHAGE вартістю 2000 грн.; 2)
пральну машинку «Індезіт» вартістю -
2200,00 грн.; 3) Газову колонку «Аміна»
вартістю - 600 грн.; 4) Електрообігрівач
вартістю, без назви - 400,0 грн.; 5)
автомобіль «Запорожець» вартістю 3000,00
грн; 6) телевізор «SAMSUNG» вартістю - 1900,00
грн.; 7) супутникову антену вартістю -
1100,00 грн.; 8) Хлібопічка «Оріон» вартістю
- 600,00 грн.; 9) соковижималку, вартістю -
600,00 грн.; 10) корморізка вартістю - 1000,00
грн..

Представник позивача, ОСОБА_4 підтримав
вимоги позивача.

Відповідач, ОСОБА_2, по факту її
спільного проживання із ОСОБА_1 однією
сім'єю, як чоловіка та жінки, без
реєстрації шлюбу, заперечує , так як
даний факт не мав місця і заявлені
вимоги ганьблять її честь і гідність.
Вона вказала, що позивач, ОСОБА_1
звернувся із вказаною заявою до суду з
однією лише метою, заволодіти частиною
належного їй майна, а не з якихось
моральних спонукань. Це
підтверджується його позовом до неї
про поділ майна спільної сумісної
власності, якого не існує в природі, а
тому він має на меті через
посередництво судового рішення
незаконно заволодіти частиною майна,
належного їй одноосібно.

Відповідач вказує, що позивач, ОСОБА_1
надавав допомогу їй по господарству.
Наміру створювати сім»ю у неї не було і
вона про це ніколи з заявником не
говорила, наміру мати із заявником
спільних дітей, враховуючи вік, не було.
За надану допомогу у веденні
господарства вона розраховувалась
коштами, годувала заявника, прала його
одяг. Він допомагав їй ремонтувати
сарай, ставив огорожу, робив текучі
ремонти по господарству. Підтвердити
вказані обставини документально вона
не може. ОСОБА_2 прописала ОСОБА_1 в
належному їй будинку на його прохання,
так як заявник стверджував, що це йому
необхідно з метою отримання субсидії
на утримання його житлового будинку, в
якому проживають і прописані його діти.
Будівельні матеріали, які
використовувались при проведенні
ремонту в господарстві придбавались за
її особисті кошти і надала в суд копії
відповідних документів на їх
придбання. Заявник допомагав їй
утримувати підсобне господарство, але
корми для його годівлі придбавала вона.
Вона і позивач, разом їздили
прополювати належні їм огороди, але
робили це допомагаючи один одному.
Спільного бюджету не вели, тому вона і
заперечує проти встановлення даного
юридичного факту.

Також відповідач, ОСОБА_2 суду показала,
що власницею автомобіля «Запорожець»
ніколи не була, в господарстві був
автомобіль покійного чоловіка
«Москвич».

Заслухавши пояснення позивача, який
підтримав позовні вимоги, представника
позивача, який підтримав позовні
вимоги повністю, відповідача, ОСОБА_2,
яка позовні вимоги не визнала, свідків
та дослідивши наявні в матеріалах
справи письмові докази, суд приходить
до висновку про часткове задоволення
позовних вимог з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. З Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» суб'єкти господарювання, які
здійснюють розрахункові операції в
готівковій та/або в безготівковій
формі при продажу товарів зобов'язані
видавати особі, яка отримує товар,
розрахунковий документ встановленої
форми на повну суму проведеної
операції; застосовувати реєстратори
розрахункових операцій, що включені до
Державного реєстру реєстраторів
розрахункових операцій, з додержанням
встановленого порядку їх застосування;
у разі незастосування реєстраторів
розрахункових операцій у випадках,
визначених цим Законом, проводити
розрахунки з використанням книги
обліку розрахункових операцій та
розрахункової книжки з додержанням
встановленого порядку їх ведення;
забезпечувати зберігання використаних
книг обліку розрахункових операцій та
розрахункових книжок протягом трьох
років після їх закінчення; щоденно
друкувати на реєстраторах
розрахункових операцій фіскальні
звітні чеки і забезпечувати їх
зберігання в книгах обліку
розрахункових операцій; друкувати або
створювати в електронній формі на
реєстраторах розрахункових операцій
продажу товарів контрольні стрічки і
забезпечувати їх зберігання протягом
трьох років; надавати покупцю товарів
за його вимогою чек, накладну або інший
письмовий документ, що засвідчує
передання права власності на них від
продавця до покупця з метою виконання
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів».

Згідно зі ст. 9 Закону реєстратори
розрахункових операцій та
розрахункові книжки не застосовуються
при продажу товарів фізичними особами -
підприємцями, які сплачують єдиний
податок; при здійсненні фізичними
особами торгівлі продуктовими або
промисловими товарами за готівкові
кошти на ринках.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як передбачено ч. 1 ст. 61 Сімейного
кодексу України, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Нормою частини 3 та 4 ст. 334 ЦК України
передбачено, що право власності на
майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення.
Якщо договір про відчудження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Згідно частини 1 ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
зазначеному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1,3,4,5,6 ст. 203
ЦК.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав
людини, передбачено - ніхто не може бути
безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як вбачається з матеріалів справи та не
оспорюється сторонами, ОСОБА_1, згідно
копії паспорта НОМЕР_2 виданого
Зіньківським РВ УМВС України в
Полтавській області 12.03.1997 року, за
адресою АДРЕСА_1 в господарстві ОСОБА_2
був зареєстрований в період часу з
07.03.2007 року по 14.11.2012 року.

Свідок, ОСОБА_7, брат позивача суду
показав, що дійсно ОСОБА_1 в період часу
з 07.03.2007 року по 14.11.2012 року був
зареєстрований та проживав за адресою
АДРЕСА_1 в господарстві ОСОБА_2,
витрачав власні кошти, робив ремонти в
господарстві, придбавав матеріальні
цінності разом із ОСОБА_2.

Свідок, ОСОБА_8 - сестра відповідача,
суду показала, що коли вона з чоловіком
приїздила в м.Зіньків по суботах або
неділях, то позивача, ОСОБА_1 в
господарстві її сестри не проживав,
спільного господарства не вів.

Свідчення, аналогічні свідченням
ОСОБА_8, дав свідок, ОСОБА_9, чоловік
сестри відповідача, який додав, що
також допомагав ОСОБА_2 ремонтувати
електропроводку, огорожі, та в сараї.

Допитані в якості свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, приватні підприємці
повідомили, що їм нічого не відомо з
питання, яке розглядається в судовому
засіданні, підтвердити достовірність
відпускних документів на будівельні
матеріали, які маються в матеріалах
справи і надані позивачем та
відповідачем не можуть, так як пройшов
певний час, документи не суворої
звітності, в організації копії не
зберігаються, особисто матеріали не
відпускають, відпустити вказані
будівельні матеріали міг любий
працівник їх організації.

Свідок, ОСОБА_12 суду пояснив, що він
добре знає заявника ОСОБА_1 і
відповідача, ОСОБА_2, так як знаходиться
в дружніх відносинах з позивачем. Добре
знає, що позивач на протязі декількох
років проживав спільно з громадянкою
ОСОБА_2 вїї будинку. Під час проживання
вони спільно вели господарство,
тримали домашню живність, обробляли
огороди, заявник проводив ремонти
господарських будівель, допомагав
будувати паркан. Разом з ОСОБА_1
закуповував і привозив частину
будівельних матеріалів. За які кошти
були куплені дані матеріали він не
знає.

Свідок, ОСОБА_13, суду показала, що знає
добре позивача, ОСОБА_1 та відповідача,
ОСОБА_2. Разом з ними неодноразово
святкували дні народження, поралися на
грядках, а тому підтверджує факт
проживання позивача та відповідача
разом у вказаний період. Підтвердити
факт їх спільних покупок не може, про це
знає тільки зі слів.

Свідок, ОСОБА_6 суду показав, що він має
пасіку в с. Ступки, Зіньківського
району, Полтавської області, а позивач
має грядки в даному селі, тому вони
неодноразово разом їздили на пасіку,
качали мед та привозили в господарство
ОСОБА_2, куди заносили мед, а господарка
в той час знаходилася вдома і не
заперечувала проти цього. Також знає,
що позивач проживав у господарстві,
ОСОБА_2, разом вони поралися на грядках
у неї дома та у нього.

У рішенні Конституційного Суду України
від 3 червня 1999 р. № 5-рп/99 (справа про
офіційне тлумачення терміна «член
сім'ї») записано таке: «Стосовно
поняття «член сім'ї» Конституційний
Суд України виходить із об'єктивної
відмін ності його змісту залежно від
галузі законодавства».

Відповідно до статті З СК України, сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Тобто
поняття сім'ї дається через
формулювання її ознак.

Члени сім'ї наділені цілою системою
прав та обов'язків, які зумовлені їхнім
спільним проживанням.

Відповідно до Хартії прав сім'ї, сім'я -
це щось більше, ніж просто правова,
суспільна чи економічна одиниця, це
спільно та любові і солідарності, це
те місце, де зустрічаються різні по
коління і допомагають один одному
зростати у людській муд рості та
узгоджувати індивідуальні права з
іншими вимогами суспільного життя.

«Фактичний шлюб» - це не короткочасна, а
трива ла, певною мірою стійка
спільність жінки та чоловіка. Вона -
відкрита, а не прихована. Конкубінат,
або фактична сім'я, ха рактеризується
відсутністю формальних перешкод до
шлюбу.

Європейський суд з прав людини при
розгляді «Справи Кичана» зауважив, що
відносини де-факто, як і відносини, що
ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися
сімейним життям. На цій під ставі
Європейський суд зробив висновок, що
вони становлять сім'ю, а тому мають
право на захист, незважаючи на те, що їх
зв'язок існує поза шлюбом1.

Конституційне право на особисту
свободу дає підстави для висновку про
те, що людина має право сама вибирати
фор му організації свого сімейного
життя. Закон не може їй цього диктувати,
як і того, з ким людина має проживати
однією сім'єю, за винятком лише певних
обмежень, які сформульова ні у статті
3 Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. З СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. При
цьому слід зауважи ти, що таке
проживання не є підставою для
виникнення у чоловіка і жін ки прав
та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК
України). Отже, чоловік і жінка, які
спільно проживають без шлюбу, можуть
складати сім'ю, але статусу подружжя не
набувають.

Згідно п.4 ст.3 СК України вказано, що
сімя створюється також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

При встановленні факту наявності у
осіб спільного побуту доцільно
враховувати ознаки, визначені у
понятті домогосподарства,
закріпленому у ст. 1 Закону України «Про
Всеукраїнський перепис населення» від
19 жовтня 2000 р. Отже, домогосподарством є
сукупність осіб, які спіль но
проживають в одному житловому
приміщенні або його частині, забез
печують себе всім необхідним для життя,
ведуть спільне господарство, повністю
або частково об'єднують та витрачають
кошти. Взаємність прав та обовязків
передбачає наявність як у жінки, так і у
чоловіка особистих немайнових і
майнових прав та обов'язків, які мо
жуть випливати, зокрема, із
нормативно-правових актів, договорів,
укла дених між ними, звичаїв.

Відповідно до ст.. 63 Конституції
України, особа не несе
відповідальності за відмову давати
показання або пояснення щодо себе,
членів сім"ї чи близьких родичів, коло
яких визначається законом.

На основі викладеного можна зробити
висновок, що в судовому засіданні
встановлено факт проживання однією
сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу громадянина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3
та громадянки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в
період часу з 07.03.2007 року по 14.11.2012 року.

На основі викладеного, суд критично
підходить до показів свідків, ОСОБА_9 та
ОСОБА_8, так як вони є родичами та
особами заінтересованими у вирішенні
даної позовної заяви на користь ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Проте, на
думку суду, відповідач, ОСОБА_2 не
довела всіх обставини, на які
вказувала, а саме, що вона не проживала
однією сім"єю без реєстрації шлюбу із
громадянином, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 в
період часу з 07.03.2007 року по 14.11.2012 року.

По факту придбаного майна, на яке
вказав у своїй позовній заяві позивач,
ОСОБА_1, в судовому засіданні, під час
допиту свідків та огляду накладних та
чеків наданих сторонами, було
встановлено, що кожна сторона довела,
що вона придбала товар, а саме
холодильник SHAGE; пральну машинку
«Індезіт»; газову колонку «Аміна»;
електрообігрівач, без назви; телевізор
«SAMSUNG»; супутникову антену; хлібопічку
«Оріон»; соковижималку; корморізку, але
суду не надано доказів того, де саме
знаходиться даний товар, в дітей
позивача чи відповідача або інших
родичів. Свідок ОСОБА_14 підтвердив факт
того, що він вивозив деякі речі та
предмети, на які вказав позивач ОСОБА_1
із господарства, ОСОБА_2, та даний факт
не оспорює як позивач та і відповідач.
Що саме було забрано ОСОБА_1, в судовому
засіданні встановити не вдалося.
Підтвердження факту, що дані предмети
знаходяться в господарстві ОСОБА_2 у
сторін не має.

Згідно наданих чеків позивачем
вказано, що він придбавав товар, а саме
брус, але даний брус без індивідуальних
ознак, щоб його можна було виділити із
тієї кількості брусів, які використані
в господарстві ОСОБА_2, так як вона
вказала, що будівельні матеріали були
використані із господарства яке
розташоване в с. Косяки, Зіньківського
району, Полтавської області, її
батьківщини, що не оспорюється
позивачем, а тому дане твердження
позивача підлягає сумніву, як і порізка
скла. Суду невідомо, де використав дане
скло позивач, в якому господарстві,
доказів цього суду не було надано.
Аналогічне становище із виробами із
металу для паркану, де вони використані
позивач доказів не надав. Газова
колонка, ДКУ не мають індивідуальних
особливостей, номера, та назви у
накладних, а тому суд не може взяти їх
до уваги, що саме вони знаходяться у
господарстві ОСОБА_2, а не в
господарстві дітей позивача. Крім того,
позивач на деякий товар, а саме пральну
машинку, супутникові антени, телевізор,
соковижималку, хлібопічку,
холодильники - товарних чеків не надав.

В документах наданих відповідачем,
ОСОБА_2 є назва виробу, а саме
холодильник «SHAGE», холодильник «Норд»
має індивідуальний номер, всі інші
товари, а саме газова колонка не має
назви, по всіх інших товарних чеках та
накладних - індивідуальних
особливостей, номерів - не має.

Документів на транспортний засіб, а
саме ЗАЗ-968М,1991 року, реєстраційний
номер НОМЕР_1 ні позивачем ні
відповідачем не було надано.

Відповідач, ОСОБА_2 суду пояснила, що
вона продала будову після смерті
чоловіка та отримала кошти в 2007 році,
згідно документів наданих суду в сумі 36
000 грн. та використала їх для придбання
товарів, які знаходяться в її
господарстві, а тому просить в даній
частині вимог позивачу відмовити, так
як він не надав доказів того, що саме
було придбано ними під час спільного
проживання за спільні кошти, надавши
суду копію договору купівлі-продажу
господарства від 04.10.2007 року (а.с.59).
ОСОБА_2 доповнила, що свідок, ОСОБА_14,
який був допитаний в судовому
засіданні чітко пояснив, що вивозив
предмети та товар з її господарства. На
її запитання даний свідок не зміг дати
відповідь, які саме предмети були
вивезені, а вона заявляє, що позивач
вивіз не тільки своє майно, а і її майно,
яке вона придбала до проживання разом
із позивачем, або куплене було її
дочкою та привезено до її
господарства.

В дорученні, від 08.06.2010 року виданого
нотаріусом Зіньківської державної
нотаріальної контори, Полтавської
області вказано, що ОСОБА_15, проживаюча
в АДРЕСА_2 уповноважує керувати ОСОБА_1
автомобілем марки ЗАЗ-968М,1991 року
реєстраційний номер НОМЕР_1. В даному
дорученні нічого не вказано про те, що
він є власністю позивача або
відповідача, що за нього сплачено
які-небудь і кому не будь кошти, а тому,
твердження позивача, ОСОБА_1 підлягає
сумніву та не береться до уваги, що
даний автомобіль придбаний під час
спільного проживання, за спільні кошти
разом із ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Частиною 4 ст.368 ЦК України встановлено,
що майно набуте в результаті спільної
праці та за спільні кошти членів сім'ї,
є їх спільною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

При цьому за змістом ч.4 ст.368 ЦК, для
набуття членами сім'ї права спільної
сумісної власності на певне майно
необхідна сукупність двох передумов:
майно набуте в результаті спільної
праці; майно набуте за спільні кошти.

У відповідності до вимог ст.. 74 СК, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь якому іншому шлюбі,
майно набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. Як встановлено в судовому
засіданні такого письмового договору
між позивачем та відповідачем укладено
не було. Зазначене відповідає
роз'ясненням у п.20 Постанови Пленуму
верховного суду України від 21 грудня 2007
року №11 „ Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя"..

Згідно з ч. 2 ст. 150 Основного Закону
України, рішення Конституційного Суду
України є обов'язковими до виконання на
всій території України, остаточними і
не можуть бути оскаржені. Тобто
виконання рішень Конституційного Суду
як і рішень судів загальної юрисдикції
є конституційним обов'язком кожного,
починаючи з глави держави й закінчуючи
пересічними громадянами. Аналогічні
вимоги містяться в ст. 69 Закону України
"Про Конституційний Суд України", а ст. 70
встановлює порядок виконання рішень і
висновків КСУ. На узагальнення судової
практики, тлумачення закону, дане
Конституційним Судом України є по
правовому статусу рішенням, яке для
будь якого суду, є обов'язковим до
виконання.

Відповідно доРішення Конституційного
суду України від 11 травня 2005 року №
4-рп/2005 у справі № 1-11/2005, де вказано, що
Положення пункту 1, абзацу першого
пункту 5 статті 4 Закону України "Про
власність" ( 697-12 ) у контексті частин
першої, сьомої статті 41 Конституції
України ( 254к/96-ВР ), у системному зв'язку
з частиною третьою статті 81
Господарського кодексу України ( 436-15 )
треба розуміти так, що власник на свій
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому майном,
але, здійснюючи своє право, він
зобов'язаний не порушувати права та
охоронювані законом інтереси громадян,
юридичних осіб і суспільства, в тому
числі переважне право (яке не є
абсолютним) акціонерів закритого
акціонерного товариства на придбання
акцій, що відчужуються іншими його
акціонерами.

Суд звертає увагу на те, що присудження
одному з сторін грошової компенсації
можливе лише за умови попереднього
внесення другим із відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, а матеріали справи не містять
даних про сплату ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
депозит суду відповідної грошової
суми.

При цьому в разі не вчинення сторонами
дій, спрямованих на надання згоди на
присудження грошової компенсації та
невнесення на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до часток,
суд визнає ідеальні частки в цьому
майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності ( п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 „ Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
шлюб, розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя").

Під час розгляду справи суд бере до
уваги обсяг спільного нажитого майна,
наявного на час припинення спільного
ведення господарства, з'ясувавши
джерело та час його придбання. До
складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно, наявне на
час розгляду справи, дійсну вартість
його на час розгляду справи, а також
правовідносини та зобов'язання, що
виникли в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Крім того, позивач ОСОБА_1 та відповідач
ОСОБА_2 не дали обов'язкової згоди на
отримання грошової компенсації.

Таким чином суд встановив, що ні
позивачем ні відповідачем по справі не
надано доказів того, які борги та
правовідносини за зобовязаннями
виникли під час спільного їх
проживання в період часу з 07.03.2007 року
по 14.11.2012 року та під час поділу
спільного нажитого майна наявного на
час припинення спільного ведення
господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Суд з'ясував джерело
надходження коштів, та час придбання
спірного майна, але не з"ясував його
наявності за адресою: АДРЕСА_1,
оскільки свідок ОСОБА_14 підтвердив
факт того, що вивозив деякі речі та
предмети, на які вказував позивач
ОСОБА_1 із господарства, ОСОБА_2, але які
саме він не памятає. Дане твердження не
оспорює як позивач та і відповідач, а
тому в частині позовних вимог щодо
поділу майна - слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-61,73, 88, 212-223
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш
И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім"єю чоловіка та жінки без
шлюбу та поділ майна спільної сумісної
власності - задовільнити частково.

Встановити факт проживання однією
сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу громадянина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3
та громадянки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в
період часу з 07.03.2007 року по 14.11.2012 року.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом 10 днів з дня
його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги через Зіньківський
районний суд. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення написано 18.07.2014
року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко