Справа № 161/3591/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/1132/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Мудренко Л. І.,

суддів - Осіпука В.В., Русинчука М.М.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_2 про стягнення суми позики,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
позики за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_5 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 12 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

05.03.2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про солідарне
стягнення заборгованості за договором
позики.

Вимоги мотивовані тим, що 15 березня 2009
року він позичив своєму синові ОСОБА_7
70000 гривень, які згідно умов розписки
позивач повинен був перераховувати для
погашення кредиту за автомобіль, а
ОСОБА_6 зобов'язувався їх повернути
позивачу на першу вимогу останнього. В
січні 2014 року позивач пред'явив усну
вимогу до ОСОБА_6 про повернення позики,
однак ОСОБА_6 йому повідомив, що
автомобіль продав, а кошти поділені між
ним та ОСОБА_2, з якою на час укладення
договору позики перебував у шлюбі, на
підставі рішення суду від 03 грудня 2013
року та відмовився повертати гроші.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась із
зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5
про визнання недійсним договору позики
від 15.03.2009 року, мотивуючи тим, що про
існування вказаного договору позики
вона дізналась лише після отримання
позовної заяви ОСОБА_5 до неї та ОСОБА_6
Вважала, що вказаний договір був
укладений з порушенням чинного
законодавства, оскільки на час його
укладення вона та ОСОБА_6 перебували у
шлюбі і відповідно до ст. 65 Сімейного
кодексу України при укладенні її
чоловіком такого договору необхідна
була її згода, однак, ні усної, ні
письмової згоди на укладення договору
позики чоловіком вона не давала.
Вказувала, що правовідносини, що
склались між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмінні
від договору позики, так як ОСОБА_5 не
передавав ОСОБА_6 грошові кошти в
позику, а здійснював замість нього
погашення кредиту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 червня 2014 року
в задоволенні первісного позову ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення коштів
в сумі 70000 гривень відмовлено.

Відмовлено в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору позики від
15 березня 2009 року.

Не погоджуючись із рішенням суду,
позивач ОСОБА_5 подав апеляційну
скаргу, в якій просить вказане рішення
суду скасувати в частині первісного
позову у зв'язку з порушенням судом
норм матеріального і процесуального
права, невідповідністю висновків суду
фактичним обставинам справи та
ухвалити нове рішення, яким його
позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 підтримав апеляційну
скаргу позивача та просив її
задовольнити. Представник відповідача
ОСОБА_6 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу також
підтримала та просила про її
задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та представник
відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу
не визнали та просили її відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Інші особи в судове засідання не
з'явились, хоч були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційну скаргу
позивача слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач ОСОБА_5 не передавав в позику
кошти в сумі 70000 грн. відповідачу
ОСОБА_6, а погашав щомісячно кредит
останнього, отриманого ним в банку
"Надра" на придбання автомобіля, тобто
мали місце дії, які не випливають із
договору позики, а відтак підстав для
застосування до відносин, що виникли
між сторонами норм законодавства, що
регулюють відносини позики немає.
Договір позики між сторонами не
укладався.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає наявним в матеріалах
справи доказам, що відповідачем ОСОБА_6
було видано 15.03.2009 року позивачу ОСОБА_5
розписку відповідно до якої відповідач
позичав у позивача 70000 грн. (сімдесят
тисяч гривень) для оплати автомобіля,
придбаного відповідачем в кредит,
отриманий в банку. Сторони домовились,
що вказаними грошима позивач буде
щомісяця погашати кредит відповідача в
банку (а. с. 7).

Позивач здійснював платежі від
власного імені на транзитний рахунок з
призначенням платежу - на погашення
кредиту ОСОБА_6 перед банком, що
підтверджується квитанціями № 749 від
17.03.2009 року на суму 2834 грн., № 996 від
17.04.2009 року на суму 2000 грн., № 177 від
21.04.2009 року на суму 834 грн., № 578 від 20.05.2009
року на суму 2834 грн., № 561 від 04.06.2009 року
на суму 2843 грн., № 587 від 20.07.2009 року на
суму 2834 грн., № 691 від 20.08.2009 року на суму
2838 грн., № 184 від 18.09.2009 року на суму 2838
грн., № 13 від 20.10.2009 року на суму 2834 грн.,
№ 704 від 20.11.2009 року на суму 2035 грн., № 519
від 01.12.2009 року на суму 799 грн., № 14 від
21.12.2009 року на суму 2834 грн., № 497 від
27.01.2010 року на суму 2834 грн., від 26.02.2010
року на суму 2000 грн., від 17.03.2010 року на
суму 834 грн., № 645 від 23.03.2010 року на суму
2000 грн., № 418 від 19.04.2010 року на суму 834
грн., № 489 від 27.04.2010 року на суму 2000 грн.,
№ 495 від 25.05.2010 року на суму 2000 грн., № 273
від 10.06.2010 року на суму 835 грн., № 930 від
20.07.2010 року на суму 3700 грн., № 737 від
10.08.2010 року на суму 2840 грн., № 780 від
03.11.2010 року на суму 2835 грн., № 503 від
08.12.2010 року на суму 2835 грн., № 48 від 10.01.2011
року на суму 2835 грн., № 371 від 10.02.2011 року
на суму 2835 грн., № 558 від 18.03.2011 року на
суму 2835 грн. Всього: 62400 грн. (а.с. 9-22)

Інших доказів, які б підтверджували
передачу коштів в сумі 70000 грн. в позику
від позивача до відповідача сторони ні
в суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції не надали.

Суд апеляційної інстанції не
погоджується з доводами апеляційної
скарги та вважає, що наведені
квитанції, з яких вбачається, що
позивач погашав боргові зобов'язання
ОСОБА_6 перед банком, підтверджують
лише той факт, що позивач виконував
зобов'язання відповідача ОСОБА_6 як
боржника перед третьою особою згідно
договору "Автопакет" № 897696/ФО/06ID897696 від
12.09.2008 року (а.с. 51-53), а не те, що між
позивачем ОСОБА_5 та його сином
відповідачем ОСОБА_6 фактично існували
відносини по договору позики та
відбувалась фактична передача
вказаної суми грошей в позику.

Періодичне перерахування коштів на
транзитний рахунок банку на погашення
кредиту не свідчить про передачу
позивачем коштів у власність
відповідача як того вимагають
положення ст. 1046 ЦК України. Договір
позики - це реальний договір і
вважається укладеним з моменту
передачі грошей. Договір вступає в силу
лише з моменту, коли позикодавець
передає предмет позики позичальнику.
Оскільки кошти в сумі 70000 грн. ОСОБА_5 не
передавав ОСОБА_6, то договір позики між
сторонами не укладався, а відтак
вказівка відповідача в розписці про
погашення його кредиту позивачем в
банку щомісячними платежами правового
значення не має.

Отже, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
передача позивачем коштів відповідачу
ОСОБА_6 в позику не здійснювалась, що є
необхідною умовою застосування до
даних правовідносин норм чинного
законодавства, що стосуються позики.

Виходячи з вищенаведеного,
об'єктивно дослідивши обставини справи
і давши їм вірну правову оцінку, суд
першої інстанції обґрунтовано
відмовив в задоволенні позову ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про стягнення суми
позики.

Рішення в частині первісного позову
постановлене з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його зміни чи скасування
колегія суддів не вбачає.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним договору позики сторонами не
оскаржувалося.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 червня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: