Номер провадження: 8-ц/785/8/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Артеменко І.А.

- Сегеди С.М.

при секретарі - Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
про перегляд рішення апеляційного суду
Одеської області від 12 червня 2013 року
за ново виявленими обставинами по
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до
відкритого акціонерного товариства
«Кіслородмаш» , ПВКП «Легенда», ОСОБА_5,
треті особи: Малиновський РВ ОМУ ГУ МВС
України в Одеській області, Одеська
універсальна товарна біржа «Центр»,
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу та повернення сторін у
первісний стан,-

ВСТАНОВИЛА:

16 лютого 2002 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, посилаючись на те, що
відповідно до договору від 5 жовтня 2001
року вона придбала у ПВКП «Легенда» 16/100
часток квартири АДРЕСА_1. Проте у
вказаній квартирі постійно проживають
і зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які
відмовляються добровільно звільнити
спірне житло та знятись з
реєстраційного обліку за вищевказаною
адресою. У зв'язку з тим, що вказана
квартира є її власністю просила
виселити ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зі спірної
квартири, зняти осіб з реєстрації місця
проживання та зобов'язати осіб усунути
перешкоди власникові у користуванні
майном.

У 2008 році ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5,
ВАТ «Кіслородмаш» та ПВКП «Легенда»,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 працювала
в ВАТ «Кіслородмаш», перебувала на
квартирному обліку та в 1995 році
одержала кімнату в гуртожитку по
АДРЕСА_1, їй був виданий ордер та вона
постійно проживала за зазначеною
адресою. У серпні 1998 року ВАТ
«Кіслородмаш» продало ПВКП «Легенда»
житловий будинок по АДРЕСА_1.
Відповідно до договору від 5 жовтня 2001
року ПВКП «Легенда» продало ОСОБА_6 16/100
часток квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2, ОСОБА_4
вважають, що договір купівлі-продажу
вказаного будинку, укладений між ВАТ
«Кіслородмаш» та ПВКП «Легенда», на
підставі якого в наступному було
відчужене майно, є угодою, що
суперечить закону та порушує права
осіб, які на законних підставах
займають вказані житлові приміщення.

Неодноразово уточнивши заявлені
вимоги, ОСОБА_2, ОСОБА_4 просили суд
визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу № 1/98 від 04 серпня 1998
року, за яким ВАТ «Кіслородмаш» продало
ПВКП «Легенда» житловий будинок по
АДРЕСА_1 - в частині продажу 16/100
ідеальної частки квартири АДРЕСА_1;
визнати недійсним договір №Н-1207
купівлі-продажу 16/100 ідеальної квартири
АДРЕСА_1, площею 32 кв.м, укладений 5
жовтня 2001 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Центр»
між ПВКП «Легенда» та ОСОБА_6, у зв'язку
з чим повернути сторони у первісний
стан, а саме - повернути у власність ВАТ
«Кіслородмаш» 16/100 часток квартири
АДРЕСА_1, площею 32 кв.м., стягнути з ВАТ
«Кіслородмаш» на користь ПВКП
«Легенда» вартість вказаної квартири,
стягнути з ПВКП «Легенда» на користь
ОСОБА_5 вартість частки квартири за
договором купівлі-продажу у розмірі
16/100.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 жовтня 2012 року позов
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_11 залишено без
розгляду.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 жовтня 2012 року позовні
вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано частково недійсним договір
купівлі-продажу №1/98 від 4 серпня 1998
року, за яким «Кіслородмаш» продало
ПВКП «Легенда» житловий будинок
АДРЕСА_1 - в частині продажу 16/100 часток
квартири АДРЕСА_1, що складає жилі
кімнати 14 та 15, житловою площею 28 кв. м.,
а також: коридору (1), коридор (13),
16/100кухні (6), 16/100 вмивальників (2,4,5), 16/100
туалету (3), зареєстрований в МБТІ та РОН
під № 3233стор.190 кн. 17м/с.

Визнано недійсним договір № Н-1207
купівлі-продажу 16/100 ідеальної частки
квартири АДРЕСА_1, площею 32 кв.м.,
зареєстрований 5 жовтня 2001 року на
Одеській універсальній товарній біржі
«Центр» між ПВКП «Легенда» та ОСОБА_6
Повернуто сторони у первісний стан, а
саме: повернуто у власність ВАТ
«Кіслородмаш» ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1, що складає жилі
кімнати 14 та 15, житловою площею 28 кв.м., а
також: 16/100 коридору (1), коридор (13), 16/100
кухні (6), 16/100 вмивальників (2,4,5), 16/100
туалету (3); стягнуто з ВАТ
«Кіслородмаш» на користь ПВКП
«Легенда» 1640 грн.

Стягнуто з ПВКП «Легенда» на користь
ОСОБА_5 1640 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12 червня 2013 року апеляційна
скарга ОСОБА_5 задоволена частково.
Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 жовтня 2012 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційна скарга ОСОБА_4-
відхилена. Рішення апеляційного суду
Одеської області від 12 червня 2013 року
залишено без змін.

06 грудня 2013 року представник ОСОБА_2
звернувся з заявою про перегляд
рішення апеляційного суду Одеської
області від 12 червня 2013 року, в якій
просив скасувати рішення (т.3 а.с.47).

Як на підставу задоволення своєї заяви
представник ОСОБА_2 посилається на те,
що рішенням апеляційного суду
Одеської області від 12 червня 2013 року
визнано правомірність вимог
позивачів, але відмовлено в
задоволенні позову з причини пропуску
строку позивної давності. При цьому суд
як на доказ пропуску строку послався на
позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
спірною кімнатою (справа №2-1221/2003р),
який ОСОБА_2 отримала 07 червня 2002 р.
Також заявник вказує, що в справі також
є їх зустрічний позов про визнання
договорів купівлі-продажу кімнати
недійсним, який є тотожнім їх позову,
що розглядається, з яким вони
звернулися 8 жовтня 2002 року. Ухвалою
Малиновського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2004 року справа була
залишена без розгляду. ОСОБА_2 та ОСОБА_4
не були обізнані про існування
вказаної ухвали. Заявники апелювали
вказану ухвалу. Ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 07 листопада
2013 року скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_4
задоволена, ухвала Малиновського
районного суду м. Одеси від 09 грудня 2004
року скасована, справа направлено до
того ж суду м. Одеси для продовження
розгляду. Заявник вважає, що відповідно
до п.3 ч.2 ст. 361 ЦПК України вказана
обставина є нововиявленою та свідчить
про те , що строк позивної давності не
був пропущений.

Судова колегія вважає, що заява про
перегляд рішення за нововиявленими
обставинами підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК
України рішення або ухвала суду, якими
закінчено розгляд справи, що набрали
законної сили, а також судовий наказ
можуть бути переглянуті у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення,
ухвали суду чи судового наказу у
зв'язку з нововиявленими обставинами є
скасування судового рішення, яке стало
підставою для ухвалення рішення чи
постановлення ухвали, що підлягають
перегляду.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 4 "Про
застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень у зв'язку з
нововиявленими обставинами"
нововиявлені обставини - це юридичні
факти, які мають істотне значення для
розгляду справи та існували на час
розгляду справи, але не були і не могли
бути відомі заявнику, а також
обставини, які виникли після набрання
судовим рішенням законної сили та
віднесені законом до нововиявлених
обставин (частина друга статті 361 ЦПК).

Для визначених пунктами 3, 4 частини
другої статті 361 ЦПК нововиявлених
обставин необхідними умовами є те, що
вони існували на час розгляду справи,
але підстави виникли після ухвалення
рішення у справі (зокрема, шляхом
скасування судового рішення, яке стало
підставою для його ухвалення),
спростовують обставини, встановлені
судом на час розгляду справи, та мають
важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають
підтверджуватися фактичними даними
(доказами), що в установленому порядку
спростовують факти, покладені в основу
судового рішення. Суд має право
скасувати судове рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами лише за
умови, що ці обставини можуть вплинути
на юридичну оцінку обставин, здійснену
судом у судовому рішенні, що
переглядається.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 4 "Про
застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень у зв'язку з
нововиявленими обставинами"
скасування судового рішення (пункт 3
частини другої статті 361 ЦПК) може бути
визнано нововиявленою обставиною лише
в тому випадку, коли суд обґрунтував
ухвалене судове рішення скасованим
(воно було підставою для ухвалення
такого судового рішення) або виходив із
нього, хоча прямо й не посилався на
нього на підтвердження наявності
вказаних обставин, а також якщо
наслідком скасування судового рішення
є інше за змістом вирішення спору.

Підставою скасування судового рішення
може бути лише ухвалене судом судове
рішення, а не рішення третейського суду
або іншого державного органу.

Вирішуючи питання про скасування
судового рішення із зазначених
підстав, суди мають виходити з
преюдиційного зв'язку судових рішень,
зокрема, із того, що між рішеннями має
існувати матеріально-правовий зв'язок,
факти, встановлені в одній із справ,
мають значення для іншої справи.

Судовою колегією встановлено, що суд
апеляційної інстанції ухвалюючи
рішення та відмовляючи в позові у
зв'язку з пропуском строку позивної
давності виходив з того, що договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 був укладений 04 серпня 1998 року.
Договір між ПВКП «Легенда» та ОСОБА_6
був укладений у 2001 році. ОСОБА_5
зареєстрована в спірній житловій площі
з 2002 року та сплачує комунальні
платежі. Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 18 серпня 2005
року цей договір визнано дійсним (а.с. 6
т.1).При попередньому розгляді справи
дослідивши матеріали цивільної справи
№2-21/2003 р. встановлено, що ОСОБА_5 01
липня 2002 року зверталась з позовом до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні. З заяви вбачається , що
ОСОБА_2 отримала копію цієї позовної
заяви 07.10.2002 року (а.с. 26 даної справи).
ОСОБА_2 пояснила , що вона мала намір
оскаржувати договори купівлі-продажу.
З заявленим до нею позовом була не
згодна (а.с.77 цивільної справи
№2-1221/2003р). З заяви, посвідченої
нотаріусом, убачається, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 попереджалися про звільнення
квартири, що належить на праві
власності ОСОБА_5 Судова колегія
застосовуючи строки позивної давності
виходила з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом тільки 26
грудня 2008 року, та не ставили питання
про поновлення строку.

Все враховане слугувало підставою для
відмови в позові у зв'язку з пропуском
позовної давності.

При розгляді заяви про перегляд
рішення апеляційного суду Одеської
області від 12 червня 2013 року судовою
колегією при вивченні цивільної справи
№252135014 були встановлені наступні
фактичні обставини справи. 01 липня 2002
року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися з
позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, які діють в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх , та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ЧПКП
«Легенда» про усунення перешкод в
користуванні належними їм кімнатами
№№12,12а,13, 14 та 15, що розташовані в
будинку АДРЕСА_1, та просили провести
виписку відповідачів з вказаної
житлової площі , та стягнення моральної
шкоди.

08 жовтня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4
звернулися з зустрічним позовом до
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання
недійсними договору купівлі-продажу,
укладеного 04 серпня 1998 року між ВАТ
«Кіслородмаш» та ППКП «Легенда»,
договору купівлі-продажу від 05 жовтня
2001 року, укладеного між ППКП «Легенда»
та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та стягнення
моральної шкоди у розмірі 50 000 грн (а.с.47
справа №252135014).

ОСОБА_8 30 січня 2003 року подала
зустрічний позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про визнання недійсними договору
купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 1998
року між ВАТ «Кіслородмаш» та ППКП
«Легенда», та договору купівлі-продажу
від 05 жовтня 2001 року , укладеного між
ППКП «Легенда», ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Ухвалою суду першої інстанції від 09
грудня 2004 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_10 про
усунення перешкод в користуванні
власністю залишено без розгляду на
підставі 172 ч.4, 229 ч.4 ЦПК України у
зв'язку з неявкою позивачів у судове
засідання без поважних причин (а.с.122
справа №252135014).

Справа в подальшому не розглядалася,
судові засідання не призначалися.

З посиланням на те, що про
постановлення ухвали не було відомо,
представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернувся
з заявою про поновлення строку на
апеляційне оскарження ухвали
Малиновського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2004 року та апеляційною
скаргою на зазначену ухвалу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 30 серпня 2013 року відкрито
апеляційне провадження за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4
на ухвалу Малиновського районного суду
м. Одеси від 09 грудня 2004 року.
Відповідно до ухвали апеляційного суду
Одеської області від 30 вересня 2013 року
призначений розгляд справи на 17 жовтня
2013 року. Слухання справи відкладалося.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 07 листопада 2013 року
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4
задоволено. Ухвала Малиновського
районного суду м. Одеси від 09 грудня 2004
року скасована. Справа направлена на
новий розгляд до Малиновського
районного суду м. Одеси для продовження
розгляду. Постановляючи вказану ухвалу
судова колегія керувалася тим, що
позивачі в судове засідання 09 грудня 2004
року не з'явилися з поважних причин,
через неповідомлення їх судом про час ,
місце розгляду справи. Тому підстав для
залишення без розгляду позову ОСОБА_7,
ОСОБА_6 за п.4 ст. 229 ЦПК України (в
редакції 1963 року) у зв'язку з повторною
неявкою позивачів в судове засідання, у
суду першої інстанції не було. Також
судова колегія в ухвалі звернула увагу,
що в матеріалах справи є зустрічні
позови ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 ,
ОСОБА_4 Суд першої інстанції залишаючи
без розгляду первісний позов не
вирішив питання щодо руху зустрічних
позовів, та не прийняв відповідного
рішення.

Таким чином, вказаною ухвалою
встановлено, що починаючи з 08 жовтня 2002
року в провадженні суду знаходиться
позов ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання
недійсними оскаржених договорів та
стягнення моральної шкоди у розмірі 50
000 грн., а також те, що позов ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 по справі було залишено без
розгляду з порушенням цивільного
процесу, що потягло скасування ухвали.

В розумінні п.3 ч.2 ст. 361 ЦПК України
ухвала апеляційного суду Одеської
області від 07 листопада 2013 року, якою
було скасовано ухвалу Малиновського
районного суду м. Одеси від 09 грудня 2004
року про залишення позову без розгляду
та були встановлені вище перераховані
факти, є нововиявленою обставиною, яка
передбачає скасування рішення
апеляційного суду Одеської області від
12 червня 2013 року.

ОСОБА_5 17 лютого 2014 року звернулася до
суду апеляційної інстанції з заявою
про перегляд ухвали апеляційного суду
Одеської області від 07 листопада 2013
року (а.с.267 справа №252135014). Ухвалою від 27
березня 2014 року було відмовлено в
прийнятті вказаної заяви (а.с.204 справа
№252135014 ).

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що рішення апеляційного суду
Одеської області від 12 червня 2013 року
підлягає скасуванню за нововиявленими
обставинами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні позову у зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалення
нового рішення про задоволення позову
у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах вимог
скаржника і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Згідно ст. 8 п.п.9,10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», державний житловий фонд, який
знаходиться у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
державних підприємств, організацій та
установ, за їх бажанням може
передаватись у комунальну власність за
місцем розташування будинків з
наступним здійсненням їх приватизації
органами місцевої державної
адміністрації та місцевого
самоврядування згідно з вимогами цього
Закону. Органи приватизації не мають
права відмовити мешканцям квартир
(будинків), кімнат (гуртожитків) у
приватизації займаного ними житла, за
винятком випадків, передбачених
пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону.

У відповідності з п. 2 Положення «Про
порядок передачі в комунальну
власність державного житлового фонду,
що перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій»,
затвердженого Постановою Кабінету
міністрів України №891 від 06 листопада
1995 року, передачі в комунальну
власність підлягають житлові будинки
відомчого житлового фонду у тому числі
гуртожитки.

У відповідності зі ст. 65-1 ЖК Украйни, ст.
15 Закону Украйни «Про власність»,
наймач має переважне право на викуп
займаного їм житлового приміщення.

При розгляді справи судовою колегією
встановлено, що в опис основних фондів
НВО «Кісеньмаш» входив будинок
АДРЕСА_1, в якому знаходився сімейний
гуртожиток. З 1995 року ОСОБА_2
знаходилася у трудових відношеннях з
НВО «Кісеньмаш».

У 1995 році ОСОБА_2, як робітнику НВО
«Кісеньмаш», був виданий ордер на
вселення у кімнату в гуртожитку, в яку
вона вселилася. На теперішній час
ОСОБА_2 є наймачем спірної квартири , де
проживає до теперішнього часу.

В 1993 році НВО «Кісеньмаш»
перетворилось у ОП «Кісеньмаш», а в 1995
році у ВАТ «Кіслородмаш».

18 липня 1995 року Фонд державного майна
України і організація орендарів
«Автогенмаш»ОП «Кисеньмаш» уклали
договір купівлі-продажу державного
майна в порядку приватизації. Згідно
акту прийому-передачі від 29 вересня 1995
року, Фонд державного майна України
передав , а організація орендарів ОП
«Кисеньмаш» прийняла викуплену частку
цілісного майнового комплексу ОП
«Кисеньмаш», у тому числі гуртожиток
по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Іллічівської
районної ради народних депутатів
гуртожитку був наданий статус
відомчого житлового будинку, а
квартирам надані номери та зобов'язано
ОП «Кисеньмаш» надати матеріали по
закріпленню вказаних вище квартир за
мешканцями, які проживають в них на
законних підставах.

04 серпня 1998 року ВАТ «Кіслородмаш»
продало ПВКП «Легенда» житловий
будинок під АДРЕСА_1, в тому числі - 16/100
ідеальну частку квартири №13, що
складає жилі кімнати 14 та 15 житловою
площею 28кв.м., а також: 16/100 коридору (1),
коридор (13), 16/100 кухні (6), 16/100
умивальників (2,4,5), 16/100 туалету (3) по
договору купівлі-продажу №1/98. Даний
договір зареєстрований в ОМБТІ і РОН
під №3233стор.190кн.17м/с від 10 серпня 1998
року.

Відповідно договору №Н-1207, укладеного
05 жовтня 2001 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Центр»,
ПВКП «Легенда» продало ОСОБА_6 16/100
ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 за
1640,00 гривень.

ОСОБА_2 пояснила, що на час укладання
оскаржених договорів та після цього
вона проживає в спірному житлі, іншого
житла у неї та членів її сім'ї немає, їм
ніхто не пропонував викупити квартиру,
в якій вони проживали і проживають, чим
порушені їх права.

Судом першої інстанції на підставі
досліджених доказів вірно встановлено,
що правовідносини виникли між
сторонами до 2004 року, тому суд
обґрунтовано при вирішенні спору
застосував вимоги ЦК УРСР 1963 року.

Ухвалюючи рішення, встановивши
фактичні обставини справи, суд першої
інстанції вірно звернув увагу, що в
порушення ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача будинку, в якому
знаходиться спірна квартира, на баланс
місцевим органам влади не
здійснювалась .

Крім того, в порушення ст. 65-1 ЖК України,
ст. 15 Закону України «Про власність»
позивачі мають право на переважне
право викупу займаної квартири. Але
попереднім власником не було
пропоноване позивачам викупити спірну
квартиру, та було продано ОСОБА_5 в той
час, коли ОСОБА_2 з членами родини
проживали в ній.

ВАТ «Кіслородмаш» не виконані вимоги
рішення виконавчого комітету, яке
відповідно до Закону України «Про
місцеве самоврядування» підлягає
обов'язковому виконанню, а саме не
закріпив спірну квартиру за
позивачами, які проживали в ній на
законних підставах.

При викладених обставинах, договір
купівлі-продажу вказаного будинку в
частині відчуження предмету спору - 16/100
ідеальної частки квартири №13 -є угодою,
що суперечить закону та порушує права
осіб, які на законних підставах
займають вказані житлові приміщення.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
оскаржені договори купівлі-продажу
утворили підстави для позбавлення
ОСОБА_2 та членів її сім'ї законного
права на проживання.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що оскаржені угоди не
відповідають вимогам закону. Згідно ст.
48 ЦК України (редакція 1963 р.) недійсна
угода - та, що не відповідає вимогам
закону. У зв'язку з зазначеним судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, який на підставі ст. 48
ЦК України (редакція 1963 р.) визнав
частково недійсним договір купівлі
продажу від 04 серпня 1998 р. в частині
продажу 16/100 ідеальної частки АДРЕСА_1,
яка складається з житлових кімнат 14 та
15, укладений між ВАТ «Кіслородмаш» та
ПВКП «Легенда».

Відповідно до ст. 59 ЦК України (редакція
1963 р.) угода, визнана недійсною,
вважається такою з моменту її
здійснення. Договір від 05 жовтня 2001
року, відповідно до якого ПВКП
«Легенда» продало ОСОБА_6 спірну
квартиру, підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст. 71 ЦК України (редакція
1963 р.) загальний строк для захисту права
за позовом особи, право якої порушено
(позовної давності) , встановлюється у
три роки.

Статтею 76 ЦК України (редакція 1963 р.)
передбачено, що право на позов виникає
з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

З пояснень позивачів встановлено, що
про існування договору купівлі-продажу
від 04 серпня 1998 р. їм стало відомо у 2002
році. Даних про те, що позивачі були
обізнані про існування даного
договору, надано не було. Як було
встановлено у судовому засіданні
позивачі звернулися з позовом про
визнання недійсним вказаного договору
08 жовтня 2002 року. Позов до теперішнього
часу не розглянутий. Тому судова
колегія беручи до уваги приписи ст. 76 ЦК
України вважає, що строк позивної
давності встановлений ст.71 ЦК України
позивачами не пропущений.

Також позивачі оскаржують договір від
05 жовтня 2001 року . Статтею 257 ЦК України
(редакція 2004 р.) встановлений строк
позивної давності у три роки. З
урахуванням того, що позивачі
звернулися до суду про визнання
зазначеного договору недійсним 08
жовтня 2002 року трирічний строк
позивної давності не сплив.

На підставі викладеного судова колегія
вважає, що відсутні підстави для
відмови в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позивної давності.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, ст.
ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області , -

ухвалила:

Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про
перегляд рішення апеляційного суду
Одеської області від 12 червня 2013
року-задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 12 червня 2013 року - скасувати
за нововиявленими обставинами.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5-відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 25 жовтня 2012 року-залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області В.О.
Суворов

І.А.
Артеменко

С.М. Сегеда